The 1985 United States–Canada tornado outbreak, referred to as the Barrie tornado outbreak in Canada, was a major tornado outbreak that occurred in Ohio, Pennsylvania, New York, and Ontario, on May 31, 1985. In all 44 tornadoes were counted including 14 in Ontario, Canada. It is the largest and most intense tornado outbreak ever to hit this region, and the worst tornado outbreak in Pennsylvania history in terms of deaths and destruction.

Meteorological synopsis

The upper air pattern was conducive for a major severe weather event in the Great Lakes that Friday, May 31. An unseasonably deep low-pressure system at 984 hPa crossed out of the Midwestern U.S. through the day, and then into the Upper Peninsula of Michigan. Very warm air surged in ahead of this system. Temperatures reached the upper twenties in Celsius (approximately 80–85 Fahrenheit) across much of southern Ontario, in addition to high dew point levels. An unstable atmosphere (surface based lifted indices around minus 6) was the byproduct of this. Directional wind shear was also present in the warm sector of the storm, in addition to high helicity values and a vorticity maximum approaching the lower lakes.

The situation was worsened by the presence of copious amounts of moisture, which would allow any storms that could form to become severe rather quickly. Also, this was supportive of the HP (high-precipitation) counterpart of the supercell thunderstorm (Verkaik, 1997). All of this added up to the distinct possibility of severe rotating storms that were messy, hard to see, and extremely dangerous. What was needed now was a trigger, and that came in the form of a trailing cold front behind the low. Severe thunderstorms and isolated tornadoes had already raked parts of the Midwest U.S. (particularly in Iowa and Wisconsin) the day before on May 30, associated with this same cold front (Grazulis, 1990).

The day started off on an active note with the warm front moving northwards. A possible tornado was reported near Leamington, accompanied by golfball size hail from widespread severe thunderstorm activity in southwestern Ontario. Following the warm frontal passage, skies cleared rapidly and temperatures quickly began to rise. The cold front began crossing Lake Huron towards the noon hour, and with it several thunderstorms developed shortly after 1:30pm EDT, with the northernmost cell soon becoming most dominant. Environment Canada issued a severe thunderstorm warning at 2:25pm for Bruce County (complementing the special weather statement issued early that morning). At around 2:50pm, an F2 tornado touched down briefly in the Lion's Head area (north of Wiarton) before moving out over Georgian Bay and dissipating.

At daybreak on May 31, 1985, a strong area of low pressure was centered near Duluth, Minnesota. A cold front extended south from the low across the western Great Lakes and then through Illinois and Missouri. The low tracked across the northern Great Lakes during the afternoon, while the cold front progressed eastward across Indiana and western Ohio. By late afternoon, temperatures had reached 87 degrees at Cleveland, 82 degrees at Youngstown, and 85 degrees at Erie, Pennsylvania. At the same time, conditions in the upper atmosphere continued to become more favorable for an outbreak of severe weather. By early afternoon, thunderstorms developed in Ontario, Canada just ahead of the cold front.

Despite a forecast for severe thunderstorms, though, the sun shone relentlessly for most of that Friday because of a fourth element: a stable air mass at about 2,000 feet, which served as a "lid" on the brew beneath. Then, at 2:50 p.m., the "lid" moved, and huge cumulonimbus clouds—anvil-topped thunderheads—seemingly appeared out of nowhere all along the Ohio-Pennsylvania border. The storms quickly grew into powerful tornadic supercells.

Confirmed tornadoes

Niles, Ohio/Wheatland, Pennsylvania

This extremely violent tornado began in eastern Ohio, and tore directly through the towns of Niles, Ohio and Wheatland, Pennsylvania, producing F5 damage at both locations. The tornado killed 18 people and injured 310, and was the most violent and deadly of the 44 recorded that day. Registering F5 on the Fujita scale, it remains the only F5 in Pennsylvania history, and was also the most violent tornado reported in the United States in 1985.

It first touched down in Ohio near the Ravenna Arsenal in Portage County around 6:30 PM EDT. Gathering strength, it moved quickly into Newton Falls in Trumbull County causing F3 to F4 damage through much of the town. While nearly 400 homes were heavily damaged or destroyed, no fatalities were recorded in Newton Falls, due to storm preparedness of local authorities and its tornado siren. Additional homes were completely destroyed as the tornado struck the north side of Lordstown. Continuing east, the tornado reached F5 intensity as it tore through the north side of Niles. Hundreds of homes in the Niles area were destroyed, including several homes with anchor bolts that were swept away with the debris scattered downwind. The Niles Park Plaza shopping center was completely leveled and partially swept away at F5 intensity, with several of the fatalities occurring at that location. Steel girders were buckled at the shopping center, and a nearby retirement home and a skating rink were leveled as well. As the tornado struck an industrial area in Niles, large 30-foot tall metal petroleum storage tanks (each weighing 75,000 pounds) were torn from where they were anchored and thrown, some of which were tossed or bounced considerable distances. One of the tanks was found in the middle of a road, 60 yards from where it originated. The tornado weakened slightly as it tore through the north side of Hubbard and through the center of Coalburg, though many additional homes were still leveled in those areas.

