Cet article présente l'histoire et les événements significatifs concernant la construction du réseau d'eau potable de Reims, en France.

Historique de la gestion de l'eau à Reims
Pendant de longues années, la construction ainsi que le développement de Reims se sont appuyé sur la Vesle. Dès l'origine de la ville, le Vesle et ses marécages furent à la fois un moyen de protection au sud-ouest et une source d'approvisionnement.

Période gallo-romaine
Les romains construisent, aux alentours de l'an 20 de notre ère, un aqueduc qui alimenta du , Durocortorum (Reims) en eau potable. Un quadrillage de tuyaux de plomb établi au  venait compléter l'aqueduc. Ce réseau fut détruit au  à la suite des diverses incursions barbares depuis le .

Au Moyen Âge
À la suite de l'autorisation du Conseil de Ville, plusieurs centaines de puits ont dû être creusés entre le  pour permettre aux habitants d'accéder à l'eau potable.
Les habitants ont alors eu recours à ces puis creusés à travers la ville mais qui étaient  sources de maladies et d'épidémies. En effet, les fosses d'aisance et les égouts à ciel ouvert étaient souvent près des puits.
L'eau était gratuite si on allait la chercher soi-même. Par contre, le recours aux porteurs d'eau, dont le métier est de vendre une eau qu'ils puisent dans des endroits désignés par les autorités publiques était payant.

Au

Le chanoine Godinot, soucieux de l'hygiène de ses concitoyens, consacra une partie de sa fortune à l'édification de 17 fontaines qui furent surnommées « fontaine Godinot » réparties dans Reims. Pour alimenter ses fontaines, il fit appel au père André Ferry qui avait inventé une machine élévatoire des eaux. Une de ces machines, actuellement Tour Féry, fut implantée sur un bras de la Vesle permettant ainsi un accès à une eau plus pure.

La période  hygiéniste au
La ville décida la construction d'un réseau public d'adduction d'eau potable, commencé en 1844 et terminé en 1885.
César Poulain, maire de Reims, finance par un emprunt municipal le renforcement du  réseau de distribution d'eau. Celui-ci atteint une longueur de  et alimente  et 121 bornes publiques.
En 1842, est mis en service un nouveau réseau d'eau construit par l'ingénieur-hydraulicien Jean-Marie Cordier. Celui-ci a fourni un réseau complet, d'une station de pompage qui a remplacé les installations de la tour Féry insuffisante malgré une première modernisation, un réseau de  avec 56 bornes-fontaines permettant de fournir 104 litres d'eau par jour et par habitant aux  que comptait la ville à cette époque.
En 1874, une nappe phréatique est découverte près de Cormontreuil. L'eau qui y est puisée est envoyée dans les réservoirs du moulin de la Housse.
En 1882, construction du réservoir du Moulin de la Housse.

La consolidation du réseau au
En 1907, le réseau de distribution d'eau potable a atteint une longueur totale de . Il y a  qui alimentent des abonnés, les fontaines monumentales, les bornes fontaines, les bouches d'eau et les urinoirs, affectés au service public. La population desservie s'élève à . Le volume moyen d'eau produit par jour est de .
En 1966, un nouveau réservoir dit « réservoir de la Faculté » est construit pour accompagner le développement du quartier. Il est complété en 1970 par la construction du « château d'eau de Croix Rouge »
En 1973, la zone de captage  d'Auménancourt  est mise en service accompagné par la construction d'un réservoir du même nom.
En 2012, l'usine de traitement des eaux de Couraux (l'UTEC) est mise en service et élimine les pesticides du champ captant de Couraux par filtration sur charbon actif.
Au , 10 nouvelles communes ont rejoint Reims Métropole. Les Délégations de Service Public sont intégrées au fur et à mesure de leur échéance au service d'eau et d'assainissement qui est géré au niveau intercommunal en régie par Reims Métropole.
En , Reims Métropole a mis en service le nouveau site de captages des Avaux.

Galerie

Les installations

Le réservoir du Moulin de la Housse
C'est un ouvrage souterrain composé de 2 cuves de  chacune. Il est alimenté par les eaux du captage de Couraux et du captage de Fléchambault.

Le réservoir de la Faculté

Le château d'eau de Croix Rouge

Le château d'eau du Moulin de la Housse

Usine des Fontaines

Articles connexes
Chronologie de Reims
Gestion de l'eau en France
 Compteur d'eau
Égouts de Reims
Tour Féry

Bibliographie
 Yoann Rabasté, Michel Ardhuin, L'aqueduc antique de Reims (Durocortorum), Reims, Société archéologique champenoise, 2011.
 Présentation de la campagne de fouilles de 1984 sur l'aqueduc romain de la Suippe à Reims, Bulletins de liaison du G.E.A.C.A, , octobre-.
 Histoire de la ville de Reims .
 Vivre et mourir à Reims au Grand Siècle (1580 -1720), Robert BENOÎT, 1999, Artois Presses Université .
 La tour Féry : de l'ombre à la lumière, 2021, Ville de Reims.
 Reims en 1907 : Congrès de l'association pour l'avancement des sciences.

Notes et références

Histoire de Reims
Reims

Gestion de l'eau à Reims


Fisterfjorden er en fjordarm af Boknafjorden i Ryfylke mellem Finnøy og Hjelmeland kommune i Rogaland fylke i Norge. Den er en fortsættelse af Fognafjorden, som ligger længere mod sydvest. Indløbet ligger nord for hvor  Årdalsfjorden går mod øst fra Fognafjorden, mellem Helgøy i Hjelmeland og Buøyna i Finnøy, syd for Byre.

Det meste af fjorden ligger i Hjelmeland kommune og strækker sig 11 kilometer mod nordøst mellem Fister i syd og Randøy i nord. Landsbyen  Fister, som har lagt  navn til fjorden, ligger halvvejs inde i fjorden i enden af Fistervågen. På sydsiden af Randøy ligger Kvaløyna, Ospholmen og Prestholmen. I nord ender Fisterfjorden ved Ølesundet. Over Ølesundet går der en bro som fører  fylkesvei 650 over til Randøy. På nordsiden af Ølesundet ligger Hjelmelandsfjorden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Rogaland
Hjelmeland
Finnøy

Fisterfjorden


Claude Frédéric Bastiat, (30 Haziran 1801 - 24 Aralık 1850), Fransız klasik liberal kuramcı, politik ekonomist ve Fransa Meclisi üyesidir. Tüccarlık, çiftçilik, hakimlik, parlementerlik yapmıştır. Fırsat maliyeti kavramını geliştirmekle ve ekonomik korumacılık düşüncesinin yıkım ekonomisinin iddia edilenin aksine ekonomiye net zararının olduğunu göstermesiyle  ünlüdür. Onun fikirleri liberteryen düşünce ve Avusturya okulu için temel bir dayanak noktası oluşturmuştur.

Biyografi

Bastiat, Güney Fransa'nın Bayonne kasabasında 30 Haziran 1801   tarihinde doğdu. Babası, Pierre Bastiat, İspanya ile ticaret yapan bir tacirdir. 1846'da Paris'e taşınmış ve İngiliz reformistlerini izleyerek ülke çapında bir serbest ticaret derneği kurmuştur. Bir serbest ticaret gazetesi olan Le Libre Echange gazetesini çıkarmıştır. 1848 yılında seçmen meclisi ve yasama meclisine seçilmiştir. Mecliste sosyalist mebus Louis Blanc ile ezeli rakipler olmuşlardır. Bastiat, 1850 yılında üzerinde çalıştığı Economic Harmonies ve Hukuk kitaplarına son halini veremeden veremden ölmüştür. Bastiat öldükten sonra Hukuk kitabı Haziran 1850'de bir risale olarak basılmıştır. Roma'da San Luigi dei Francesi'de defnedilmiştir.

Eserleri

 Ekonomi:Görülen ve Görülmeyen
 Hukuk
 Mumcular Dilekçesi
 Toplu Yazılar

Görüşleri

Bastiat'ya göre devletin yegane görevi bireyin bireyselliğini (hayatını), özgürlüğünü ve mülkünü korumak olmalı ve bu sebeple de devletin bireyler üzerindeki kontrolünü arttıran sosyalist politikalara karşıdır çünkü ona göre sosyalist politikalar devletin yükünü artırır ve korumakla yükümlü olduğu ilkeleri çiğnemesine neden olarak bir çelişki yaratır. Ayrıca sosyalist politikaların insanları cezbeden yönlerine dikkat çeker ve bunların yalnızca birer yanılsamadan ibaret olduğunu belirtir . Bunu yaparken de Fırsat maliyeti olgusunu sıkça kullanır.

Dipnotlar

1801 doğumlular
Bayonne doğumlular
1850 yılında ölenler
Roma'da ölenler
İtalya'da veremden ölenler
19. yüzyıl Fransız filozofları
19. yüzyıl Fransız yazarları
19. yüzyıl ekonomistleri
Fransız ekonomistler
Klasik iktisatçılar
Fransız masonlar
Fransız Roma Katolikleri
Fransız liberteryenler
Fransız siyasi yazarlar
1848 Devrimleri'nde Fransızlar

Frédéric Bastiat


Onde vais rio que eu canto é uma canção portuguesa.  Tem letra de Joaquim Pedro Gonçalves e composição de Carlos Nóbrega e Sousa. Foi a canção vencedora do VII Grande Prémio TV da Canção, no Festival RTP da Canção 1970, com interpretação de Sérgio Borges, orquestração de Joaquim Luís Gomes e acompanhamento pela Orquestra Ligeira da Emissora Nacional dirigida por Jorge Costa Pinto, conseguindo uma classificação de 86 pontos.

Sérgio Borges, então uma das novas vozes da canção portuguesa, sendo o mais jovem intérprete, embora com alguma experiência, derrotou outros temas da nova geração ascendente de autores e intérpretes, entre os quais Paulo de Carvalho, Fernando Tordo e Duarte Mendes, assim como o poeta Ary dos Santos. A canção foi também a preferida do público nessa edição do festival.

Apesar de vencedora, a música não concorreu ao Festival Eurovisão da Canção, sendo esta a única edição do Festival RTP da Canção que não levou o vencedor à final internacional. Portugal decidiu não participar no Festival Eurovisão da Canção 1970, em protesto contra a alegada viciação de votos ocorrida na edição anterior,  na qual Simone de Oliveira com a canção 'Desfolhada', sendo uma das favoritas, ficara em penúltimo lugar. Também Noruega, Suécia e Finlândia decidiram ficar fora da mesma edição em protesto pelos resultados, em particular o empate entre as quatro canções finalistas.

Impossibilitado de se apresentar na Eurovisão, Sérgio Borges participou entre 20 e 22 de novembro de 1970 no 1º Festival Internacional da Canção Popular de Tóquio, no Japão, organizado pela Yamaha Foundation for Music Education, acompanhado pela Orquestra Sinfónica de Tóquio.

Letra e música
A canção foi descrita na época por repórteres como uma melodia tradicional com roupagens modernas, juntando o arranjo moderno de Nóbrega e Sousa à poética mais austera de Joaquim Pedro Gonçalves.

A letra foi escrita por Joaquim Pedro Gonçalves no intervalo das aulas de Filologia Românica, no bar da Faculdade de Letras da Universidade de Lisboa, num ambiente agitado aumentado ainda por uma reunião de estudantes. Segundo o autor, "Tem duas partes completamente distintas. A primeira caracterizada por um ritmo lento, até nas palavras, e em que procurei alienar-me no ruído, na agitação que me rodeava para dar uma imagem do ambiente." A propósito da formação académica do autor, a revista Mundo da Canção criticou o uso do termo "Onde" no título, que pelas regras gramaticais deveria ser "Aonde", alcunhando Joaquim Pedro de "o que se esqueceu de pôr o a no título da canção vencedora".

A canção é descrita como uma espécie de marcha de clima bélico, com tom de intervenção. Toda a letra de Joaquim Pedro Gonçalves pode ser interpretada como uma série de questionamentos relacionados ao panorama político nacional de então: Para onde estava caminha o país?  - "Onde vais rio que eu canto"; deve mudar de direção  - "Quero ver teu novo Norte"; o embarque dos combatentes no Cais da Rocha de Conde de Óbidos, que não deveria levar morte, como na guerra colonial, mas, sim, vida - "Lá no cais p'ra onde vais/ Mãos de vida não de morte"; o mar como fonte de vida e paz - "Vai no mar barco à vela/ Vai de paz se abastecer/ Mais além barco veleiro/ Flor da vida vai colher"; um novo pensamento já existia no país - "Nova luz já te alumia";e finalmente "Voa, voa ó gavião/ Sobre o mar do teu senhor/ Que no cais p'ra onde vais/ Não há raiva mas amor" - utilizando por metáfora do voo de um gavião, o mar e o cais surgem agora como representando o amor, em oposição à raiva despertada pela guerra. No mesmo sentido, e na tradição de várias das músicas vencedoras deste Festival, os versos «Nova luz já te alumia, lá no cais p'ra onde vais...» podem ser interpretados como um sinal dos ventos de mudança, em particular de uma maior liberdade nos costumes sociais, que culminariam com a Revolução de 25 de Abril, ela própria sinalizada com outro éxito vencedor do mesmo festival, E Depois do Adeus, de Paulo de Carvalho.

Não obstante, vários críticos, sobretudo os militantes da canção política,  recusaram-se a ver no tema qualquer sinal de  música de intervenção. Tito Lívio, da Mundo da Canção, em matéria publicada nas vésperas da edição de 1971 do Festival RTP da Canção, qualificou-a como "lamentável" e "condenável", "uma das piores canções" resultado de critérios "dos mais deploráveis", atribuindo esse resultado aos "júris das cidades menos desenvolvidas, onde se faz menos sentir uma renovação cultural e musical, júris ainda arraigados a formas musicais e poéticas ultrapassadas e caducas".

Ligações externas

 Interpretação da canção no Festival RTP da Canção 1970, no Museu Virtual da RTP.

Canções do Festival RTP da Canção
Canções de 1970

Onde vais rio que eu canto


Peter the Painter (), also known as Peter Piaktow (or Piatkov, Pjatkov, Piaktoff; ), was a member of a gang of immigrant Latvian anarchists in London in the early 20th century. After supposedly fighting in and escaping the Sidney Street Siege in 1911, he became an anti-hero in London's East End. He was never caught, and there is some question as to whether he had participated in the Sidney Street incident, or even whether he actually existed at all.