As the tornado crossed the state line and reached Wheatland, Pennsylvania, it was a half-mile (0.8 km) wide and had regained F5 strength. A steel-frame trucking plant in Wheatland was obliterated and partially swept away at F5 intensity, as the building's steel girder frame was mangled into a pile and pushed off of the foundation. At nearby Wheatland Sheet and Tube, sections of pavement were scoured from the parking lot, and shards of sheet metal and routing slips were left wedged beneath the remaining asphalt. Ninety-five percent of Wheatland's business and residential area were destroyed. According to Storm Data from the National Weather Service, the destruction of the town "resembled that of a bombed-out battle field." Continuing east, the tornado weakened slightly but remained violent as it struck Hermitage, damaging or destroying 71 homes along with the town's airport, destroying several hangars and planes. A wing from one of the planes was found 10 miles away in Mercer. Another trucking steel processing plant was heavily damaged in Hermitage as well. The tornado then destroyed 15 homes and damaged 30 others in the Greenfield area before finally dissipating.

In Ohio, it was the deadliest tornado since the Xenia F5 during the Super Outbreak of April 3, 1974. The tornado was also captured on camera by several residents.

Storm timeline and aftermath
The outbreak lasted roughly from just before 2 p.m. EDT, when the first tornado touched down in Wiarton, Ontario, until just after 12 a.m. EDT when the last reported tornado struck Tobyhanna, Pennsylvania. The peak of the outbreak took place during the early evening hours where the strongest and deadliest tornadoes formed across western Pennsylvania and eastern Ohio.

The first of two F4 tornadoes to affect Erie County touched down just west of the Pennsylvania state line around 5 p.m. The tornado moved across the northwestern tip of Crawford County and then entered Erie County near Pennside. After causing considerable damage there, the tornado slammed into Albion leveling the town. A ten-block area was completely destroyed, with nine people being killed. The tornado killed three more people in Cranesville before lifting. There were also 82 injuries, and a total of 309 destroyed buildings. The second F4 to affect Erie County touched down between Wattsburg and Corry in eastern Erie County. It clipped the northwestern tip of Warren County, before crossing into New York, where it did some damage in Chautauqua County, before dissipating near Panama. The tornado stayed on the ground for , but resulted in no fatalities.

The most famous tornado of this outbreak touched down in Portage County, Ohio, near the Ravenna National Guard Armory at about 6:30 p.m. and cut a  path through Newton Falls, Niles, and Hubbard, Ohio, before entering Pennsylvania. This was the only F5 in the United States in 1985, and the deadliest Ohio tornado since the Xenia F5 during the 1974 Super Outbreak.

The outbreak took the lives of 90 people in the United States and Canada, the highest number of fatalities for an outbreak since the 1974 Super Outbreak and a mark that stood until the 2011 Super Outbreak.

Other U.S. tornadoes
Described as "one of the most impressive tornadic events of the 20th century" by meteorologist and researcher Thomas Grazulis, a massive, high-end F4 tornado tracked for  through dense forest in central Pennsylvania. Near the beginning of its path, a few homes were heavily damaged and some outbuildings were destroyed, but otherwise, the tornado passed entirely through uninhabited areas in the Moshannon and Sproul State Forests. Surveyors estimated the damage path to be at least two and a half miles wide, with more than 90,000 trees obliterated. The tornado also generated tremors that set off local seismometers, and even the primitive WSR-57 weather radar in State College picked up a distinct reflectivity spike (also known as a "debris ball"), due to the large amount of trees and other vegetation being uprooted and lifted into the air as the tornado passed through the forest north of Interstate 80.

The second-deadliest tornado in Pennsylvania history touched down in Trumbull County, Ohio, just yards away from the Pennsylvania state line, and tracked for 56 miles through northwestern Pennsylvania. Rated F4, the tornado struck Jamestown in northwestern Mercer County, Atlantic and Cochranton in southern Crawford County, and Cooperstown in northern Venango County, narrowly missing Oil City to the north before dissipating south of Tionesta in western Forest County.

One deadly tornado impacted the Pittsburgh metropolitan area. Rated F3, the tornado tracked for 39 miles through northern Beaver County and southern Butler County in southwestern Pennsylvania, approximately 20 miles north of Pittsburgh, narrowly missing the northernmost suburbs of the city. In Big Beaver, two people were killed when the Big Beaver Plaza was destroyed, along with more than 100 vehicles in the parking lot. Across the Beaver River from the shopping plaza, 16 antique vehicles were destroyed in a garage on River Road. Despite being rebuilt in 1987, business never recovered at the shopping plaza, which sits vacant today. In North Sewickley Township, the tornado struck the junction of PA 65 and PA 588, destroying the Spotlight 88 Drive-In Theater, a gas station, three homes and two other businesses. The drive-in theater was never rebuilt, and the site is used as Spotlight 88 Flea Market today. In Butler County, the tornado crossed Interstate 79, where it blew a southbound van a quarter of a mile off the highway. The family inside the van was ejected, but survived. A trailer park near Evans City was destroyed, as was another trailer on Water Station Road, where two people were killed. Near Callery, 40 homes were destroyed. People in the area reported pieces of sheet metal and shreds of pink insulation falling from the sky shortly before the tornado arrived. Near the end of its path, the tornado killed a babysitter and a young girl near Saxonburg, before dissipating near Sarver. In all, this tornado killed nine people, injured 120, and caused more than $10,000,000 of damage in Beaver County.