Biography
In the late 19th and early 20th centuries London became a destination for many eastern European immigrants, who settled mostly in the East End. Ethnic groups joined together in gangs, and numerous immigrants continued radical political activities. They often stole in order to fund their politics. In the wake of the Houndsditch Murders in London on 16 December 1910, a member of the gang involved was found dead at a flat at which Peter Piatkow had lived with Fritz Svaars. Both of the latter men were believed to be members of a Latvian radical group. Svaars was the cousin of Jacob Peters, another Latvian far-leftist. In January 1911 the police were informed that Svaars and an accomplice were hiding out at 100 Sidney Street. They surrounded the area and laid siege to the building in order to flush out the radicals.

Another member was "Peter the Painter", a nickname for an unknown figure, possibly named Peter Piaktow (or Piatkov, Pjatkov or Piaktoff), He used several aliases, including Schtern, Straume, Makharov and Dudkin or Janis Zhaklis. Bernard Porter, writing in the Dictionary of National Biography, states that no firm details are known of the anarchist's background and that "None of the ... biographical 'facts' about him ... is altogether reliable."

In 1988, based on research in the KGB archives, Philip Ruff, a historian of anarchism, suggested Peter the Painter might be Ģederts Eliass. He was a Latvian artist involved in the 1905 Revolution in Russia and was living in exile in England during the time of the Sidney Street Siege. He returned to Riga after the Bolshevik 1917 Revolution.  More recently, Ruff has identified Peter the Painter as Jānis Žāklis (also spelled Janis Zhaklis or Zhakles), another Latvian far-leftist.  Like Peters, Zhaklis was a member of the Latvian Social Democratic Workers' Party in 1905; among his exploits was effecting the escape of Fritz Svaars from prison in Riga. Zhaklis associated with Eliass in exile in Finland, where they were involved together in the robbery of the Russian State Bank branch in Helsinki. Zhaklis broke with the Social Democrats and became an anarchist. It is unclear what happened to him after 1911.  In August 2012 Ruff published a book on the life of Janis Zhaklis; it was released by Dienas Grāmata (in Latvian) as Pa stāvu liesmu debesīs: Nenotveramā latviešu anarhista Pētera Māldera laiks un dzīve (A Towering Flame: The Life & Times of Peter the Painter). This has been succeeded by an English-language edition, published by Breviary Stuff in 2019.

Legacy and honours
The type of gun which Peter the Painter allegedly used at Sidney Street, a German Mauser C96 pistol, was sometimes called a Peter the Painter after him, particularly in Ireland during the War of Independence and later.
In September 2008 Tower Hamlets London Borough Council named two tower blocks in Sidney Street, Peter House and Painter House, even though Peter the Painter was only involved in a minor capacity in the events, and was not present at the siege. A local councillor and the Metropolitan Police Federation protested against this, saying that the killer should not be recognised.
Miss Fisher's Murder Mysteries, a series about a female detective from the past in Australia, has an episode (s1 e4) which includes Peter the Painter as a major figure

Notes

Bibliography

External links
Audio from a talk on Peter The Painter by Phil Ruff for Bristol Radical History Group
Peter the Painter (Janis Zhaklis) and the Siege of Sidney Street by Pauls Bankovskis and Phil Ruff

20th-century Latvian people
Latvian criminals
People whose existence is disputed
Latvian expatriates in the United Kingdom
Year of birth unknown
Year of death unknown
Latvian anarchists

Peter the Painter


Kunstbiblioteket er et københavnsk, privatejet bibliotek med udlån af kunst, hovedsagelig malerier.

Kunstbiblioteket blev etableret i 1957 af Knud Pedersen. Begyndelsen til Kunstbiblioteket var "Byens Billede", som var betegnelsen for staffelier til udstilling af moderne kunst rundt omkring i bybilledet. Dette projekt satte Pedersen i gang i 1952. Man kunne siden låne værkerne i Byens Billede med hjem for en beskeden pris, hvilket blev så efterspurgt, at Pedersen i 1957 etablerede sig med Kunstbiblioteket i hovedskibet i Nikolaj Kirke, som på daværende tidspunkt ikke var i brug.

Idéen bag Kunstbiblioteket var at give den almindelige borger adgang til at se den moderne kunst, hvilket ellers dengang i 1950erne var forbeholdt de mere kunstvante borgere via museer og gallerier. Devisen var "Kunsten ud til folket". Alle kunne låne et originalt kunstværk med hjem. Samtidig var det også tanken, at man med Kunstbiblioteket kunne hjælpe unge kunstnere på vej, som havde svært ved at finde en platform eller et udstillingssted for deres værker.

I 1970 var Kunstbiblioteket nødsaget til at flytte ud af Nikolaj Kirke til nærtliggende lokaler i Nikolajgade 22. Kunstbiblioteket eksisterer fortsat på samme adresse og med de samme præmisser, både for lånerne og kunstnerne. Alle kan besøge Kunstbiblioteket og låne et maleri med hjem for en beskeden pris. Kunstbibliotekets Billedbus, som virksomheder kan låne kunst fra, kører i hele landet. De deltagende kunstnere skal have udstillet på en af de statsanerkendte, censurerede udstillinger.

Bortset fra kunstudlejning, var Kunstbiblioteket også involveret i forskellige af Pedersens egne projekter. I 1962 var Kunstbiblioteket vært for den første Fluxus-festival i Denmark, og i de følgende år lagde Nikolaj Kirke regelmæssigt hus til Fluxusbegivenheder. I 1963 stod Kunstbiblioteket for udlejning af jukeboxe med "særlige programmer" af lydværker og i 1965 for et projekt med kunst på bagsmækkene af Faxes øl- og sodavandsbiler. Også Kunstbiblioteks telefonnummer og telefonsvarer blev regelmæssigt taget i brug til projekter, for eksempel i 1967, da man kunne høre en ugentlig "nyhedstjeneste" med nyheder om den danske kunstverdens mere eksperimenterende ende.

Anerkendelse for Kunstbibliotekets arbejde med at gøre kunsten lettere tilgængelig for en bredere offentlighed fulgte i 2006, da Pedersen modtog Kunstakademiets N.L. Høyen Medaljen, som gives til mennesker, der har ydet en indsats af høj kvalitet inden for forskning, fortolkning eller formidling af de skønne kunster.

Referencer

Bibliotek
Projekter

Kunstbibliotek


Ko Jin-young (en ), née le  à Séoul, est une golfeuse sud-coréenne.

Biographie
En 2019, Ko Jin-young réalise une série de  sans effectuer de bogey, un record dans l'histoire du circuit LPGA et du circuit PGA. Elle remporte deux tournois majeurs cette saison-là : l'ANA Inspiration et l'Evian Championship.

En , Ko Jin-young remporte le BMW Ladies Championship en prolongation à Busan, son quatrième tournoi de la saison, et redevient  mondiale. La golfeuse sud-coréenne termine la saison 2021 en remportant le Tour Championship avec une carte finale de 63 soit neuf coups sous le par. Cette victoire lui permet de remporter le titre de joueuse de l'année LPGA

En , Ko bat le record de Annika Sörenstam en réussissant quinze cartes de suite avec un score dans la soixantaine lors de son treizième succès en carrière sur le circuit LPGA. Pour Joanna Klatten, Ko Jin-young .

Notes et références

Liens externes

Naissance en juillet 1995
Naissance à Séoul
Golfeuse sud-coréenne
Golfeuse aux Jeux olympiques d'été de 2020

Ko Jin-young


Sveta Hrvatska : povijesna kronika knjiga je hrvatskog katoličkog književnika Petra Grgeca.

Povijest
Knjiga je objavljena 1938. godine u Požegi. Pretisak je objavljen u Zagrebu 1989. godine, u nakladi Hrvatskog književnog društva sv. Jeronima.

Sadržaj
Knjiga kroz niz Grgecovih biografskih i tematskih tekstova donosi pregled hrvatske katoličke baštine:

 Izjava
 Hrvati primaju kršćanstvo
 Hrvati i Romani
 Pioniri kršćanske Evrope
 Prvi odgojitelji svete Hrvatske
 Prva borba Hrvata za vjeru
 Branimir obnavlja sveti zavjet Hrvatske
 Blagoslov pape Ivana Osmoga
 Predstavnici svete Hrvatske u doba narodnih kraljeva
 Pokornik Martin dolazi u Hrvatsku
 Posljednja gozba kraljice Jelene
 Hrvatska neovisnost i duhovni poredak
 Žalost i utjeha majke Hrvatske
 Druga borba Hrvata za vjeru
 Sveti Franjo u Hrvatskoj
 Novi predstavnici duhovnoga napretka
 Blaženi Augustin Kažotić
 Blaženi Nikola Tavilić
 Blaženi Gracija
 Treća borba Hrvata za vjeru
 Fra Anđeo Zvijezdović
 Otac Matej Bošnjak
 Prvo rasulo hrvatskoga kraljevstva
 Razaranje župa i biskupija
 Župnici mučenici
 Narod bjegunaca, sužnjeva i mučenika
 Najčvršći bedem kršćanstva
 Marko Marulić
 Blažena Ozana Kotorska
 Katarina Kosićeva sluša glas Isusov
 Pustinjaci sv. Pavla
 Remetski mučenici
 Četvrta borba Hrvata za vjeru
 Mučeništvo bl. Marka Križevčanina
 Isusovački misionari
 Pogled u duhovni život Dubrovnika
 Indijski apostol Nikola Ratkaj
 Djevica Majke Božje Olovske
 Zagrebački biskup Martin Borković
 Nova opasnost za opstanak Hrvatske
 Apostol jedinstva Pavao Zorčić
 Molitva Pavla Zorčića
 Marijino kraljevstvo
 Hrvatski se pavlini bore za samostalnost
 Hrvatski prosvjetiteljski programi
 Josip Drugi i sveta Hrvatska
 Dva Filipovića
 Peta borba Hrvata za vjeru
 Petar Barbarić moli
 Lik biskupa Langa
 Najnovija obnova hrvatskoga zavjeta

Povezani članci
 Knjiga o sv. Jeronimu, Iliriku i Međimurju
 Pouke za čestit život prema primjerima svetaca
 Glasoviti Hrvati prošlih vjekova
 Znameniti i zaslužni Hrvati
 Katolička literatura

Izvori
 Petar Grgec, Sveta Hrvatska : povijesna kronika, Naklada "Dobra štampa", Slavonska Požega, 1938.
 Petar Grgec, Sveta Hrvatska : povijesna kronika (faksimilni pretisak), HKD sv. Ćirila i Metoda, Zagreb, 1989. (230 str.)
 Grgec, Petar, Hrvatski biografski leksikon

Knjige
Katoličanstvo u Hrvatskoj

Sveta Hrvatska


Jakob Jantscher (n. 8 ianuarie 1989, Graz, Austria) este un fotbalist austriac, care în prezent joacă la FC Luzern în Superliga Elvețiană pe postul de fundaș stânga.

Cariera de jucător
El a început să joace fotbal în 2003 la SC Unterpremstätten și LUV Graz în Stiria, iar la vârsta de 14 ani s-a transferat la SK Sturm Graz. Pe 20 octombrie 2007 a debutat la prima echipă, înlocuindu-l pe Thomas Krammer în meciul contra echipei Red Bull Salzburg. Jantscher a marcat primul său gol pe 24 noiembrie 2007 contra celor de la SCR Altach.

Pe 3 iunie 2010, el a smenat un contract pe patru ani cu Red Bull Salzburg. La data de 6 septembrie 2012 el a fost împrumut pentru un sezon la Dinamo Moscova, aceștia având posibilitatea de a-l cumpăra la finalul sezonului, însă acest lucru nu s-a mai întâmplat. Pe 1 septembroe 2013, Jantscher a semnat cu formația olandeză NEC Nijmegen, unde a stat doar un sezon, după care s-a transferat la FC Luzern în Superliga Elvețiană.

Cariera internațională
Jantscher a debutat la echipa națională la data de 6 iunie 2009 într-un meci din preliminariile Campionatul Mondial din 2010 contra Serbiei. El a marcat primul său gol în amicalul pierdut cu 5-1 în față Spaniei.

Goluri internaționale

Palmares

Club
Sturm Graz
 Cupa Austriei: 2010

Red Bull Salzburg
 Cupa Austriei: 2012
 Bundesliga: 2012

Referințe

Legături externe

 Voetbal International profile

Fotbaliști austrieci
Fotbaliști ai Premier League

Jakob Jantscher


Hotelul Palace din Sinaia este un monument istoric aflat pe teritoriul orașului Sinaia.

Note

Monumente istorice din județul Prahova
Sinaia
Hoteluri din România
Hoteluri în munții Bucegi
Clădiri și structuri din 1912

Hotelul Palace din Sinaia


Portul Bratislava este un port major pe Dunăre și într-un sens mai larg pe calea navigabilă Rin-Main-Dunăre. Acesta se află în Bratislava, capitala Slovaciei. Este un port riveran universal din două părți, un port pentru mărfuri și altul pentru pasageri. Portul pentru mărfuri are o importanță strategică pentru economia țării fiind cel mai mare dintre cele trei porturi internaționale ale Slovaciei, devansându-le pe cele de la Komárno și Štúrovo. Portul Bratislava este amplasat la intersecția strategică dintre Canalul Main-Dunăre și Coridorul Baltic-Adriatic, parte a rețelei trans-europene de transport (TEN-T), nu departe de Portul Viena și Portul Budapesta, ceea ce este de asemenea un lucru avantajos.

Compania Verejné prístavy, a.s. (VP) îndeplinește funcția de autoritate portuară. Portul este conectat la rețeaua de căi ferate și autostrăzi, dar și la sistemul de conducte care duce spre rafinăria Slovnaft. Terenurile de sub portul marfar sunt deținute de compania de stat Verejné prístavy, a.s., în timp ce toate clădirile și instalațiile sunt proprietatea companiei Slovenská Plavba a Prístavy, a.s.. Portul marfar este situat pe malul stâng al Dunării, de la kilometrul 1871,35 al râului până la kilometrul 1862. Ambele maluri aparțin Portului Bratislava.