Three tornadoes were reported in New York: two in Chautauqua County, and one in St. Lawrence County. The first tornado, rated F4, crossed into New York from Erie County, Pennsylvania, and tracked for 28 miles (16 in Pennsylvania, 12 in New York), striking Clymer and Harmony in southwestern Chautauqua County before dissipating. The second tornado, rated F3, touched down in southeastern Chautauqua County and tracked for 13 miles, striking Kiantone, Carroll and Poland, and narrowly missing Jamestown to the east. The third tornado, rated F1, touched down in northern St. Lawrence County, and was produced by a supercell that crossed into the North Country from Ontario. This tornado tracked for five miles, passing north of Norfolk.

In all, 65 people were killed in Pennsylvania, which remains the highest death toll in a tornado outbreak in Pennsylvania history.

Canada
Most of the tornadic activity at this point moved into southern Ontario producing more tornadoes (some of which were significant). These tornadoes formed around the Highway 7 corridor between Lindsay to Madoc (Joe and Leduc, 1993) near the towns of Wagner Lake (F1 at 5:40pm), Reaboro (F1 at 6:05pm), Ida (F2 at 6:20pm), Rice Lake (F3 at 6:25pm), and Minto (F1 at 6:35pm). Most of these tornadoes had conversely shorter paths than the earlier tornadoes, likely as a result of the parent thunderstorms beginning to weaken. In addition, they did not receive as much media attention as the previous tornadoes (those earlier storms were grouped collectively by the media as comprising "The Barrie Tornado"), probably a result of the fact that they didn't have the opportunity to cause as much damage.

Even so, at the time these more eastern tornadoes were touching down, a final, more isolated supercell developed near Milverton in eastern Perth County which spawned a tornado at 6:15 pm. On the ground for approximately fifteen minutes, this tornado tracked a  path of sporadic F3 damage (mainly to outbuildings) from Alma east-northeast towards the Hillsburgh area. Its path was almost parallel to the Grand Valley/Tottenham tornado only a couple of hours earlier.

The Hopeville to Barrie supercell

At about the same time the Lion's Head tornado dissipated, two very severe thunderstorms had developed (that likely owed their inception, at least partially, to lake breeze convergence): one to the east of Clinton and another farther to the north, in the Walkerton area. These two developing supercells would grow into a pair of devastating storms within the next hour—likely the most prolific tornado producers in Canadian history to date.

The second tornado of the day touched down south of Hopeville around 3:45pm, causing some localized F3 damage along its track. This tornado lifted after a  path, but another tornado quickly formed just north of Corbetton, in northern Dufferin County, at about 4:15pm. It stayed over rural areas for most of its  path, however a few homes (especially in the Terra Nova and Mansfield area) sustained F3 damage. It has been disputed whether this path was of two separate tornadoes or just one. Shortly after this tornado dissipated, there were hints of another brief touchdown near Angus in the Blackdown Park training area of Canadian Forces Base Borden (north of Alliston). The next tornado was the last of this storm, but was the most infamous one. It formed in southern Simcoe County (Essa Township), less than  southwest of Highway 400 and the Barrie city limits.

At approximately 4:00pm, all electrical power in Barrie went out, as the Grand Valley/Tottenham tornado took out the main hydro transformers, southwest of the city (LeGrand, 1990). Few residents were aware of the tornado, but many people were let off work 30–45 minutes before the storm hit due to these power outages. Had this not happened, the death toll would have been higher. The intensifying tornado first obliterated a pine tree forest plantation. Some  high trees were snapped at the  level. At this point the damage path was about  wide, moving steadily towards the east-northeast. It then entered the southern part of Barrie shortly before 5:00 pm. Visibility was very low as the tornado was cloaked in heavy rain and dust. Extensive F3 and localized F4 damage occurred to an entire square block of homes in the Crawford Street and Patterson Road subdivision. Five people were killed in the area as some homes there were not well-built, and thus collapsed after being pushed off their foundations. Most of the fatalities occurred in homes with no basements, where head and chest trauma resulted from an increased exposure to flying debris.

Next, the tornado hit an industrial complex (known then as Molson Park). One person died at a tire retreading facility while at least fifteen other businesses were damaged or destroyed (Bruineman, 2010). Steel I-beams were twisted out of shape, and splinters of wood were found embedded into nearby concrete walls. The tornado then proceeded to cross Highway 400 at Essa Road (former Highway 27) interchange, just missing the Barrie Racetrack to the south. The grandstand was heavily damaged and several barns nearby were destroyed. A man was killed after he was sucked out of his parked car in an adjacent lot (Bruineman, 2010). Several vehicles traveling on Highway 400 were tossed into the ditch, their drivers escaping with only minor injuries. Highway guard rails were found wrapped around telephone poles nearby. Many cars were also found with puncture holes in their frames, owing to the flying debris. As the tornado crossed the highway, it moved into the Allandale subdivision.

Many homes sustained severe damage there, with much of their upper floors missing. By this time the tornado's path had narrowed to about . The track moved from Debra Crescent to Joanne Court with more extensive damage. Near Tower Crescent, the path narrowed to a comparatively small . On Briar Road, homes sustained only minor damage, indicating that the tornado had weakened, but the next road east, Trillium Crescent, sustained heavy damage indicating that it had strengthened once again. Four warehouses near Highway 11 were ripped apart. It then hit the Tollendal Woods and Minets Point area, taking out the Brentwood Marina and a nearby subdivision. A boy was killed in this area while trying to bicycle home (Bruineman, 2010). More than thirty boats, accompanied by their concrete moorings, were tossed into Lake Simcoe and never to be recovered. The tornado then moved out over Kempenfelt Bay where it became a waterspout for a brief time before weakening out completely. It came very close to the opposite shore, but no damage was reported there. Large quantities of debris from the city were later found floating in the bay, however. Despite the tornado's relatively short path length (under ), eight people died in Barrie with 155 injured, and as many as 300 homes were damaged or destroyed.

The Grand Valley to Tottenham supercell

The storm which had initially developed east of Clinton produced a new tornado a couple kilometres north of Arthur by 4:15 pm. Many power lines and hydro towers were destroyed early in its lifetime (including those used to deliver electricity from the Bruce Nuclear Generating Station to northern and western parts of the Greater Toronto Area). The tornado quickly widened, intensified and reached violent proportions by the time it reached the small crossroads community of Grand Valley just before 4:30pm. At that point the tornado's damage path was approximately  wide.

The tornado caused major damage in the small town, where two people were killed. An elderly woman visiting from Scotland died as the home was destroyed, and a man was killed in his pickup truck on a nearby farm (Bruineman, 2010). The worst damage was found along Amaranth Street (running west to east, parallel to the tornado's path) where the local library, three churches, and many other homes were severely damaged or destroyed. Approximately sixty structures in total sustained damage. The most severe was on the north side of the street, where some homes exhibited classic F4 damage. The library roof was found some 200 metres away on a nearby house (Bruineman, 2010).

Continuing eastward through more open country, it brushed the northern outskirts of Orangeville about fifteen minutes later (Grazulis, 2001) where the southern portion of the Mono Shopping Plaza completely collapsed (injuring 67 people, one of them seriously). It then caused extensive damage to approximately fifty buildings (many of which were only recently built) about  south of the town of Tottenham at around 5:00 pm. Two more people died here, as an elderly man was crushed under an equipment shed on his farm and a woman was killed in her home (Bruineman, 2010). The tornado continued moving to the east-northeast, crossing Highway 400 into York region. It just missed the cities of Newmarket and Bradford before lifting west of Mount Albert at 5:25pm, with a path length in excess of , thus becoming a Canadian record that still stands today. When the earliest tornado track maps were published within the next year, they showed this particular tornado to have tracked almost twice as far towards the Peterborough area before dissipating. In more recent years this theory has proved to be incorrect; it is likely that this supercell was also a cyclic one.

Aftermath
Following the event, ninety people were dead and 281 were injured, as close to a thousand businesses and homes were wiped out (Grazulis, 2001). Still, hundreds more were left out of work largely as a result of the massive damage sustained to the industrial complex in Barrie. Of the 605 homes in the path of these tornadoes, approximately one-third were rendered uninhabitable. One of the more sobering instances was that of a blind Orangeville-area man whose home suffered a similar fate, following a painstaking 20 years of construction (LeGrand, 1990). Nevertheless, in the hours following the event, soldiers from "B" and "F" Companies, The Grey and Simcoe Foresters and from Canadian Forces Base in Borden assembled in Barrie to assist in the canvassing of the worst affected areas of the city. Coincidentally, the latter had barely escaped a tornado itself that day, it having momentarily touched down in the Blackdown Park Training Area before lifting again and passing over hundreds of married quarters. In addition, the Grand Valley library (levelled by an F4 tornado) donated books, and wooden pallets were donated by a local trucking company in Barrie so survivors could salvage their possessions.

Most of Grand Valley was completely rebuilt by August 1986, a little over a year later. The textile plant, Albarrie (one of twelve factories completely destroyed by the Barrie tornado) opened its doors once again within the next year. Even so, to this day there are still hints from the past of the tornadoes that day. Some of the wooded areas that were affected are still a twisted mess, and some random debris still remains scattered in the bush to the east of Highway 400 in Barrie. In the end, the price tag from the severe weather in Ontario alone reached an estimated $200 million (in unadjusted Canadian dollars, 1985). Correlating to nearly $390 million in Canadian dollars by today's standard, it was a very expensive disaster indeed (LeGrand, 1990). This tornado outbreak ranks among the Southern Ontario tornado outbreak of 2005 and the 1998 Ice Storm as one of the most costly weather disasters to strike Ontario. Climatologists have estimated that the probability of a severe weather outbreak as widespread and catastrophic as this one, occurring this far north and east in North America once again is one in 75,000 (Grazulis, 2001).

On the evening of May 31, 1985, an F1 tornado touched down far to the east of the other twisters from that day at around 8:10 p.m., near Grippen Lake, about 35 kilometres northeast of Kingston, Ontario. This makes it a "14th lost and found tornado".

See also
List of North American tornadoes and tornado outbreaks
List of F5 and EF5 tornadoes
1953 Sarnia tornado outbreak
2018 United States–Canada tornado outbreak