Istorie

În ultimul deceniu al sec. XIX malul Dunării din apropierea centrului orașului Bratislava (pe atunci denumit Pressburg sau Pozsony) a suferit schimbări majore. Un nou pod de oțel cu numele de Franz Josef Brücke (în prezent Podul Vechi din Bratislava) a fost inaugurat în 1890 și la puțin timp după s-a început construcția portului din apropiere. Zona de-a lungul malului de la sediul actual al Muzeului Național Slovac până la locul unde acum se găsește podul Apollo a fost transformată astfel încât să acomodeze acostarea a 250 de nave de marfă. Acest proiect a fost impulsionat mai mult de interesele comerciale ale companiilor de transport dunărene, statul austro-ungar având o contribuție financiară minimă.

Zona portuară curentă a fost dezvoltată începând cu anul 1897 odată cu demararea construcției bazinului nordic a Portului de Iarnă și instalarea liniilor de cale ferată. Aceste lucrări s-au petrecut în vecinătatea celui mai vechi cartier industrial al orașului, lângă strada Továrenská. Construcția bazinului sudic a început în 1907. Inițial Portul de Iarnă era folosit doar pentru acostarea navelor pe timp de iarnă (apa nu îngheață niciodată acolo), fără a fi posibilă încărcarea sau descărcarea mărfii.

După dizolvarea Austro-Ungariei, în 1919 a fost înființat Biroul Cehoslovac pentru Navigația pe Dunăre. Acesta a fost predecesorul operatorului portuar fondat în 1922 sub forma unei societăți pe acțiuni. Complexul a fost finisat pe timpul Primei Republici Cehoslovace și în anii 1930 era considerat drept unul dintre cele mai bine echipate porturi riverane de pe Dunăre.

În 1922 operatorul portuar deținea 5 remorchere cu aburi și 44 șlepuri. În 1938 compania avea în total 167 de nave cu diferite funcții, iar în prezent flota numără 221 de nave și bărci.

Astăzi, numeroase clădiri, utilaje și nave istorice rămân în continuare în Portul Bratislava, inclusiv Depozitul nr. 14, Depozitul nr. 17, Depozitul nr. 7, Casa Veche a Barcagiilor și o stație de pompare (slovacă: budova prečerpávacej stanice), ultimele trei fiind protejate ca monumente culturale de importanță națională. Nava Šturec, ultimul remorcher de râu cu motor din Slovacia, a fost declarată monument cultural protejat în 2011. Aceasta a fost construită pe șantierul naval de la Komárno în 1937 și a fost botezată de premierul Milan Hodža și de primul căpitan maritim slovac, Július Thurzo. Este singura supraviețuitoare dintr-un grup de trei nave surori (Šturec, Vajanský și Moyzes) și a supraviețuit unei scufundări atunci când a fost lovită de o bombă în timpul bombardamentelor aliate asupra rafinăriei Apollo în 1944. Există planuri de a transforma nava într-un muzeu nautic.

Autoritățile orașului Bratislava intenționează să extindă în viitor promenada de-a lungului malului Dunării în așa fel încât să includă pitorescul Port de Iarnă. Pe termen lung se preconizează sistarea tuturor activităților industriale și transferarea lor de partea cealaltă a podului Prístavný. Operatorul portuar Slovenská Plavba a Prístavy, a.s. se opune acestor planuri și încearcă să împiedice calificarea diferitor clădiri din zonă drept monumente cultural-istorice. Compania dorește să-și intensifice operațiunile acolo și nu vorbește public despre o eventuală plecare din Portul de Iarnă.

Portul de pasageri

Portul de pasageri este amplasat direct în centrul orașului, între Podul Nou și Podul Vechi, pe strada Fajnorovo nábrežie nr. 2. Acesta cuprinde o clădire mică și opt platforme de îmbarcare. În afară de furnizarea serviciilor portuare, clădirea găzduiește și câteva magazine, un restaurant și o agenție de turism. Portul este situat între kilometrul 1870 și kilometrul 1867 al cursului Dunării.

De câțiva ani se vorbește despre reconstrucția clădirii portului de pasageri, dar procesul a fost îngreunat de activiștii locali, dar și de oficiul protecției monumentelor culturale a autorităților municipale. Proprietarul și investitorul Slovenská plavba a prístavy - lodná osobná doprava, a.s. a fost nevoit să reducă înălțimea proiectului propus de câteva ori - de la cele 5 etaje originale la numai 3. Proiectul urmărește să extindă clădirea și zona verde din apropiere fără să diminueze suprafața lotului adiacent de parcare, lăsând în același timp suficient spațiu pentru prelungirea promenadei riverane din spatele clădirii.

Portul de mărfuri

Portul de mărfuri este format din următoarele părți:

 Portul de Iarnă (slovacă: Zimný prístav) - portul original din 1897
 Pálenisko - noul port construit în 1975-1983
 Șantierul naval (slovacă: Lodenica) - șantier naval pentru repararea navelor

Note

Bratislava
Bratislava
Dunărea

Portul Bratislava


Le centre de conférence de Wembley est un centre de conférence situé dans le parc de Wembley, à Londres, en Angleterre, qui a existé de 1977 à 2006, à côté de la Wembley Arena.

Histoire

À la fin des années 1970, des salles polyvalentes modernes ont commencé à s'ouvrir dans les villes britanniques. Le premier était le Centre de conférence de Wembley sur Empire Way dans le parc de Wembley, conçu pour la British Electric Traction Company par R. Seifert and Partners. Sa construction a commencé en mai 1973 et il a été officiellement inauguré par le duc de Kent le 31 janvier 1977. Son auditorium principal (appelé Grand Hall) pouvait accueillir .

Le centre de conférence faisait partie d'un développement plus vaste. À côté de lui se trouvaient les Greenwich Rooms () et Elvin House, un immeuble de bureaux triangulaire futuriste, ainsi que le Centre d'exposition de Wembley. Comme le centre de conférence, le centre d'exposition s'inscrit dans une tendance nationale pour ce type de lieux.

L'ajout du centre de conférence et du hall d'exposition à la liste des attractions touristiques de Wembley Park a conduit à rebaptiser la gare de Wembley Hill en mai 1978, nom qu'elle conservera jusqu'en mai 1987, date à laquelle elle sera à nouveau rebaptisée, cette fois sous le nom de Wembley Stadium.

En vue d'un réaménagement majeur du stade de Wembley et de ses environs immédiats, le bâtiment du centre de conférence est démoli en septembre 2006. Un projet à usage mixte appelé Quadrant Court est construit à sa place.

Événements

L'un des premiers événements a été l'exposition d'ingénieurs modèles de janvier 1977, qui s'était auparavant tenue au Seymour Hall de Marylebone. Le 7 mai 1977, le centre a accueilli le concours Eurovision de la chanson 1977, où le Royaume-Uni s'est classé deuxième. Le 18 octobre 1977, il a accueilli la toute première cérémonie des Brit Awards (alors appelés BPI awards 1977).

Le centre est utilisé pour de nombreuses conférences, des manifestations commerciales, des expositions, des réceptions d'entreprises, des assemblées générales annuelles, des cérémonies de remise de diplômes universitaires, des banquets, des compétitions de musique et de danse populaires en salle. Il accueille le World 10 Dance Championship en mai 1987<Dance News> remporté par Jeanette Doughty (Len Goodman Dance Centre)

Un concert de musique classique donné par le National Youth Orchestra a laissé entendre que l'acoustique du centre était au mieux médiocre, sans compter qu'il était difficile pour la musique classique d'attirer un public suffisamment nombreux pour remplir le Grand Hall.

En termes de sport, le Centre de conférences est peut-être mieux connu pour avoir accueilli le tournoi de snooker Benson & Hedges Masters de 1979 à 2006. D'autres sports y ont été organisés, notamment la boxe, la lutte, le culturisme, les fléchettes et le squash de 1974 à 1994 avec le prestigieux tournoi, British Open.

Le 30 août 1995, le centre accueille les tout premiers National Television Awards présentés par Eamonn Holmes.

Le 7 novembre 1999, il accueille le match de fléchettes entre le champion du monde PDC en titre Phil Taylor et le champion du monde BDO en titre Raymond van Barneveld, avec un chronomètre de  tournant à zéro et avec une courte pause à mi-parcours. Le match a été diffusé sur ITV. Taylor a remporté le match 21-10 dans les jambes.

Il accueille trois matchs de boxe de Ricky Hatton dont il sort victorieux. Le 21 octobre 2000, il bat son compatriote Jon Thaxton par décision unanime, Le 26 mars 2001, il bat le Canadien Tony Pep par un TKO au quatrième round à deux minutes trente de la fin et le 15 décembre 2001, il bat l'Australien Justin Rowsell par un TKO au deuxième round à trente-six secondes de la fin.

Lors du Live Aid (13 juillet 1985), le centre de conférence et les halls d'exposition sont utilisés pour fournir des vestiaires aux artistes.

Entre le 10 juillet 2004 et le 22 avril 2006, il accueille dix événements d'arts martiaux mixtes Cage Rage.

Dans la culture populaire

En 1979, le centre de conférence a été considéré comme suffisamment futuriste pour remplacer un centre de conférence sur la planète colonisée Atlay dans la série de science-fiction de la BBC Blake's 7, dans un épisode intitulé "Voice from the Past".

L'entrée du centre de conférence a également été utilisée dans Superman 4 : The Quest for Peace.

Le point culminant de l'épisode The Professionals : The Madness of Mickey Hamilton se déroule à l'intérieur du centre de conférences.

Références

Liens externes

Centre de congrès en Angleterre
Salle de boxe en Angleterre
Équipement sportif à Londres
Équipement sportif détruit en Angleterre
Bâtiment détruit à Londres

Centre de conférences de Wembley


Michael Culme-Seymour peut faire référence à l'un des trois commandants navals de la Royal Navy, père, fils et petit-fils :
 Sir Michael Culme-Seymour (3e baronnet) (1836-1920), amiral, commandant en chef à Portsmouth, a commandé les flottes de la Méditerranée et de la Manche et l'escadre du Pacifique, également vice-amiral du Royaume-Uni.
 Sir Michael Culme-Seymour (4e baronnet) (1867-1925), vice-amiral, a servi pendant la Première Guerre mondiale, commandant en chef de la station d'Amérique du Nord et des Antilles, et Second Sea Lord.
 Sir Michael Culme-Seymour (5e baronnet) (1909-1999), commandant, a servi pendant la Seconde Guerre mondiale, Haut-shérif de Northamptonshire.

Voir aussi
 Sir Michael Seymour (1er baronnet), Amiral, grand-père du 3ème Baronnet (le 2ème Baronnet a pris le nom de "Culme")
 Michael Seymour (officier de la Royal Navy), amiral, oncle du 3e baronnet.

Michael Culme-Seymour


Međupodručna nogometna liga Sisak – Karlovac – Kutina (također i kao Međupodsavezna nogometna liga Sisak – Karlovac – Kutina)  za sezonu 1971./72. je predstavljala ligu četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije.
Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bila "Mladost" iz Petrinje.

Ljestvica

 Gornje Mekušje – danas dio Karlovca
 "Krajišnik" iz Velike Kladuše i "Partizan" iz Bosanske Kostajnice – klubovi iz Bosne i Hercegovine

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Poveznice
 Zagrebačka zona 1971./72.
 Varaždinsko-zagorska liga 1971./72.
 Međimurska liga 1971./72.

Izvori
 Krešimir Perušić i dr.: 100 godina nogometa u Karlovačkoj županiji : 1903. – 2003., Karlovac, 2004., , str. 312

1971-72 Sisak-Karlovac-Kutina
Sisak-Karlovac-Kutina
1971-72 Sisak-Karlovac-Kutina

Međupodručna nogometna liga Sisak – Karlovac – Kutina 1971./72.


La selección de fútbol de Nueva Zelanda afrontó la Copa de las Naciones de la OFC 1996 con una pésima actuación, al igual que en el antecesor, en 1980 había quedado eliminado en primera ronda.

En esta edición no ganó ningún partido, algo histórico, ya que nunca se repitió. Consiguió un empate y una derrota por goleada, además, no consiguió convertir goles.

Participación

Semifinales

Equipos participantes en la Copa de las Naciones de la OFC 1996
Nueva Zelanda en 1996
Nueva Zelanda en la Copa de las Naciones de la OFC

Nueva Zelanda en la Copa de las Naciones de la OFC 1996


Rokytne () ou Rakitnoïe () est une commune urbaine de l'oblast de Kiev, en Ukraine. Elle comptait  en 2021.

Géographie
Le bourg se trouve sur les deux rives de la rivière Rakita à sa confluence avec la rivière Ross. Il est entouré de forêts à l'ouest et au sud.

Histoire
L'endroit est rattaché à la culture de Tcherniakhov à la Préhistoire. Il est fait mention d'un village à la fin du XVe siècle et au début du XVIe siècle. Il est totalement ruiné lors d'une invasion tatare en janvier 1527. Les cosaques s'y installent en relevant les ruines dans la seconde moitié du XVIe siècle.

La rive droite du Dniepr entre à la fin du XVIIIe siècle dans l'Empire russe. Raketnoïe fait alors partie de l'ouyezd de Vassilkov dans le gouvernement de Kiev. Le bourg est vendu au comte Branicki. Une brigade d'artillerie légère s'installe à Raketnoïe après la guerre de la Sixième Coalition, où de futurs décembristes seront formés.

Raketnoïe est occupé en 1941-1943 par la Wehrmacht. En 1959, sa population s'élevait à  et en 1989 à 14 552 habitants.

Au , sa population s'élevait à .

L'usine de sucre locale fait faillite en décembre 2016.

Références

Commune urbaine dans l'oblast de Kiev

Rokytne (oblast de Kiev)


Georg Müller (* 5. August 1893 in Kassel; † 26. Mai 1978 in Bielefeld) war ein deutscher Historiker, Germanist, Philosoph und Pädagoge. Er gründete in Bethel die Friedrich-von-Bodelschwingh-Schule, die er von 1925 bis 1959 leitete.

Leben und Wirken
Georg Müller wuchs in Kassel als Sohn eines Kaufmanns auf. In seiner Jugend war er Führer der Jugendbewegung «Wandervogel». In Jena, später in Marburg studierte er Deutsch, Geschichte und Geografie und schloss im Sommer 1920 mit der Staatsprüfung ab; später folgte noch eine Erweiterungsprüfung in Philosophischer Propädeutik. Nach Ausbruch des Ersten Weltkrieges meldete er sich am 5. August 1914 als Kriegsfreiwilliger für das Heer. Bei der Zweiten Flandernschlacht geriet er 1917 in englische Gefangenschaft, aus der er 1919 entlassen wurde.