Notes

References

Further reading
Fuller, John G. (1987). "Tornado Watch #211"
Witten, Donald E. (1985). "May 31, 1985 – A Deadly Tornado Outbreak". Weatherwise magazine, 38 (4).
Bruineman, M. (May 30, 2010). Touchdown – 25 years after the Barrie Tornado. The Barrie Examiner, pp. A8-A9.
Grazulis, T. (1990). Significant Tornadoes: 1880–1989, Vol. 2. St. Johnsbury, Vermont: Environmental Films.
Grazulis, T. (2001). The Tornado: Nature's Ultimate Windstorm. Norman, Oklahoma: University of Oklahoma Press.
Grenci, L. and Nese, J. (1998). A World of Weather (2nd Ed). Dubuque, Iowa: Kendall-Hunt Publishing.
Joe, P. and Leduc, M. (1993). Radar Signatures and Severe Weather Forecasting. In D. Burgess, C. Church, R. Davies-Jones, and C. Doswell (Eds.), The Tornado: Its Structure, Dynamics, Prediction, and Hazards (pp. 233–240). Washington, D.C.: American Geophysical Union.
LeGrand, J. (1990). Chronicle of Canada. Montreal, Quebec: Chronicle Publications.
Verkaik, A. and J. (1997). Under the Whirlwind. Elmwood, ON: Whirlwind Books.
years later: What we've learned since the Barrie tornado., Global Toronto, May 31, 1985
'The sky was green': Barrie looks back on fatal tornado 30 years later, CTV Toronto, May 22, 2015
It's been 31 years since deadly tornadoes hit central Ontario, CTV Barrie, May 31, 2016
Barrie tornado DVD brings tragic day to life, Barrie Examiner, May 31, 2016

External links

NWS Storm Data
Website on the May 31, 1985 tornado outbreak
18 Never Before Seen Photos From Barrie's F4 Tornado (May 31st, 1985) (May 31, 2021)
NWS Cleveland outbreak page
Map of the 1985 United States - Canadian outbreak (U.S. tornadoes only) Tornado History Project
NOAA tornado event map including Ontario tornadoes
Analysis of the Moshannon State Park tornado
May 31, 1985: Northeastern Tornadoes
Barrie Tornado CBC News Coverage (1985) – YouTube
Timeline of the devestating [sic] tornadoes that hit 30 years ago – CTV Barrie – 2015
1985 Barrie tornado – Facebook group page
1985 southern Ontario tornado track map – The Weather Network

F5 tornadoes
Tornadoes of 1985
Tornadoes in Ohio
Tornadoes in Pennsylvania
Tornadoes in New York (state)
Tornado
Tornadoes in Ontario
Tornado outbreaks
Tornado
May 1985 events in North America


محافظة ريو نيغرو هي إحدى محافظات الأرجنتين تنقسم إلى 13 مقاطعة صغيرة يطلق عليها اسم حزب.

روابط إضافية
 Official Site (Spanish)
 Secretary of Tourism (English, Spanish and Portuguese)
 Guía web de Río Negro
 Río Negro info (English)
 Pictures of Río Negro

مراجع

باتاغونيا
دول وأقاليم أسست في 1957
محافظات الأرجنتين
محافظة ريو نيغرو
تأسيسات سنة 1957 في الأرجنتين

ريو نيغرو (محافظة)


අරක්කු යනු දකුණු ආසියාවේ සහ අග්නිදිග ආසියාවේ සමහර රටවල දක්නට ලැබෙන ආසවනය කල රන් පැහැ මද්‍යසාරමය පාන වර්ගයකි.  fermented fruit, grain, sugarcane, or the sap of coconut palms.

වදන පිලිබඳව
The word itself is derived from the Arabic word arak (عرق, 'araq), which means "sweat" or "strong liquor" (and in the මැද පෙරදිග is usually made from grapes).

පොල් අරක්කු
Milky sap is taken from the flowers of coconut palm trees before the flowers bloom. The sap quickly ferments to become a mildly alcoholic drink called "tuak", "toddy" or "palm wine," which is then distilled in vats made of wood (usually halmilla or teak). The end product is a spirit whose taste is usually described as "somewhere between whisky and rum." It is generally distilled to between 33% and 50% alcohol by volume (66 to 100 proof).

Coconut arrack is traditionally drunk either straight or with water, but it is also taken with ginger ale, cola, soda water, and in cocktails.

විවිධ රටවල අරක්කු වර්ග

ශ්‍රී ලංකා
In Sri Lanka, arrack is the most popular local alcoholic beverage. Most of the less expensive brands are a blend of coconut arrack and neutral spirits. Some of the brands are
 V.S.O.A. ("Very Special Old Arrack")
 පොල් අරක්කු (පොල්)
 Old Reserve
 අති විශේ6ෂ (ගල්)
 Double Distilled

The main alcohol production companies are:
 DCSL (සංස්ථා)
 Mendis
 IDL
 Rockland

Sri Lankan arrack is now being bottled in the UK for a European launch.

Notes

1828 Webster's Dictionary

Distilled beverages
Arabic words and phrases
මද්‍යසාරමය පාන
පාන වර්ග - ශ්‍රී ලංකා
Philippine alcoholic beverages

අරක්කු


Colin Glenn Clive-Greig cunoscut ca     () a fost un actor americano-britanic de film și teatru. Este cel mai notabil pentru rolul lui Henry Frankenstein în filmul din 1931 Frankenstein și continuarea sa din 1935, Bride of Frankenstein.

Filmografie

Film
Journey's End (1930) - Capt. Denis Stanhope
Frankenstein (1931) - Henry Frankenstein
The Stronger Sex (1931) - Warren Barrington
Lily Christine (1932) - Rupert Harvey
Christopher Strong (1933) - Sir Christopher Strong
Looking Forward (1933) - Geoffrey Fielding
The Key (1934) - Capt. Andrew 'Andy' Kerr
One More River (1934) - Sir Gerald Corven
Jane Eyre (1934) - Edward Rochester
Clive of India (1935) - Capt. Johnstone
The Right to Live (1935) - Maurice
Bride of Frankenstein (1935) - Henry Frankenstein
The Girl from 10th Avenue (1935) - John Marland
Mad Love (1935) - Stephen Orlac
The Man Who Broke the Bank at Monte Carlo (1935) - Bertrand Berkeley
The Widow from Monte Carlo (1935) - Lord Eric Reynolds
History Is Made at Night (1937) - Bruce Vail
The Woman I Love (1937) - Capt. Thelis (ultimul rol de film)

Teatru
Peter and Paul (sept. 1925)
Advertising April (nov. 1925)
 Journey's End (1929)

Note

Legături externe

Vezi și
Listă de actori englezi
Listă de actori americani

Nașteri în 1900
Decese în 1937
Actori americani
Actori englezi

Colin Clive


Jose Thiago Alves de Carvalho (São Paulo, São Paulo, 20 de junho de 1982) é um advogado e político brasileiro, filiado ao Progressistas (PP).

Nas eleições de 2022, foi eleito deputado federal pelo Sergipe com 45.698 votos (0,72% dos votos válidos) .

Naturais da cidade de São Paulo
Membros do Progressistas de Sergipe
Deputados federais do Brasil por Sergipe
Membros do Progressistas
Membros do Partido da Social Democracia Brasileira
Membros do Partido Democrático Trabalhista
Membros do Partido Socialista Brasileiro
Membros do Partido Socialista Brasileiro de Sergipe

Thiago de Joaldo


(, literally "City Hall") is a rapid transit station on lines 1 and 11 of the Paris Métro. It is named after the nearby Hôtel de Ville de Paris (City Hall) and is located within the fourth arrondissement of Paris.

History
Hôtel de Ville is one of the eight original stations opened as part of the first stage of line 1 between Porte de Vincennes and Porte Maillot on 19 July 1900. The line 11 platforms opened as part of the original section of the line from Châtelet to Porte des Lilas on 28 April 1935. During the same decade, the platforms of line 1 were extended to 105 metres to cater for 7-car trains which ultimately did not materialise.

A plaque near the platforms of line 1 marks the 50th anniversary of the strike organised by 3000 employees of the Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris (CMP), the operator of the métro then, on 16 August 1944 against the Nazis during the occupation of Paris and was triggered by the French Forces to liberate the capital.

In 1974, the original Guimard entrance at rue de Lobau was moved to Abbesses, and is one of the only two remaining glass-covered "dragonfly" entrances, known as édicules (the other is at Porte Dauphine). It was listed as a historical monument on 25 July 1965.

As part of the "Un métro + beau" programme by the RATP, the platforms of line 11 were renovated and modernised on 2005.

During the automation of line 1, the platforms of line 1 had undergone a series of upgrades. Over the weekend of 21–22 March 2009, its platforms were closed to raise its platform levels for the installation platform edge doors to improve passenger safety and for automation which were done in April 2010. During the construction period, the platforms of line 11 remained open, allowing for westward travel to Châtelet, where a transfer to line 1 was possible. The line was fully automated in December 2012.

As part of modernization works for the extension of line 11 to Rosny-Bois-Perrier in 2023 for the Grand Paris Express, the station was closed from 8 September 2018 to 12 October 2018 to raise its platform levels and its surface tiled to accommodate the new rolling stock that will be used (MP 14) to accommodate the expected increase in passengers and to improve the station's accessibility. From 18 March 2019 to 16 December 2019, the station acted as line 11's western terminus when its original terminus, Châtelet, was closed for 9 months to lengthen the platforms to cater for 5-car trains as it could only cater for 4 at the time. Hence, trains arrived and departed from the western platform, usually used for trains heading to Châtelet, with the other platform temporarily not in use. On 11 December 2020, an additional entrance was opened at rue du Temple.

In 2019, the station was used by 12 307 363 passengers, making it the 11th busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 5,673,100 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 13th busiest of the Métro network out of 305 stations.

Passenger services

Access
The station has 7 entrances:

 Entrance 1: rue de Rivoli
 Entrance 2: rue du Renard
 Entrance 3: rue de la Coutellerie
 Entrance 4: avenue Victoria
 Entrance 5: Hôtel de Ville
 Entrance 6: rue de Lobau
 Entrance 7: rue du Temple

Station layout

Platforms
Both have a standard configuration with 2 tracks surrounded by 2 side platforms. Line 1's station is built with its ceiling flush with the ground made of metal with its western end having a reinforced concrete ceiling to cater for the then planned 7-caseven trains while line 11's station consists of an elliptical vault.

Other connections
The station is also served by lines 38, 67, 69, 70, 72, 74, 76, and 96 of the RATP bus network, and at night, by lines N11and N16 Noctilien bus network.

Nearby

 Bazar de l'Hôtel de Ville
 Hôtel de ville de Paris
 Mairie du 4e arrondissement

Gallery

References

See also
 List of stations of the Paris Métro

Paris Métro line 1
Paris Métro line 11
Paris Métro stations in the 4th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1900

Hôtel de Ville station


Die Geschichte der deutschen Arbeiterbewegung. Biographisches Lexikon des Instituts für Marxismus-Leninismus beim Zentralkomitee der Sozialistischen Einheitspartei Deutschlands ist ein Lexikon zu Personen der deutschen Arbeiterbewegung.