1921 heiratete er Johanna Dombois. Anfang 1923 promovierte er bei dem Marburger Philosophen Paul Natorp mit einer Arbeit "Über das geschichtliche Verstehen". Im gleichen Jahr folgte er einem Ruf nach Bethel zum Ausbau der dortigen Mittelschule. Zu Ostern 1925 gründete er die Friedrich-von-Bodelschwingh-Schule, eine sechsstufige Aufbauschule für Jungen mit angeschlossenem Schülerheim. Diese evangelische Schule erlangte mit ihrer Reformpädagogik einen überregionalen Ruf.

Über den Betheler Theologen Georg Merz bekam Georg Müller Zugang zur Dialektischen Theologie. 1927 lehnte er eine Berufung zum Leiter der neuen, von Kultusminister Becker geförderten Pädagogischen Akademie Frankfurt (Oder) ab. In den Jahren 1932/33 war er Berater des Bezirkskommissars für den freiwilligen Arbeitsdienst. 1933 nahm er als Synodaler an der Westfälischen Provinzialsynode und der Westfälischen Bekenntnissynode teil. In zahlreichen Vorträgen kämpfte er gegen die unkritische Verherrlichung germanischer Religiosität.

Zum Leiten der Friedrich-von-Bodelschwingh-Schule kam im Jahr 1934 eine Dozententätigkeit für Philosophie und Geistesgeschichte an der Kirchlichen Hochschule Bethel hinzu, die er 21 Jahre lang innehatte. Das gleiche Fach lehrte er von 1946 bis 1948 an der Pädagogischen Akademie Bielefeld. 1950 veröffentlichte er diese Vorlesungen unter dem Titel "Last und Trost der deutschen Geschichte". Am Zweiten Weltkrieg nahm er 1939/40 als Reserveoffizier teil.

Sein Buch "Last und Trost der deutschen Geschichte" nahm wesentliche Anregungen aus einem Werk Eugen Rosenstock-Huessys auf, "Die Europäischen Revolutionen oder: Der Charakter der Nationen". Das brachte ihm die lebenslange Freundschaft mit dessen Autor ein, was viele von Müllers wissenschaftlichen Veröffentlichungen in den 1950er und 1960er Jahren beeinflusste. Zugleich beschäftigte er sich auch intensiv mit anderen Sprachdenkern wie Franz Rosenzweig, Martin Buber, Hans Ehrenberg und Ferdinand Ebner. 1963 war er Mitbegründer der Eugen-Rosenstock-Huessy-Gesellschaft, die er als Präsident bis zu seinem Tod im Jahr 1978 leitete.

Seine umfangreichen Werke wurden nach seinem Tode mit Teilen aus seinem Nachlass in das Eugen-Rosenstock-Huessy-Archiv in Bethel aufgenommen.

Georg Müller ist Vater des Ökologen Dieter Mueller-Dombois von der Universität Honolulu (Hawaii), des Lautenisten Eugen Müller Dombois an der Schola Cantorum Basiliensis, des Flötisten und Musikwissenschaftlers Richard Müller-Dombois, Hochschule für Musik Detmold, sowie des Architekten Wolfram Müller-Dombois in Berlin. Der wohl einflussreichste Schüler Georg Müllers war der Historiker und Pädagoge Karl Heinz Potthast.

Schriften
 Vom Sinn einer evangelischen Schule, Chr.-Kaiser-Verlag, München 1931.
 Wunschbilder und Wirklichkeit germanischer Religion, hrsg. vom Evangelischen Presseverband für Westfalen, 1934.
 Zeugnisse germanischer Religion, Chr.-Kaiser-Verlag, München 1935.
 Biblische Wurzeln unseres Geschichtsverständnisses, Heilmann-Verlag, Hamburg 1949.
 Last und Trost der deutschen Geschichte, Eilers-Verlag, Bielefeld 1950.
 Aus dem Leben einer evangelischen Oberschule, in der Reihe: Die Bibel in Schule und Leben, Heilmann-Verlag, Hamburg 1950.
 Goethe und die deutsche Gegenwart, Luther-Verlag, Bielefeld 1955.
 Pädagogische Beiträge. 1960 (darin auch eine umfassende Bibliographie mit den insgesamt 129 Veröffentlichungen Georg Müllers)

 des Weiteren: ca. 50 Artikel für verschiedene Zeitschriften aus den Bereichen Geschichte, Philosophie und Pädagogik

Herausgeberschaften

 Eugen Rosenstock-Huessy Das Geheimnis der Universität. Wider den Zerfall von Zeitsinn und Sprachkraft, Kohlhammer-Verlag, Stuttgart 1958.
 Eugen Rosenstock-Huessy: Ja und Nein. Autobiographische Fragmente, Verlag Lambert Schneider, Heidelberg 1968.

Literatur
 Schule im Schutze Bethels. Georg Müller und seine Weggefährten, hrsg. von Karl Heinz Potthast, Bethel-Verlag, Bielefeld 1993, 135 Seiten.
 Andreas Leutzsch: Zwischen Welt und Bielefeld: Eugen Rosenstock-Huessy, Georg Müller und ihr Archiv in Bielefeld-Bethel, in: 91. Jahresbericht des Historischen Vereins für die Grafschaft (JBHVR) Ravensberg, Bielefeld 2006, S. 225–250.

Pädagoge (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (KiHo Wuppertal/Bethel, Standort Bielefeld)
Philosoph (20. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1893
Gestorben 1978
Mann
Schulleiter (Deutschland)

Georg Müller (Historiker)


Loiane Aiache foi a terceira colocada no Miss Brasil de 1980 (representando Distrito Federal), tornando-se Miss Brasil Mundo.

Miss Mundo Brasil
Miss Distrito Federal

Loiane Aiache


මැසිඩෝනියානු යුද්ධය හටගත්තේ රෝමය හා මැසිඩෝනියාව (උතුරු ග‍්‍රීසිය* අතර ය. එය ආරම්භ වූයේ V වන පිලිප් රජු දෙවන පියුනික් යුද සමයේ හැනිබාල්වරුන්ට සෙබළුන් සැපයීමත් සමග ය. ඉන්පසුව ඇති වූ යුද ගැටුම් මාලාව අවසන් වූයේ ග‍්‍රීසිය රෝම ජනරජයට ඈඳා ගැනීමෙනි.

පළමුවන මැසිඩෝනියානු යුද්ධය

ක‍්‍රි: පූ: 217 දී මැසිඩෝනියාවේ V වන පිලිප් රජු ට‍්‍රාසිමේන් විල අසල යුද්ධයෙන් පරාජයට පත්විය. ඉලිරියාහි ඒකාධිපතියකු වූ දිමිත‍්‍රියස් ෆේරෝස්, හැනිබල්වරුන් සමග ඒකරාශී වීමට පිලිප් උනන්දු කරවීය. පිලිප් නාවික හමුදාවක් සකස් කළ අතර, ඉලිරියාව හරහා ඔවුන් ඉතාලියට ගෙන යාමට ඔහුට අවශ්‍ය විය. රෝමන් හමුදාව බල ඇණියක් යවා පිලිප් නතර කළහ. රෝමානු හමුදාව ඇපලෝනියාව සමීපයේ සිටින බවට පිලිප්ට ආරංචි විය. තමාට රෝම බල ඇණිය පරාජය කළ නොහැකි බව දත් පිලිප් නැවත මැසිඩෝනියාවට පැමිණුනි. එහෙත් ඇත්ත වශයෙන්ම රෝම බල ඇණිය එතරම් විශාල එකක් නොවීය. නමුත්, පිලිප්ට මේ නිසා ඉතාලියට යාමට තිබූ අවස්ථාව ගිලිහී ගියේය.

214 දී පිලිප් නැවත වරක් ඇපලෝනියාවට යාත‍්‍රා කොට නගරය වට කළේය. රෝමානු අණ දෙන්නා වූයේ මාකස් වැලරියස් ලිවිනස් ය. ඔහුට සිය බල ඇණියට අමතරව 6000 ක භට කණ්ඩායමක් සිටියහ. ඔහු පිලිප්ට පහර දීම පිණිස ක්වින්ටස් නේවියස් ක‍්‍රිස්ටා යටතේ 200ක භට පිරිසක් පිටත් කර හැරීය. පිලිප්ගේ හමුදාව මුළුමනින්ම විනාශ විය. එහෙයින් ඔහුට ඉතාලියට යාමට යළිත් නොහැකි විය.

මේ අනුව, පිලිප්ට යුද්ධය ජයග‍්‍රහණය කිරීමට සැබෑ හැකියාවක් නොවීය. ඔහු දිගටම සටන් කළ ද පරාජයට පත්විය. ක‍්‍රි: පූ: 205 දී ඔහු රෝමය සමග සමගි සන්ධානයකට පැමිණ යුද්ධය අවසන් කළේය. රෝමය තවදුරටත් පිලිප් විසින් හැනිබාල්වරුන්ට සෙබලූන් සැපයීම නතර කර දැමීය.

දෙවන මැසිඩෝනියානු යුද්ධය

ක‍්‍රි: පූ: 200 දී ඇරඹි දෙවන මැසිඩෝනියානු යුද්ධය කෙටි එකකි. පිලිප් තවදුරටත් මහා ඇලෙක්සැන්ඩර් අනුව යමින් රෝමය අත්පත් කර ගැනීමට කැමැත්තෙන් සිටියේය. ඔහු ග‍්‍රීක පාලකයකු වූ සෙලූසිඞ් හි තුන්වන ඇන්තියෝකස් සමග ඒකරාශී විය. රෝමය එහිදී ටයිටස් ෆ්ලැමිනියස් යටතේ පිලිප්ට පහර දීමට හමුදාවක් එවීය.

ක‍්‍රි: පූ: 197 දී ෆ්ලැමිනියස්ගේ හමුදාව අතර සිනොසිපල් හිදී යුද්ධයක් ඇතිවිය. ෆ්ලැමිනියස් සිය හමුදාවේ බටහිර අනු කණ්ඩය හා එක්ව සටන් කළ අතර, පිලිප් ගේ හමුදාව ඇලෙක්සැන්ඩර්ගේ යුද උපක‍්‍රම පාවිච්චි කළේය. එහෙත් රෝම හමුදාව ඉතා දක්ෂ විය.

සටනේ මූලික අදියරේදී පිලිප් ඉදිරියෙන් සිටි නමුත්, එය ඉතා අසීරු විය. රෝම හමුදාව එම අසීරු කලාපයේ දී වඩා සාර්ථක වූහ. පිලිප් තම හමුදාවට අණ කළේ තම ඊතල අතහැර දමා කඩුවලින් සටන් කරන ලෙසය. එහෙත් ෆ්ලෙමිනියස් සටන් කිරීම සඳහා අලි ඇතුන් ද යොදවා තිබිණි. ඔහු සිය සේනාංක 20ක් (සෙබලූන් 4,000ක් පමණ) පිලිප්ගේ බටහිර බල මුළුවලට පහර දීමට යෙදවීය. එමගින් පිලිප්ගේ හමුදාව විනාශ විය. රෝමය, ග‍්‍රීසිය නිදහස් රටක් බවට ප‍්‍රකාශ කොට ඉන් ඉවත් විය. ඉන් අනතුරුව සුපිරි බලය ග‍්‍රීසිය වෙතින් රෝමයට මාරු වූ අතර, දෙවන මැසිඩෝනියානු යුද්ධය නිමාවට පත්විය.

තුන්වන මැසිඩෝනියානු යුද්ධය

ක‍්‍රි: පූ: 171 දී පිලිප් මියගොස් ඔහුගේ පුත් පර්සියස් බලයට පත්විය. පර්සියස් අනෙකුත් ග‍්‍රීක රාජ්‍ය සමග සහයෝගිතාවන් ඇති කර ගත්තේය. රෝමානුවන් මින් බියට පත්ව මැසිඩෝනියාවට එරෙහිව යුද ප‍්‍රකාශ කළ අතර, එමගින් තුන්වන මැසිඩෝනියානු යුද්ධය ආරම්භ විය.

පළමු වසර 2 ක තුළ යුද්ධය සාමාන්‍ය තත්ත්වයෙන් පැවතුණු නමුත්, ක‍්‍රි: පූ: 168 දී ලූසියස් ඒමිලියස් පෝලස් මැසිඩෝනියාවට හමුදා ප‍්‍රහාරයක් එල්ල කළේය. පිඞ්නා ඡුහාබ්) හි දී ඔවුහු සටන් වැදුණාහ. දෙවන මැසිඩෝනියානු යුද්ධයේ දී සිදු වූවාක් මෙන් රෝම හමුදාව මගින් පර්සියස් ගේ හමුදාව විනාශ කර දමනු ලැබූ අතර, පර්සියස් පැන යාම නිසා යුද්ධය නිමාවට පත්විය.

සිව්වන මැසිඩෝනියානු යුද්ධය

පර්සියස් අල්ලාගෙන රෝමයට ගෙන යාමෙන් පසුව, ස්වාධීනව තිබූ මැසිඩෝනියාව නාම මාත‍්‍රික ජනරජ හතරකට වෙන් විය. ග‍්‍රීක නගරයක් වන එපීරස් මැසිඩෝනියාවට එරෙහි වූවක් වන නමුත්, ක‍්‍රි: පූ: 167 දී එයට පහර දීමට පෝලස්ට නියෝග කෙරිණි. එම නගරය විනාශ කොට එහි 150,000ක් පමණ වූ වැසියන් වහලුන් ලෙස විකුණන ලදී.

ඉන්පසු වසර කීපය තුළ ග‍්‍රීසිය සාමකාමි විය. එහෙත්, ක‍්‍රි: පූ: 150 දී පමණ පර්සියස්ගේ පුතකු බව ප‍්‍රකාශ කළ ඇන්ඩි‍්‍රස්කස් විසින් කැරැල්ලක් සඳහා නායකත්වය ගත්තේය. රෝමානුවෝ හතරවන මැසිඩෝනියානු යුද්ධය ආරම්භ කළහ. ඔවුහු මැසිඩෝනියාවට හමුදාවක් යවා කැරැලිකරුවන් මර්දනය කොට එය නව රෝම ප‍්‍රාන්තයක් බවට පත් කරන ලදී.

ග‍්‍රීසියේ අනෙක් ප‍්‍රදේශවල ද එලෙසම සිදුවිය. කැරැල්ල මැඩ පැවැත්වීමෙන් පසුව රෝමය ඉතිරි ස්වාධීන නගර ග‍්‍රීසියට ඇඳා ගත්හ.

මැසඩෝනියානු යුද්ධ


An Scleria tessellata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Ludwig von Willdenow. An Scleria tessellata in nahilalakip ha genus nga Scleria, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 S. t. sphaerocarpa
 S. t. tessellata

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Scleria

Scleria tessellata


Autocesta A2, autocesta u Hrvatskoj
Autocesta A2 (Grčka), autocesta u Grčkoj
Autocesta A2 (Slovenija), autocesta u Sloveniji
Süd Autobahn, autocesta u Austriji

Autocesta A2 (razdvojba)


Articles with hCards
ඉෂාර චින්තක නානායක්කාර ශ්‍රී ලාංකික ව්‍යවසායකයෙක් සහ ව්‍යාපාරිකයෙකි. 2019 දෙසැම්බර් වන විට ඔහු ශ්‍රී ලංකාවේ ධනවත්ම පුද්ගලයා වේ.  ඔහු දැනට LOLC හෝල්ඩිංග්ස් හි නියෝජ්‍ය සමූහ සභාපතිවරයා ලෙස කටයුතු කරයි.  ඔහුගේ පියා රාජා නානායක්කාර ද ප්‍රකට ව්‍යාපාරිකයෙකු වූ අතර ඔහු 2017 වසරේ මිය යන විට 77 වියේ පසුවිය.

චරිතාපදානය
නානායක්කාරගේ පියා රාජා ව්‍යවසායකයෙකු වූ අතර 1973 දී ඉෂාරා ට්‍රේඩර්ස් නම් මෝටර් රථ කර්මාන්තය ආරම්භ කරන ලද අතර එය ජපානයේ සිට ශ්‍රී ලංකාවට ප්‍රතිසංස්කරණය කරන ලද වාහන ආනයනය කිරීමේ පුරෝගාමියා ලෙස සැලකේ.  නව යොවුන් වියේදී ඉෂාර කොළඹ 07 රාජකීය විද්‍යාලයේ ද්විතීයික අධ්‍යාපනයෙන් පසු පුළුල් පුහුණුවක් සඳහා ජපානයට යවන ලදී. ඔහු ඕස්ට්‍රේලියාවේ ඩැන්ඩෙනොං විද්‍යාලයෙන් ව්‍යාපාර ගිණුම්කරණය පිළිබඳ ඩිප්ලෝමාවක් ලබා ඇත.

වෘත්තීය
නානායක්කාර මූල්‍ය සේවා ක්ෂේත්‍රයේ සිය වෘත්තීය ජීවිතය කරගෙන ගිය අතර LOLC වැනි මූල්‍ය සමාගම්වල ආයෝජනය කිරීමට පටන් ගත්තේය. ඔහු 2002 දී LOLC හි අධ්‍යක්ෂ මණ්ඩලයට ද පත් විය. ඔහු 2011 සිට 2018 දක්වා ලංකා ඔරික්ස් ෆිනෑන්ස් හි නියෝජ්‍ය සභාපතිවරයා ලෙස ද කටයුතු කර ඇති අතර  2018 සැප්තැම්බර් මාසයේදී ඔහු සෙලාන් බැංකුවේ අධ්‍යක්ෂ මණ්ඩලයෙන් ඉල්ලා අස්විය.

ඔහු මීට පෙර 2002 සිට 2018 දක්වා අධ්‍යක්ෂ මණ්ඩල සාමාජිකයෙකු ලෙස සේවය කිරීමෙන් පසු 2018 දී LOLC හි සභාපතිවරයා ලෙස පත් කරන ලදී. ඔහුගේ නායකත්වය යටතේ, LOLC ද 2018 දෙසැම්බර් වන විට මුළු වත්කම් ට්‍රිලියන 1.008 දක්වා ළඟා විය   LOLC හි අනුබද්ධ කාම්බෝජ ක්ෂුද්‍ර මූල්‍ය අංශය ඇමරිකානු ඩොලර් මිලියන 603.4 කට මිලදී ගැනීමට කොරියානු බැංකුවක් උනන්දුවෙන් සහ අභිප්‍රායෙන් ඉදිරිපත් වීමෙන් පසු 2019 දී ඔහු අවසානයේ ධම්මික පෙරේරා ශ්‍රී ලංකාවේ ධනවත්ම පුද්ගලයා බවට පත් කළේය.    ඔහුගේ බ්‍රවුන්ස් හෙල්ත්කෙයාර් තවත් ව්‍යාපාරිකයෙකු වන හැරී ජයවර්ධන විසින් 2020 පෙබරවාරි මාසයේදී බිලියන 1.6 කට අත්පත් කර ගන්නා ලදී

ඔහු 2012 වසරේ ආසියා පැසිෆික් ව්‍යවසායකත්ව සම්මාන උළෙලේදී වසරේ කීර්තිමත් තරුණ ව්‍යවසායකයා සම්මානය ලබා ගත්තේය. ඔහු ශ්‍රී ලංකා නැනෝ තාක්ෂණ ආයතනයේ වත්මන් සභාපතිවරයා වේ.

යොමු කිරීම්

Year of birth missing (living people)
ජීවමාන ජනයා

ඉෂාර නානායක්කාර


Sakarmeke (Fulica atra), yelvegiller (Rallidae) 36–38 cm boyunda sulak alanlarda yaşayan bir kuş türü.

Gövdesi siyah, gagası ve alnı beyaz bir su kuşudur. Sudan havalanırken, uzun süre suyun üzerinde koşar. Çevresi sazlıklarla kaplı sığ göllerde yaygın olarak görülür.
Tamamıyla simsiyah tüylere sahiptir, sadece farklı olarak gaga ile gaganın üzerinden alına kadar uzanan beyaz bölge göze çarpmaktadır, göz rengi kırmızıdır, dişi ve erkek benzer görünüştedir. Güneydoğu hariç tüm göllerde, kıyılarda, lagün ve deltalarda gözlenir, yerlidir, Avrupa ve Asya'da yaygındır. Tek eşlidir, sazlıklarda yuvalarını yaparlar, yuvalarına 6-10 yumurta bırakırlar, kuluçka dönemi 21-24 gündür, yavrularının uçma süresi ise 55-60 gündür, besinlerini başlıca bitkiler oluşturmaktadır, bazen böceklerle de beslenirler, dalarak ya da su yüzeyinden besinlerini toplarlar. Avcılar tarafından çok fazla beğenilmeyen bir kuştur. Avı çok kolaydır hayvan koşmadan uçamadığından rahatlıkla vurulabilir. Sakarmeke nin postu çok kalındır. Sazlık alanlarda sürü halinde yaşarlar tehlike anında önce yüzerek uzaklaşmaya başlarlar aralarından bir tanesi uçmak için suda koşmaya başladığında diğerleri de hemen koşmaya ve uçmaya çalışırlar. Uçarak gelip suya iniş yapan bir sakar meke göğsü üzerine inen bir uçak görünüşünde olur ve sert bir iniş yaparlar.

Yelvegiller
Avrupa kuşları
Polonya'daki kuşlar
Türkiye'deki kuşlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Sakarmeke


Castelul din Șimleu Silvaniei (cunoscut și sub numele de Castelul Báthory sau Cetatea Báthory) este un ansamblu de monumente istorice situat în orașul Șimleu Silvaniei din județul Sălaj. În Repertoriul Arheologic Național, monumentul apare cu codul 139893.06.

Cetatea din Șimleu Silvaniei este în prezent o ruină. Din ansamblul monumental se păstrează în elevație turnurile de pe latura estică a incintei 1, turnul de poartă al incintei 2 și parțial bastioanele.

Referințe

Legături externe
Șimleu Silvaniei, cetatea Báthory

Galerie

Castele din județul Sălaj
Monumente istorice din județul Sălaj
Castelul
Familia Báthory

Castelul Báthory din Șimleu Silvaniei


Echipa națională de minifotbal a României este prima reprezentativă a României și se află sub controlul Federația Română de Minifotbal (FRMF).Selecționata de minifotbal a României este cea mai titrată națională în istoria Campionatelor Europene de Minifotbal , cu un palmares de 6 titluri adjudecate. Cel mai recent trofeu continental a fost câștigat de echipa României la Campionatul European de Minifotbal din Croația 2015. Totodată, România este singura echipă care a participat la toate turneele finale ale Campionatelor Europene de Minifotbal.

În 2010 prima ediție, România a câștigat primul său titlu european de minifotbal, reușită pe care o va repeta in fiecare ediție până la europeanul de minifotbal din 2016 când în optimi este eliminată de selecționata Angliei.

România reușește să câștige Campionatul European de Minifotbal și din poziția de țară gazdă in ediția 2011, împotriva naționalei a Cehiei la loviturile de partajare cu 5-4, după un 3-3 în timp regulamentar.

Palmares
 Campionatul European de Minifotbal Campioană (6): 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015

 Campionatul Mondial de Minifotbal Bronz (2): 2015, 2019

Finale câștigate de România

Numărul de medaliiEuropeanMondial'''

Vezi și
 Echipa națională de fotbal a României

Legături externe
 World Minifootball Federation website
 @WMFWorldCup
Minifotbal


Une quittance de loyer est un document papier ou numérique utilisé en gestion locative. Il permet au propriétaire d'attester que son ou ses locataires (en cas de colocation) sont bien à jour dans le paiement de leurs loyers et charges locatives. Si un logement en location est géré par une agence immobilière ou un professionnel de l'immobilier via un mandat de gestion locative, c'est à ces derniers de fournir la quittance de loyer.

Usage
La quittance de loyer permet notamment à une personne à la recherche d'un nouveau logement à louer d'attester qu'elle a bien payé les loyers dans son logement précédent. Elle augmente ainsi ses chances d'obtenir une nouvelle location.

La quittance de loyer peut également servir de justificatif de domicile.

Obligations
Un propriétaire est obligé de fournir une quittance de loyer, à titre gratuit, à partir du moment où un locataire lui en fait la demande et qu'il se trouve dans son droit (paiements des loyers et charges locatives à jour).

Le coût de l'édition du document ou le coût d'un timbre postal ne peut pas être répercuté sur le locataire, comme l'indique l'article 21 de la loi n° 89-462 du 6 juillet 1989 tendant à améliorer les rapports locatifs

Une quittance de loyer peut-être remise en main propre, par courrier postal ou de façon dématérialisé. Dans ce dernier cas, le propriétaire ou son mandataire devront avoir obtenu l'accord du ou des locataires pour transmettre un document numérique.

La quittance de loyer peut-être rédigée de façon manuscrite ou éditée via un logiciel de gestion locative.

Enfin, plusieurs quittances de loyer peuvent être délivrées en une fois sous la forme d'une quittance de loyer annuelle.

Notes et références

Document

Quittance de loyer


Campionatul European de Handbal Feminin U17 din 2017 a fost a XIII-a ediție a turneului organizat de Federația Europeană de Handbal (EHF) și s-a desfășurat în Slovacia, între 10 și 20 august 2017. Începând cu ediția din 2017 a fost introdus un nou sistem, care prevede trei turnee finale separate: turneul principal din Slovacia, la care au luat parte 16 echipe cel mai bine clasate din punct de vedere al coeficienților EHF, și alte două turnee grupate sub titulatura Campionatul Feminin EURO U17, organizate în Lituania și Macedonia, la care au luat parte 20 de echipe cel mai slab clasate din punct de vedere al coeficienților EHF, câte 10 în fiecare turneu.

Selecția gazdelor
Pe 18 martie 2016, membrii Comitetului Executiv al EHF întruniți la Bordeaux, în Franța, au anunțat că, urmare a unor inspecții satisfăcătoare, Slovacia a primit dreptul de a organiza ediția din 2017 a Campionatului European U17.

Sălile
Două săli din orașul Michalovce au găzduit toate partidele care se dispută la turneul final:

Chemkostav Aréna (1.200 de locuri)
Mestská Športová Hala (1.500 de locuri)

Echipe calificate
Pentru stabilirea echipelor calificate la turneul final au fost luați în calcul coeficienții EHF, calculați pe baza performanțelor selecționatelor naționale la toate întrecerile europene de junioare și tineret organizate începând cu Campionatul U17 din 2007 și terminând cu Campionatul U19 din 2015.

1 Bold indică echipa campioană din acel an.
2 Italic indică echipa gazdă din acel an.

Distribuția
Selecționatele naționale calificate la turneul final au fost distribuite în patru urne de câte patru echipe. Distribuția în urne a avut la bază coeficienții valorici ai EHF: urna 1 a fost alcătuită din cele mai bune echipe, în timp ce urna a 4-a a fost formată din echipele cu cei mai slabi coeficienți EHF. Din urne, echipele au fost plasate prin tragere la sorți în patru grupe preliminare de câte patru echipe, fiecare grupă cuprinzând câte o echipă din fiecare urnă. După extragerea echipelor din urnele 1, 2 și 3, țara gazdă, Slovacia, a avut dreptul de a-și alege grupa în care să joace.

Distribuția în urnele valorice a fost următoarea:

Grupele preliminare
Selecționatele naționale au fost trase la sorți în patru grupe preliminare de câte patru echipe. Tragerea la sorți a avut loc în Viena, Austria, pe 27 septembrie 2016, de la ora locală 11:15, și a fost transmisă în direct pe canalul YouTube al EHF.

Echipele clasate pe primele două locuri în fiecare grupă au avansat în grupele principale. Echipele clasate pe locurile trei și patru au jucat în grupele intermediare.

Calendarul de mai jos respectă ora de vară EET:

Grupa A

|}

Grupa B

|}

Grupa C

|}

Grupa D

|}

Grupele intermediare
Selecționatele naționale clasate pe ultimele două locuri în grupele preliminare au fost distribuite în două grupe intermediare: grupa I1, în care au jucat echipele din grupele preliminare A și B, respectiv grupa I2, în care au jucat echipele din grupele C și D. Formațiile au intrat în grupele intermediare păstrându-și punctele și golaverajul rezultate în urma meciurilor directe din grupele principale.

Calendarul de mai jos respectă ora de vară EET:

Grupa I1

|}

Grupa I2

|}

Grupele principale
Selecționatele naționale clasate pe primele două locuri în cele patru grupe preliminare au avansat în două grupe principale: grupa M1, în care au jucat echipele din grupele preliminare A și B, respectiv grupa M2, în care au jucat echipele din grupele C și D. Formațiile calificate au intrat în grupele principale păstrându-și punctele și golaverajul rezultate în urma meciurilor directe din grupele principale.