Inhalt
Das Lexikon führt insgesamt 353 Biografien bekannter "verstorbener führender Vertreter der deutschen Arbeiterbewegung" auf, darunter von 17 Frauen. Es erschien 1970 in erster und einziger Auflage im Dietz Verlag Berlin und wurde unter der Redaktions-Kommission von Roland Grau, Günter Hortzschansky, W. Rieß und Gerhard Roßmann (Gesamtredaktion) erstellt. Herausgeber war das Institut für Marxismus-Leninismus beim ZK der SED. Das Buch stellt zusammen mit dem zwischen 1965 und 1967 erschienenen dreibändigen Werk Geschichte der deutschen Arbeiterbewegung. Chronik eine Ergänzung zur achtbändigen Geschichte der deutschen Arbeiterbewegung dar, die 1966 im selben Verlag veröffentlicht wurde.

Der Anhang ist aufgeteilt in
 Parteitage der deutschen Arbeiterparteien (mit Datum und Orten),
 Kongresse der internationalen Arbeiterorganisationen (mit Datum und Orten),
 Personenregister

Editionsgeschichte
Das Biographische Lexikon war ursprünglich bereits für das Jahr 1964 geplant. Aufgrund von Bedenken seitens der SED-Führung erschien der Band erst 1970. Für Opfer der Stalinistischen Säuberungen wurde darin die Formulierung "unter falschen Anschuldigungen verhaftet" verwendet. Der Plan einer zweiten Auflage wurde vom Dietz-Verlag "wegen inhaltlicher Probleme zurückgestellt".

Bibliographische Daten
 Roland Grau u. a. (Redaktion): Geschichte der deutschen Arbeiterbewegung : Biographisches Lexikon. Hrsg.: Institut für Marxismus-Leninismus beim Zentralkomitee der SED, Dietz Verlag, Berlin 1970.

Einzelnachweise

Biografisches Nachschlagewerk
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (Deutsch)
Geschichte der Arbeiterbewegung (Deutschland)
Marxistische Literatur
Fachliches Nachschlagewerk für die Gemeinsame Normdatei


Azatbek Assanbekovitch Omourbekov (Азатбек Асанбекович Омурбеков) est un lieutenant-colonel russe, commandant de la  de fusiliers motorisés. Il est originaire du Karakalpakstan, une république autonome d'Ouzbékistan.

Il est surnommé par les médias le « boucher de Boutcha » car, selon les informations disponibles, il serait le commandant des troupes impliquées dans le massacre de cette ville ukrainienne. Selon des rapports ukrainiens, Omourbekov aurait non seulement toléré les atrocités de ses soldats dans la ville, mais y aurait également pris part personnellement.

Omourbekov et ses hommes ont quitté Boutcha le . Les troupes ukrainiennes ont alors retrouvé environ  assassinés dans la ville. Certains avaient les mains liées, d'autres ont été torturés avant de mourir. Certains corps sont restés dans les rues pendant des semaines. , a décrit le président ukrainien Volodymyr Zelensky après sa visite.

Volodymyr Zelensky appelle alors à la création d'un tribunal qui, à l'instar du Tribunal militaire international de Nuremberg, jugerait les crimes de guerre commis par la Russie en Ukraine après la Seconde Guerre mondiale.

Omourbekov est promu colonel et sa brigade reçoit le qualificatif honorifique « de la Garde » en avril 2022. Le , on apprend qu'Omourbekov a reçu le titre de héros de la fédération de Russie et prévoit d'installer une plaque commémorative à l'école où il a étudié.

Références

Liens externes

Naissance en septembre 1983
Militaire russe de la guerre russo-ukrainienne
Crime de guerre lors de l'invasion russe de l'Ukraine en 2022
Héros de la fédération de Russie

Azatbek Omourbekov


Milena Theresia Preindlsberger von Preindlsperg (născută Mrazović; ) a fost o jurnalistă, scriitoare si compozitoare de pian Austro-Ungară. Mrazović este creditată pentru introducerea Bosniei-Herțegovinei, unde a locuit timp de 40 de ani, vorbitoare de limbă germană publice. A fost primul jurnalist din Bosnia-Herțegovina și autorul primei compoziții clasice pe teritoriul său, dar rămâne cea mai bine cunoscută pentru cărțile de călătorie, scrise în timpul călătoriilor de lungă durată. În timp ce călărea prin satele de munte, Mrazović a înregistrat o tradiție orală bosniacă și a colectat costume tradiționale, construind o colecție valoroasă.

Viața timpurie
Milena Mrazović s-a născut pe 28 decembrie 1863 în orașul Bjelovar, Imperiul Austriac. Apartenența la o familie din clasa de mijloc, aceasta a fost educată în Budapesta. S-a mutat cu familia ei în 1878 la Banja Luka, unde tatăl ei a fost numit ofițer de administrație, la câteva săptămâni după Bosnia-Herțegovina a fost ocupată de Austro-Ungaria. În anul următor, Mrazović și familia ei s-a mutat la Sarajevo, capitala Bosniei-Herțegovinei.

Pianistă și compozitoare, Mrazović a luat parte la primul concert de muzică clasică în Bosnia-Herțegovina, care a avut loc la Banja Luka, în Mai 1881, în onoarea zilei de naștere a Prințesei Stephanie. Între 1879 și 1882, Mrazović a compus Württemberg Mars în onoarea Ducelui William de Württemberg, apoi Guvernator al Bosniei și Herțegovina. Osmanisch Mazurka și Bosnia-Polka Francaize au fost tipărite la Viena în anul 1882. Acestea sunt cele mai vechi urme de compoziții muzicale în Bosnia-Herțegovina.