Calendarul de mai jos respectă ora de vară EET:

Grupa M1

|}

Grupa M2

|}

Meciurile pentru locurile 13–16

Schemă

Meciul pentru locul 15

Meciul pentru locul 13

Meciurile pentru locurile 9–12

Schemă

Meciul pentru locul 11

Meciul pentru locul 9

Meciurile pentru locurile 5–8

Schemă

Meciul pentru locul 7

Meciul pentru locul 5

Semifinalele și finala

Schemă

Semifinalele

Meciul pentru locul 3

Finala

Clasament și statistici

Clasamentul final
Conform paginii oficiale a EHF:

Clasamentul marcatoarelor
Actualizat pe 20 august 2017:

Premii
Conform paginii oficiale a EHF:
Jucătoarea competiției (MVP)

Cea mai bună marcatoare (golgheter)
 (53 de goluri)

Cea mai bună apărătoare

Echipa ideală a Campionatului European''
Portar:
Extremă stânga:
Inter stânga:
Coordonator:
Pivot:
Inter dreapta:
Extremă dreapta:

Note

Legături externe
 Pagina oficială a CE U17
 CE U17 pe pagina oficială a EHF

2017 în Slovacia
2017 în handbal
Campionatul European de Handbal Feminin pentru Junioare
Handbal în Slovacia

Campionatul European de Handbal Feminin pentru Junioare din 2017


1. općinsku nogometnu ligu Slavonski Brod za sezonu 1982./83.je osvojio "Borac" iz Sikirevaca.  U ligi je sudjelovalo 14 klubova, te je predstavljala ligu šestog stupnja prvenstva SFRJ.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje oveznice

Vanjske poveznice

Izvori
 nksvacic.com.hr, NK Svačić Stari Slatinik - Arhiva – Sezone 1947. – 1991. , pristupljeno 26. ožujka 2018.

1982-83 Slavonski Brod
Slavonski Brod
1982-83 Slavonki Brod

1. općinska nogometna liga Slavonski Brod 1982./83.


Elmabaş patka (Aythya ferina), ördekgiller (Anatidae) familyasından orta büyüklükte bir dalıcı ördek türü.

Özellikleri
Uzunluğu 42–49 cm'dir. Erkek ve dişi birbirinden farklı görünüme sahiptir. Erkek kızılımsı bir başa, siyah göğse ve kuyruk alt-üst tüylerine, gri sırt, kanat ve vücut yanları ile beyaz karına sahiptir. Dişi, boz renge sahiptir, ancak vücudun yanları ile üst-ört tüyleri grimsi-kahverengi ve karın kirli beyazdır. Gagası koyu mavimsi-gri ve ucu siyahtır. Uçma tüyleri erkeğinki gibi grimsidir.

Yaşam alanı

Tüm Türkiye'de sazlık ve kamışlı göllerde, deltalarda ve lagünlerde gözlenir.

Aythya
Avrupa kuşları
Asya kuşları
Polonya'daki kuşlar
Türkiye'deki kuşlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Elmabaş patka


Robert Lee Curbeam Jr. (born March 5, 1962) is a former NASA astronaut and captain in the United States Navy. He currently holds the record for the most spacewalks during a single spaceflight, accomplished during the STS-116 mission, when Curbeam completed four spacewalks.

Education
Curbeam graduated from Woodlawn High School, Baltimore County, Maryland in 1980. He earned a Bachelor of Science degree in Aerospace Engineering from the United States Naval Academy in 1984, a Master of Science degree in Aeronautical Engineering from the Naval Postgraduate School in 1990, and a master's degree in Astronautical Engineering from the Naval Postgraduate School in 1991.

Curbeam was named Fighter Wing One Radar Intercept Officer of the Year in 1989 and received the U.S. Naval Test Pilot School Best Developmental Thesis (DT-II) Award.

Naval career
Upon graduation from the U.S. Naval Academy, Curbeam commenced Naval Flight Officer training in 1984. In 1986 he reported to Fighter Squadron 11 (VF-11) and made overseas deployments on board the aircraft carrier . During his tour in VF-11, he also attended the Navy Fighter Weapons School.

Upon graduation of United States Naval Test Pilot School in December 1991, he reported to the Strike Aircraft Test Directorate, where he was the project officer for the F-14A/B Air-to-Ground Weapons Separation Program. In August 1994, he returned to the U.S. Naval Academy as an instructor in the Weapons and Systems Engineering Department.

NASA career
Selected by NASA in December 1994, Curbeam reported to the Johnson Space Center in March 1995. After completing a year of training and evaluation, he was assigned to the Computer Support Branch in the Astronaut Office. He is a veteran of three space flights: STS-85 in 1997, STS-98 in 2001, STS-116 in 2006, and has logged over 901 hours in space, including over 45 hours during three spacewalks.

Between the first two flights, Curbeam was a spacecraft communicator (CAPCOM) responsible for relaying all voice communication between Mission Control and crews aboard the Space Shuttle and International Space Station. After his second flight, he also was the CAPCOM Branch Chief. During the spring of 2002, he was Deputy Associate Administrator for Safety and Mission Assurance, at NASA Headquarters, Washington, D.C.

Spaceflight experience
STS-85 (August 7–19, 1997) was a 12-day mission during which the crew deployed and retrieved the CRISTA-SPAS payload, operated the Japanese Manipulator Flight Demonstration (MFD) robotic arm, studied changes in the Earth's atmosphere, and tested technology destined for use on the future International Space Station.

STS-98 (February 7–20, 2001) continued the task of building and enhancing the International Space Station by delivering the U.S. laboratory module Destiny. The Shuttle spent seven days docked to the station while Destiny was attached. In helping to complete its assembly, Curbeam logged over 19 EVA hours in 3 space walks.

STS-116 (December 9–22, 2006), launched December 9, 2006, at 8:47 p.m. EST, was a mission to the International Space Station. The mission involved the installation of a new truss segment and the rewiring of the station's electrical system. During the mission, Curbeam was the EVA crewmember for the record-breaking four spacewalks, three of which were conducted along with astronaut Christer Fuglesang (Sweden) and one along with astronaut Sunita Williams.

Post-NASA career
On December 7, 2007, NASA announced that Curbeam had chosen to leave NASA after 13 years, to pursue a job in the private sector. He presently works for Northrop Grumman Innovation Systems as the Senior Director of Business Development in Virginia.

Having played lacrosse as a student athlete at the Naval Academy, Curbeam became an assistant coach for the boys lacrosse team at Clear Lake High School in Houston, Texas. In 2011, Curbeam led Clear Lake to the semifinal match of the Texas High School Lacrosse League South District Championship game.

See also
List of African-American astronauts
List of ISS spacewalks
List of cumulative spacewalk records

References

External links

 Spacefacts biography of Robert Curbeam

1962 births
Living people
21st-century American engineers
American test pilots
Aviators from Maryland
Naval Postgraduate School alumni
People from Baltimore
United States Naval Academy alumni
United States Naval Flight Officers
United States Naval Test Pilot School alumni
United States Navy astronauts
Space Shuttle program astronauts
Spacewalkers

Robert Curbeam


Ostaci ljetnikovca zadarske nadbiskupije Palac nalaze se u općini  Sukošan, u Zadarskoj županiji.

Ljetnikovac je sagrađen  u 15. stoljeću. Najznačajniji je primjerak ladanjske arhitekture. Građen je na umjetno nasutom otočiću usred uvale "donje more" od klesanog kamena i ožbukan je. Ljetnikovac župljani zovu Palac, a u njemu su boravili crkveni dostojanstvenici grada Zadra. Danas na to podsjećaju samo njegovi ruševni ostaci koji su sanirani. Svejedno ukazuju na njegovu nekadašnju velebnost. Dao ga je sagraditi zadarski nadbiskup Mafej Valaresso  1470. godine. Bila je to palača pravokutnog tlocrta na kat, monumentalnih dimenzija. Za vrijeme Kandijskog rata, poslužio je za zaštitu Sukošanaca i stanovnika okolnih naselja od turskih napada.

Izvori

Srednjovjekovni arheološki lokaliteti u Hrvatskoj
Zadarska županija


An Tillandsia lotteae in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni H.Hrom. ngan Werner Rauh. An Tillandsia lotteae in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae.

Mabibilngan ini ha Bolivia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Tillandsia

Tillandsia lotteae


Ramaria (Elias Magnus Fries ex Hermann Friedrich Bonorden, 1851), numită în popor rămurele, este un gen de bureți cu mai mult de 200 de specii din încrengătura Basidiomycota din ordinul Gomphales în familia Gomphaceae. Denumirea științifică Ramaria provine din cuvântul latin (), ce înseamnă ramură, creangă. Bureții acestui gen coabitează, fiind simbionți micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor), unele specii având însușiri saprofite.  Ei se dezvoltă în România, Basarabia și Bucovina de Nord cu preferință pe soluri calcaroase, în  păduri de conifere și în cele foioase, din iunie până în noiembrie. Tip de specie este Ramaria botrytis.

Istoric

Pentru prima dată, numele Ramaria pentru o specie cu ramificații asemănător coralelor a fost introdus de savantul danez Theodor Holmskiold (1731-1793) în anul 1790 și separat de genul Clavaria (vezi Carl Linné, 1753, Jacob Christian Schäffer, 1774, printre alții). Cu toate acestea, descrierea a fost invalidă, deoarece Holmskjöld, printre altele, nu s-a ținut cu strictețe de nomenclatura binomială a lui Linné. Conceptul său de asemenea nu s-a pus în aplicare, deoarece autorii de mai târziu, cum ar fi Christian Hendrik Persoon au sprijinit definiția Clavaria pentru aceste ciuperci. Numai Samuel Frederick Gray (1821) a preluat taxonul Ramaria al lui Holmskjold, validându-l în lucrarea sa The Natural Arrangement of British Plants (volumul 1). Dar de asemenea Elias Magnus Fries s-a atașat conceptului cam larg pentru Clavaria în lucrarea sa Systema Mycologicum, formând însă subdiviziuni în diferite subgrupuri. Hermann Friedrich Bonorden (1851) a prins numele generic Ramaria din nou, dar nu cu refer la Holmskjöld, ci la subdiviziunea genului Clavaria a lui Fries,  combinând formularea Ramariae cu Ramaria. Lucien Quélet a urmat ideii lui Bonorden (1801-1884), acceptând Ramaria ca gen separat. După ce s-a dovedit, că  taxonul mai vechi al lui Gray s-a referit (urmând lui Holmskjöld) speciei Clavaria pratensis sin. Clavulinopsis corniculaia, care nu reprezintă o Ramaria în sensul zilelor de azi, referința mai nouă a fost sancționată. Între timp, numele genului este amenințat din nou. În concurență directă stă genul Gomphus (Persoon ex S. F. Gray) care după studii mai noi, s-ar potrivii cu Gomphus clavatus ca tip de specie, Ramaria fiind atunci clasificată ca subgen.

Descriere

 Corpul fructifer:  organismul speciei este în majoritate destul de masiv cu aspect de corali. El se împarte dintr-un cocean deseori compact în numeroase ramificații verticale, cilindrice, ușor îndoite și nu rar bifurcate. Culoarea exterioară variază între alb peste galben aprins, portocaliu, roșiatic, purpuriu până la cafeniu și maroniu. Unele specii schimbă culoarea sub presiune.
 Sporii: sunt mereu elipsoidali, câteodată cu hife care au fibule ori sigmoide (curbate, cum ar fi litera "S"), sunt de culoare ocru-gălbuie, galben-brună până maro-ruginie și suprafața poate fi netedă, aspră sau striată. Mărimea lor se deosebește în mod considerabil. Poartă doar 2 sterigme.
 Coceanul: este destul de apos, preponderent gros, cărnos și compact, din care decurg numeroase ramuri, coloritul lui fiind alb sau alb-gălbui.
 Carnea: este compactă, ceva apoasă și marmorată în picior, de colorit alb murdar, în ramuri deseori colorată și, depănând de soi, destul de tare și elastică sau fragilă. Mirosul este slab și plăcut, gustul fiind dulceag la specii comestibile sau dezagreabil și amar la cele necomestibile sau otravitoare precum la exemplare bătrâne.

Controlați mereu in primul rând gustul, deși el nu va dă siguranță preciză.

Acest soi nu intră în reacții chimice și de acea nu schimbă culoarea.

Confuzii
Bureții acestui gen sunt adesea confundați cu cei ai genului Sparassis.

Specii
{| align="center"
| valign="top" |
R. abietina
R. acrisiccescens
R. acutissima
R. aenea
R. africana
R. albidoflava
R. albocinerea
R. alborosea
R. altaica
R. ambigua
R. americana
R. amyloidea
R. anisata
R. anziana
R. apiahyna
R. apiculata
R. araiospora
R. arcosuensis
R. argentea
R. armeniaca
R. articulotela
R. asiatica
R. atkinsonii
R. aurantiisiccescens
R. aurea
R. aureofulva
R. aureorhiza
R. australiana
R. avellaneovertex
R. basirobusta
R. bonii
R. botrytis
R. botrytoides
R. bourdotiana
| valign="top" |
R. brevispora
R. brienzensis
R. broomei
R. brunneicontusa
R. brunneipes
R. brunneomaculata
R. bulbobasidiata
R. cacao
R. camelicolor
R. camellia
R. campestris
R. campoi
R. candida
R. canescens
R. capitata
R. capucina
R. celerivirescens
R. cettoi
R. cinereocarnea
R. cladoniae
R. clarobrunnea
R. claviramulata
R. cokeri
R. conjuncta
R. conjunctipes
R. coulterae
R. curta
R. cyaneigranosa
R. cyanocephala
R. cystidiophora
R. daucipes
R. decurrens
R. distinctissima
R. divaricata
| valign="top" |
R. dolomitica
R. echinovirens
R. eosanguinea
R. ephemeroderma
R. eryuanensis
R. eumorpha
R. fagetorum
R. fagicola
R. fennica
R. filicicola
R. filicina
R. fistulosa
R. flaccida
R. flava
R. flavescens
R. flaviceps
R. flavicolor
R. flavigelatinosa
R. flavoalba
R. flavobrunnescens
R. flavoides
R. flavomicrospora
R. flavosalmonicolor
R. flavosaponaria
R. flavoviridis
R. flavula
R. foetida
R. formosa
R. fragillima
R. fumosiavellanea
R. fuscobrunnea
R. gelatiniaurantia
R. gelatinosa
R. gigantea
| valign="top" |
R. glaucoaromatica
R. gracilis
R. grandipes
R. grandis
R. griseobrunnea
R. grundii
R. guyanensis
R. gypsea
R. harrisonii
R. hemirubella
R. henriquesii
R. highlandensis
R. hilaris
R. himalayensis
R. holorubella
R. ignicolor
R. incognita
R. incongrua
R. indoyunnaniana
R. inedulis
R. inquinata
R. insignis
R. intimorosea
R. junquilleavertex
R. kisantuensis
R. lacteobrunnescens
R. laeviformosoides
R. laevispora
R. largentii
R. leptoformosa
R. linearioides
R. longicaulis
R. longispora
R. longissimispora
| valign="top" |
R. lorithamnus
R. luteoflaccida
R. maculatipes
R. maculospora
R. madagascariensis
R. magnifica
R. magnipes
R. marrii
R. mediterranea
R. moelleriana
R. murrillii
R. mutabilis
R. myceliosa
R. nanispora
R. neoformosa
R. obtusissima
R. ochracea
R. ochrochlora
R. pallida
R. pallidissima
R. pallidosaponaria
R. palmata
R. pancaribbea
R. patagonica
R. perbrunnea
R. perfluopunicea
R. petersenii
R. piedmontiana
R. polonica
R. polypus
R. primulina
R. prostrata
R. pseudobotrytis
R. pseudogracilis
| valign="top" |
R. pumila
R. pupulispora
R. pura
R. purpureopallida
R. purpurissima
R. pusilla
R. pyrispora
R. rainierensis
R. rasilispora
R. raveneliana
R. reticulata
R. roellinii
R. rosella
R. rotundispora
R. rubella
R. rubiginosa
R. rubriattenuipes
R. rubribrunnescens
R. rubricarnata
R. rubrievanescens
R. rubripermanens
R. rubrogelatinosa
R. rufescensR. samuelsiiR. sandaracinaR. sanguineaR. sanguinipesR. sardiniensisR. schildiiR. sclerocarnosaR. secundaR. sesianaR. sinoconjunctipesR. solomonensis| valign="top" |R. somniculosaR. spinulosaR. strasseriR. strictaR. stuntziiR. subaurantiacaR. subbotrytisR. subgelatinosaR. subtilisR. subviolaceaR. suecicaR. synaptopodaR. terreaR. testaceoflavaR. testaceoviolaceaR. thalliovirescensR. thiersiiR. toxicaR. tridentinaR. tropicalisR. tsuginaR. valdivianaR. variansR. velocimutansR. verlotensisR. vinaceipesR. vinosimaculansR. violaceibrunneaR. watlingiiR. xanthospermaR. zeppelinosporaR. zippelii|}

 Galerie de imagini Ramaria (selecție)
Legendă: fără semn = burete comestibil; !…! = burete necomestibil;  !!…!! burete otrăvitor.

 Valorificare
Multe specii din genul Ramaria,  sunt considerate comestibil ca de exemplu Ramaria aurea sau Ramaria botrytis care însă pot fi ușor confundate cu cele otrăvitoare ca Ramaria formosa, otrăviri cauzate de pistillarină. Ele provoacă simptome gastrointestinale violente pricinuit sindromului resinoidian (dureri abdominale, greață, vărsături și diaree).Eckhard Beubler: "Kompendium der Pharmakologie - Gebräuchliche Arzneimittel in der Praxis", Editura Springer, Viena – New York 2007, p. 261, ISBN 978-3-211-72054-7 De acea este cerută  mare precauție. Ciupercile necomestibile ale soiului sunt amare, întărind în timpul gătirii amăria ca de exemplu Ramaria stricta''.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, vol. 1-7 (vezi sus)
 Rose Marie Dähncke și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "Pilze", Editura Silva, Zürich 1986
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, p. 180-181, ISBN 978-3-440-14530-2
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Genul Ramaria, film în limba italiană

Ramaria
Micoriză
Ciuperci saprofite
1851 în știință

Ramaria


Hunedoara: obiective subiective este un film românesc din 1985 regizat de Alexandru Boiangiu, Erich Nussbaum.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1985 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1985

Hunedoara: obiective subiective


A Conferência Nacional de Reconciliação Somali de 2007 foi realizada de 15 de julho a 30 de agosto de 2007 em Mogadíscio; sendo anunciada em 1 de março de 2007 por Abdullahi Yusuf Ahmed, o Presidente do Governo Federal de Transição da República da Somália.

Pretendia ajudar a estabilizar a Somália e encerrar com a Guerra Civil Somali, porém foi marcada pela violência e rendeu resultados modestos.

Antecedentes
Desde que a União dos Tribunais Islâmicos foi derrubada pelas tropas etíopes e pelo governo de transição somali no final de 2006, nenhuma paz duradoura foi alcançada. No primeiro semestre de 2007, violentos combates eclodiram em Mogadíscio entre forças pró-governo de um lado e combatentes islamistas do outro, levando centenas de milhares a fugir. A Conferência Nacional de Reconciliação estava, portanto, planejada desde março de 2007, também sob pressão dos Estados Unidos, da União Europeia (UE) e da Organização das Nações Unidas, sendo os dois primeiros importantes doadores do governo provisório.

Preparações
Mais de 3.000 pessoas de todas as regiões e clãs da Somália, bem como da diáspora somali, participaram. Os Estados Unidos anunciaram seu apoio à conferência. Os islamistas moderados no exílio na Eritreia também foram convidados, mas se recusaram a comparecer.

Foi originalmente planejada para ser realizada de 16 de abril até meados de junho, mas foi adiada três vezes, primeiro para 15 de maio de 2007, depois para 14 de junho de 2007 e, finalmente, para 15 de julho de 2007.

Eventos
Quando a conferência finalmente foi aberta em 15 de julho de 2007, foi imediatamente suspensa até 19 de julho de 2007 para permitir a chegada de mais delegados, uma vez que os islamistas moderados ainda não haviam encerrado seu boicote à conferência.  O prédio da conferência também estava sendo atacado com morteiros naquela data, e novamente em 17 de julho de 2007.

A conferência acabou sendo aberta de facto em 19 de julho de 2007; no entanto, islamistas moderados e anciões do clã Hawiye ainda a boicotaram, alegando que o local não era neutro. Em vez disso, os islamistas marcaram uma conferência em Asmara.

Havia um programa de onze pontos a ser discutido na conferência, incluindo a realização de eleições.

Resultados
De acordo com comentaristas, pouco foi alcançado na conferência de reconciliação, trazendo resultados modestos. Estes incluem disposições para uma trégua entre os clãs e a partilha de rendimentos dos recursos naturais do país, bem como planos para eleições em 2009.

Ver também
Acordo de Djibouti de 2008

Ligações externas
 "Diplomat Optimistic Somalia Conference Will Bring True Peace" em Voice of America news, 19 de julho de 2007.
 "Somalia Reconciliation Conference Opens, but Soon Stalls" no The New York Times, 16 de julho de 2007.
 "Somaliland Boycotts to Attend the Reconciliation Conference" em allAfrica.com, 15 de julho de 2007.

Guerra Civil Somali
História política da Somália
2007 na Somália


Paullinia costaricensis, es una especie de planta trepadora perteneciente a la familia de las sapindáceas, nativa de América.

Descripción
Son bejucos; con tallos cilíndricos, en general densamente pubescentes o a veces glabros; madera simple. Las hojas biternadas, el pecíolo desnudo, raquis alado; folíolos elíptico-lanceolados a rómbicos, 1.2–3 cm de largo y 1–4.8 cm de ancho, agudos o redondeados y apiculados en el ápice, margen lobado-dentado, membranáceos, mayormente glabros en la haz excepto por la escasa pubescencia en los nervios prominentes, escasa a densamente pubescentes en el envés, estípulas diminutas. Inflorescencias solitarias en las axilas de las hojas o agrupadas en el ápice del tallo, a veces con zarcillos, puberulentos, las flores de 2–2.5 cm de largo, blancas; con sépalos densamente pubescentes. El fruto no alado, subgloboso, de 1 cm de largo y de ancho, rostrado, puberulento, generalmente rojo obscuro, estípite de 4–5 mm de largo; semillas 1–3, 5–7 mm de largo, arilo blanco.

Distribución y hábitat
Es una especie poco común, se encuentra en los bosques húmedos, en las zonas atlántica y norcentral; a una altitud de 0–1000 metros desde México a Panamá. Está estrechamente relacionada con Paullinia sonorensis S.Watson de México, pero en Nicaragua se parece más a Paullinia fuscescens y ambas son difíciles de separar vegetativamente.

Taxonomía
Paullinia costaricensis fue descrita por Ludwig Adolph Timotheus Radlkofer y publicado en Abhandlungen der Mathematisch-Physikalischen Classe der Königlich Bayerischen Akademie der Wissenschaften 16(1): 157, en el año 1886.
Sinonimia
Serjania pubescens f. glabrescens Seem.
Etimología
Paullinia: nombre genérico que fue nombrado por Carlos Linneo en honor de Simon Pauli der Jüngere (1603-1680), un médico y botánico alemán quien descubrió la planta.

costaricensis: epíteto geográfico que alude a su localización en Costa Rica.

Referencias

costaricensis
Flora de América Central
Plantas descritas en 1886
Plantas descritas por Radlkofer

Paullinia costaricensis


An Dendrobium shiraishii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Tomohisa Yukawa ngan M.Nishida. An Dendrobium shiraishii in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium shiraishii


Karabıyıklı, Kahramanmaraş ilinin Pazarcık ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
İlçe merkezine 45, Gaziantep'e ise 35 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Pazarcık'ın mahalleleri

Karabıyıklı


An Leymus divaricatus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Vasiliĭ Petrovich Drobow, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Nikolai Nikolaievich Tzvelev. An Leymus divaricatus in nahilalakip ha genus nga Leymus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Leymus

Leymus divaricatus


Dracula AD 1972 este un film britanic din 1972 regizat de Alan Gibson, cu actorii Christopher Lee (ca Dracula), Peter Cushing (ca Lorrimer Van Helsing / Lawrence Van Helsing) și Stephanie Beacham (ca Jessica Van Helsing) în rolurile principale. Este bazat pe romanul Dracula de Bram Stoker.

Distribuție
Christopher Lee - Count Dracula
Peter Cushing - Lorrimer Van Helsing / Lawrence Van Helsing
Stephanie Beacham - Jessica Van Helsing
Christopher Neame - Johnny Alucard / adept al lui Dracula (1872)
Marsha Hunt - Gaynor Keating
Caroline Munro - Laura Bellows
Janet Key - Anna Bryant
Michael Kitchen - Greg
Lally Bowers - Matron Party Hostess
Flanagan - Go Go Dancer (nem.)
Stoneground - Themselves
Michael Coles - Inspector Murray
William Ellis - Joe Mitcham
Philip Miller - Bob
David Andrews - Detective Sergeant
Constance Luttrell - Mrs. Donnelly
Michael Daly - Charles
Artro Morris - Police Surgeon
Jo Richardson - Crying Matron
Brian John Smith - Hippy Boy
Penny Brahms - Hippy Girl

Note

Filme din 1972
Filme cu Dracula
Filme în limba engleză

Dracula AD 1972


Salvatore La Barbera (Palermo, 20 de abril de 1922 –  17 de enero de 1963) fue un mafioso siciliano . Junto con su hermano Angelo La Barbera gobernó la familia mafiosa de Palermo Centro. Salvatore La Barbera tenía un sitio en la primera Comisión que se creó en 1958 como capo mandamento de las familias mafiosas de Borgo Vecchio, de Porta Nuova y de Palermo Centro. La Barbera desaparecido durante la Primera guerra de la mafia,  víctima de la lupara bianca, y nunca más se supo de él.

La policía de Palermo sospechaba que Salvatore "Ciaschiteddu" Greco y su primo Salvatore Greco "l'ingegnere" habían llegado a un acuerdo por el que Tommaso Buscetta habría traicionado a su antiguo amigo, lo habría matado y habría hecho desaparecer su cuerpo en los hornos de su fábrica de vidrio. Buscetta afirma no saber nada acerca de la desaparición.

Véase también
Angelo La Barbera

Referencias

Servadio, Gaia (1976). Mafioso. A history of the Mafia from its origins to the present day, London: Secker & Warburg ISBN 0-436-44700-2

Nacidos en Palermo
Fallecidos en Palermo
Mafiosos de Italia

Salvatore La Barbera


Schleifweg steht für
 Schleifweg (Verkehr), historische Wegebezeichnung, z. B. in Darmstadt
 Schleifweg (Nürnberg)

Schleifweg


Wipperoda ist ein Ortsteil der Landgemeinde Georgenthal im Landkreis Gotha in Thüringen.

Geografie
Die nächstliegenden Ortschaften sind Gospiteroda im Norden, Wannigsroda im Nordosten, Petriroda im Osten, Leinatal im Süden und Cumbach im Westen. Die durch den Ort führende Landesstraße 2147 verbindet Wipperoda mit Leinatal und der Landesstraße 1026 zwischen Gospiteroda und Wannigsroda.

Zwischen Wipperoda und Wannigsroda liegt das FHH-Gebiet "Hirzberg-Wannigsrod-Kranichmoor", das 279 ha groß ist. Hierin befindet sich der Heideteich, ein aufgrund von Staunässe entstandener kleiner See. Nachdem der Teich in den letzten Jahren zusehends verlandete, wurde er seit 2011 vom Forstamt Finsterbergen und der Unteren Naturschutzbehörde des Landkreises Gotha saniert. So wurde auch ein Graben zum südlich hiervon liegenden Hirzberg ausgehoben, der Quellwasser zum Teich führen soll, der Gehölzaufwuchs auf der Teichsohle wurde beseitigt und das Ablaufbauwerk neu errichtet. Das Teichgebiet ist Lebensraum für den Schwarzstorch, Kamm-, Teich- und Bergmolch sowie die Fledermaus.

Geschichte
Wahrscheinlich ist Wipperoda wie die umliegenden Rodungsdörfer etwa im 7. bis 9. Jahrhundert entstanden. Der Name könnte von einem der ersten Bewohner namens Wigbert oder Wippertus kommen, der ein Stück Wald gerodet hat, um hier zu siedeln. Die erste urkundliche Erwähnung fand am 4. Dezember 1290 statt. Vor dem Bauernkrieg gehörte Wipperoda zum Besitz des Klosters Reinhardsbrunn und war nach Altenbergen eingepfarrt, danach wurde es Filiale von Schönau vor dem Walde. Verwaltungsmäßig kam Wipperoda zum landesherrschaftlichen Amt Reinhardsbrunn, welches ab 1640 zum Herzogtum Sachsen-Gotha, ab 1672 zum Herzogtum Sachsen-Gotha-Altenburg und ab 1826 zum Herzogtum Sachsen-Coburg und Gotha gehörte.

Weil zwar 1699 ein Brauhaus gebaut wurde, aber keine Schänke, musste immer ein Nachbar nach dem anderen brauen. Ein neues Schulhaus erhielt die Ortschaft 1748. 1779 gab es 40 Wohngebäude und 162 Einwohner, darunter 26 Schulkinder. Die Einwohner betrieben ausschließlich Ackerbau und Viehzucht.

Es gab zwei Gasthäuser und seit 1883 einen Männergesangverein. Am 1. April 1974 wurde Wipperoda durch Eingemeindung Ortsteil von Schönau vor dem Walde. Seitdem wurde eine gemeindeeigene Gaststätte gebaut, Parkplätze angelegt, Grünanlagen geschaffen, Straßen instand gesetzt und die Wohn- und Lebensbedingungen stetig verbessert. 1990 erhielt der Ort eine Trinkwasserleitung und wurde an das zentrale Versorgungsnetz der Talsperre angeschlossen. Straßen wurden ausgebaut. Am 1. Januar 1996 wurde Wipperoda Bestandteil der Gemeinde Leinatal, deren kleinster Ortsteil es mit 144 Einwohnern bildete. Am 31. Dezember 2019 schloss sich Leinatal mit weiteren Gemeinden zur Landgemeinde Georgenthal zusammen.

Kirche
Über den Bau der Kirche liegen keine Unterlagen vor. Die erste Kirche in Wipperoda soll bereits im 12. Jahrhundert erbaut worden sein, Teile dieses Baus blieben in dem heutigen Gemäuer erhalten (Portal in der Langhausseite). Die heutige Kirche wurde im 16. Jahrhundert neu errichtet und hat eine Grundfläche von etwa 9 × 6 Meter. Das Innere wurde zunächst im barocken Baustil in den 1780er Jahren erneuert, es folgten mehrfach kleinere Modernisierungen, um dem wechselnden Zeitgeschmack zu genügen. Der Turm wurde 1779 auf den alten Grundmauern des Vorgängerbaus errichtet. Er erhielt eine kleine Schweifkuppel mit aufgesetzter Laterne, Turmknopf und Wetterfahne. An der Westseite wurde ein überdachter Treppenaufgang zur offenen Empore angebaut. Die hufeisenförmige, dreiseitige Empore hat an den Längsseiten je eine, an der Giebelseite mehrere Sitzreihen. Anfang der 1990er Jahre wurden Kirchen- und Turmdach saniert und der neu bestückte Turmknopf wieder aufgesetzt. Weitere Sanierungsarbeiten an der Kirche währten bis 2003.

Einzelnachweise

Weblinks

Geographie (Georgenthal)
Ort im Naturpark Thüringer Wald
Ort im Landkreis Gotha
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Gotha)
Ersterwähnung 1290
Gemeindeauflösung 1974

Wipperoda


Adam Krużel (* 1954 in Padew Narodowa, Polen) ist ein polnischer Bariton.

Leben
Nach einem Orgelstudium wechselte Krużel zum Gesang, studierte an der Musikhochschule in Wien und wurde am Opernstudio der Münchner Staatsoper engagiert. Nach  Gastspielen in München, Hamburg, Mannheim, Wiesbaden und Mainz gewann er 1986 den 1. Preis beim Robert-Stolz-Wettbewerb und wurde ein Jahr darauf in Mainz engagiert. Von dort wechselte er dann 1989 nach Oberhausen. Seit 1992 ist er festes Ensemblemitglied am Theater Regensburg, wo er Rollen  wie den Fliegenden Holländer, Don Giovanni, Germont (La traviata), Friedrich von Telramund (Lohengrin) oder Scarpia (Tosca) sang.

Krużel ist Vater von fünf Kindern und lebt mit seiner Frau in Regensburg.

Weblinks

 Adam Krużel am Theater Regensburg (Archivlink)
 Adam Krużel im Duett auf YouTube

Bariton
Pole
Geboren 1954
Mann

Adam Krużel


Alpska marulja (Lat. Clinopodium alpinum), vrsta trajnice iz roda talac (Clinopodium) porodica medićevki, nekada uključivana rodu marulja (Acinos, Calamintha, sinonimi za Marrubium), pa joj je otuda ostalo i ime. Postoji 7 poodvrsta, u Hrvatskoj raste dvije podvrsta C. alpinum subsp. alpinum (sin. C. alpinum subsp. dinaricum) i vričak majoranolisni (C. alpinum subsp. majoranifolium), koja je nekada smatrana posebno vrstom, a sinonim joj je Clinopodium majoranifolium (Mill.) Iamonico et Bogdanović.

Alpska marulja rasprostranjena je po Mediteranu.

Podvrste
 Clinopodium alpinum subsp. albanicum (Kümmerle & Jáv.) Govaerts
 Clinopodium alpinum subsp. alpinum
 Clinopodium alpinum subsp. hungaricum (Simonk.) Govaerts
 Clinopodium alpinum subsp. majoranifolium (Mill.) Govaerts
 Clinopodium alpinum subsp. meridionale (Nyman) Govaerts
 Clinopodium alpinum subsp. orontium (K.Malý) Govaerts
 Clinopodium alpinum subsp. sardoum (Asch. & Levier) Govaertsž

Sinonimi
 Acinos alpinus (L.) Moench
 Calamintha alpina (L.) Lam.
 Faucibarba alpina (L.) Dulac
 Melissa alpina (L.) Benth.
 Satureja alpina (L.) Scheele
 Thymus alpinus L.

Izvori

Bukvica

Alpska marulja


Svjetionik Otok Sušac je svjetionik na vrhu otočića Sušca, na sredini Jadranskog mora, istočno od otoka Lastova.

Svjetionik je sagrađen 1879. godine na visokoj litici iznad uvale Trešjavac u jugoistočnom dijelu otoka. Zgrada svjetionika je dvokatnica pravokutnog tlocrta s četveroslivnim krovom iznad kojeg se uzdiže četverokutna kula s lanternom.

Zaštita
Pod oznakom RST-1426-1996 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro – pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "profana graditeljska baština".

Izvori

Sušac
Zaštićene komunalne i tehničke građevine u Dubrovačko-neretvanskoj županiji

Svjetionik Otok Sušac


Richard Dillane (* 1964) ist ein englischer Schauspieler und Radiosprecher. Er ist der jüngere Bruder von Stephen Dillane und somit der Onkel von Frank Dillane. Er ist verheiratet mit der Schauspielerin Jayne McKenna.

Filmografie (Auswahl)
 1997: Die Bibel – Salomon (Solomon)
 1997: Heartbeat (Fernsehserie, 1 Folge)
 2004: Spartacus
 2004: De-Lovely – Die Cole Porter Story (De-Lovely)
 2005: Wettlauf zum Mond (Space Race)
 2007: Lewis – Der Oxford Krimi (Lewis, Fernsehserie, Episode Dämonen der Vergangenheit)
 2007: Spooks – Im Visier des MI5 (Spooks; Fernsehserie, 1 Folge)
 2007–2010: Casualty (Fernsehserie, 29 Folgen)
 2008: Mrs. McGinty ist tot (Agatha Christie's Poirot; Fernsehserie, Folge: Mrs McGinty's Dead)
 2011: Doctor Who (Fernsehserie, 2 Folgen)
 2012: Argo
 2012: The Dinosaur Project
 2013: Mindscape
 2014: New Tricks – Die Krimispezialisten (New Tricks; Fernsehserie, 1 Folge)
 2014: Vera – Ein ganz spezieller Fall (Vera; Fernsehserie, 1 Folge)
 2016: Der junge Inspektor Morse (Endeavour; Fernsehserie, 1 Folge)
 2016: Silent Witness (Fernsehserie, 1 Folge)
 2017: The White Princess (Miniserie)
 2020: Der junge Wallander (Young Wallander, Fernsehserie, sechs Folgen)
 2021: Call the Midwife – Ruf des Lebens (Call the Midwife; Fernsehserie, 2 Folgen)
 2022: Andor (Fernsehserie, Folge 1x10)

Weblinks

 Richard Dillane auf Radiolistings.co.uk

Filmschauspieler
Brite
Geboren 1964
Mann

Richard Dillane


Pitomi kesten (pitomi kostanj, domaći kostanj, lat. Castanea), biljni rod od 9 vrsta korisnog, ljekovitog grmlja i drveća iz porodice Fagaceae. Pitomi kesten rasprostranjen je najviše po južnoj Europi, i to od Španjolske i Francuske preko Italije, i dalje preko Balkanskog poluotoka i Male Azije, do Kaspijskog mora.

Druge vrste rastu u Aziji, Sjevernoj Americi i sjeverozapadnoj Africi, a među njima najpoznatiji su američki kesten (C. dentata), kineski kesten (C. mollissima) i japanski kesten (C. crenata).

Plod kestena od pradavnih vremena koristi se u ljudskoj prehrani. Nije srodan divljem kestenu koji pripada porodici sapindovki.

Vrste
 Castanea crenata Siebold & Zucc., japanski kesten
 Castanea dentata (Marshall) Borkh., obični američki kesten
 Castanea henryi (Skan) Rehder & E.H.Wilson, Henrijev kineski kesten
 Castanea mollissima Blume, kineski kesten
 Castanea × neglecta Dode
 Castanea ozarkensis Ashe,  ozarkenzeški kesten
 Castanea pumila (L.) Mill., mali američki kesten, činkvepin
 Castanea sativa Mill., europski kesten
 Castanea seguinii Dode, Segvinijev kesten

Vanjske poveznice

Izvori

Bukovke

Pitomi kesten (biljni rod)


L'invasion de scorpions d'Assouan est survenue le  dans la région d'Assouan, en Égypte, après des inondations causées par de fortes pluies. Plus de 500 personnes ont été blessées par piqûres.

Incident
L'incident a eu lieu dans la ville d'Assouan, dans le sud de l'Égypte, alors que de fortes pluies et des vents forts sont survenus près du Nil. Les eaux de crue ont fait fuir les scorpions Androctonus crassicauda hors de leurs habitats vers des zones reculées où plus de 500 personnes ont été blessées. Les incidents ont atteint leur paroxysme les 11 et 12 novembre lorsqu'un grand nombre de personnes se sont précipitées vers les hôpitaux.

Les premiers bilans attribuaient trois décès à des piqûres de scorpion, mais des rapports ultérieurs indiquaient que les victimes avaient été électrocutées par des fils tombés.

Selon les médias égyptiens, des doses supplémentaires d'anti-venin ont été livrées aux centres médicaux voisins. Le ministère de la Santé a dit aux gens de ne pas s'approcher du désert, de la végétation et des arbres, et de rester chez eux.

Notes et références

Novembre 2021
2021 en Égypte
Catastrophe naturelle en 2021
Catastrophe en Égypte
Scorpiones

Invasion de scorpions d'Assouan


Den russiske provisoriske regering var den regering, som styrede Rusland efter, at zar Nikolaj IIs fald som følge af februarrevolutionen og frem til oktoberrevolutionen.

Efter, at Nikolaj II abdicerede i marts 1917, blev der dannet en midlertidig regering i Petrograd med Georgij Lvov fra Kadetpartiet som leder. Lvov havde også posten som indenrigsminister. I juli valgte Lvov at gå af til fordel for justitsminister Aleksandr Kerenskij.

I stedet for at afslutte den russiske deltagelse i 1. verdenskrig, forsøgte de nye myndigheder at komme i offensiven, og iværksatte 1. juli en offensiv mod Tyskland og Østrig-Ungarn, som senere er blevet kaldt for Kerenskijoffensiven. Dette svækkede de nye myndigheders tilslutning i den krigstrætte befolkning, hvilket blev yderligere markant, da offensiven var mislykket.

Den provisoriske regering var endvidere svækket af indre politisk uenighed og statsapparatets sammenbrud og blev udfordret fra både det politiske højre og venstre.

Den 14. september blev Statsdumaen officielt opløst af det nydannede direktorat, en kortlivet regering med blot fem medlemmer og ledet af Kerenskij. Landet blev erklæret republik, under navnet Den russiske republik (russisk: Российская республика, Rossiyskaya respublika). Denne bliver også kaldt Kerenskijregeringen efter lederen. Den russiske republik eksisterede i 8 måneder, frem til bolsjevikkenes magtovertagelse under Oktober-revolutionen den 7. november.

Efter Oktoberrevolutionen flygtede flere af den provisoriske regerings medlemmer til Frankrig og støttede derfra de hvide under den russiske borgerkrig, som brød ud året efter.

Provisoriske regering

Den russiske provisoriske regering


Hrvatsku bowling ligu za sezonu 1998./99. je osvojila ekipa "Ericsson Nikola Tesla" iz Zagreba.

Ljestvica
Igrano od 16. veljače do 4. svibnja 1999.

Unutarnje poveznice
 Hrvatska kuglačka liga za muškarce 1998./99.
 Hrvatska kuglačka liga za žene 1998./99.

Vanjske poveznice
 kuglanje.hr, bowling natjecanja
 bowling-hrvatska - Hrvatska bowling sekcija
 bowling.hr

Izvori

 Kruno Sabolić: Hrvatski športski almanah 1999/2000, Zagreb, 2000.

1998-99

Hrvatska bowling liga 1998./99.


Akyamaç, Güzelyurt - Aksaray ili Güzelyurt ilçesine bağlı köy
 Akyamaç, Hemşin - Rize ili Hemşin ilçesine bağlı köy
 Akyamaç, Siirt - Siirt ili merkez ilçesine bağlı köy
 Akyamaç, Tokat - Tokat ili merkez ilçesine bağlı köy
 Akyamaç, Yozgat - Yozgat ili merkez ilçesine bağlı köy
 Akyamaç, Çaycuma - Zonguldak ili Çaycuma ilçesine bağlı köy

Akyamaç


An Ornithidium pendens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Guido Frederico João Pabst, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Karlheinz Senghas. An Ornithidium pendens in nahilalakip ha genus nga Ornithidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Ornithidium

Ornithidium pendens