Jurnalism
Din 1884 până în 1885, Mrazović a învățat limba franceză de la fetele din școala-mănăstire Surori de Caritate în Sarajevo. În același timp, ea a practicat scrisul. Primul ei articol a fost publicat în Neue Augsburger Postzeitung. În 1884, Mrazović a început să contribuie la ziarul în limba germana  Bosnische Post a lui Julije Makanec. Eugen von Tõpfer, care a venit de la Viena la Sarajevo, în 1881, și a cumpărat ziarul în 1886. La scurt timp după ce a devenit logodnicul lui Mrazović, Tõpfer s-a îmbolnăvit. El a numit-o pe Mrazović unicul său moștenitor și a murit în 1889. La scurt timp după aceea, în septembrie 1889, guvernul din Bosnia-Herțegovina, i-a acordat lui Mrazović permisiunea de a continua publicarea Bosnische Post ca logodnicul ei este moștenitorul. Acest lucru nu numai că a făcut-o prima femeie redactor-șef și editor în Bosnia-Herțegovina, dar, de asemenea, primul ziarist profesionist din provincie.

În afară de a fi proprietarul unui ziar, Mrazović a devenit un telegraf corespondent, radio news editor și colaborator la aproape toate ziarele în limba germană. La Reichspost a fost deosebit de apreciat dearticolele lui Mrazović, care l-a publicat sub pseudonimul Milano. Mass-media internațională a salutat succesul ei în 1894, când Bosnische Post și-a sărbătorit a zecea aniversare, subliniind că femeile din Bosnia-Herțegovina, în mod normal, nu au luat parte la viața publică. În 1893-94, Mrazović a construit un bloc cu birouri de presă și o tipografie la parter. Prima ei carte, o colecție de romane intitulat Selam, inspirat de Musulmani Bosniaci, a fost publicată în 1893. Cartea a fost foarte bine primit de critici, Mrazović a continuat să imprime poezii de Grga Martić în propriul magazin.

Ziarul lui Mrazović a fost o importantă concesiune de guvern, dar a refuzat să se supună guvernului. Comisarul guvernului de la Sarajevo, Lothar Berks, descrisă de Mrazović ca o "insuportabilă, certăreați, intrigantă femeie, care este sub influența iluziei hidoase și este, de obicei, într-o mai mult sau mai puțin condiție isterică, referitoare la multiple, uneori cruciale, întrebări implicate în probleme importante de stat." Guvernul a fost dornic să o vadă că vinde ziarul cuiva maleabil.

Mrazović a locuit în apartamentul de deasupra tipografiei până în 1896, când a vândut Bosnische Post, precum și imprimarea și publicarea de afaceri, și s-a căsătorit la Sarajevo cu medicul Josef Preindlsberger. Ea a continuat să scrie cărți și articole pentru ziare Europene, care acoperă evenimente importante, cum ar fi Anexarea Criză, asasinarea Arhiducelui Franz Ferdinand, și procesul de Gavrilo Princip.

Etnografie
Mrazović a fost foarte interesată de etnografie. Ea a fost unul dintre fondatorii Muzeului Național de Bosnia-Herțegovina în 1888 și era binefăcător periodic. În 1889, Mrazović a devenit prima femeie acceptată în Societatea de Antropologie din Viena. În februarie 1896, la invitația Societății Etnografice, ea a dat prima prelegere despre Bosnia-Herțegovina, la Viena.

Ca un scriitor de călătorie, Mrazović prezintă Bosnia-Herțegovina în lumea vorbitoare de limbă germană. Însoțită de pictorul Augusta Bock, Mrazović a călătorpt de-a lungul Bosniei-Herțegovinei călare. Femeia a ajuns în locuri foarte îndepărtate, înregistraregistrând basme populare, ghicitori, obiceiuri și rețete. În aceste călătorii, Mrazović colectata și clasifica costume tradiționale. Două  dintre cărțile ei  de călătorie au fost publicate în Innsbruck: Bosnisches Skizzenbuch în 1900, urmată în 1905 de o colecție de basme populare numit Bosnische Volksmaerchen. Cel mai mare succes a lui Mrazovic a venit cu Bosnische Ostbahn, publicată la Viena în anul 1908.

Exilul și moștenirea
În timpul Primului Război Mondial, Mrazović însoțită de soțul ei în Serbia, Muntenegru, Albania și Italia, asistându-l ca o asistentă medicală. Austro-Ungaria a fost înfrântă și dizolvată, cu Bosnia-Herțegovina, devenind parte a Regatului Sârbilor, Croaților și Slovenilor. Mrazović și soțul ei au fost deportați în Austria, pe care a considerat-o "țară străină". Ea a fost deja grav bolnavă, atunci când ea a dat o finală prelegere despre Bosnia-Herțegovina, în Urania, Viena, în Mai 1926. A murit pe 20 ianuarie 1927 în Löw Sanatoriu.

După al Doilea Război Mondial, unul dintre cei doi fii ai Milenei, dus colecția etnografică a mamei sale în Bosnia-Herțegovina și a donat-o Muzeului Național din Sarajevo, cum și-a dorit ea. În ciuda faptului că a fost descrisă ca o "celebră scriitoare bosniacă", Mrazović și lucrările ei, aproape toate scrise în limba germană, rămâne puțin cunoscută în Bosnia-Herțegovina.

Referințe

Nașteri în 1863
Decese în 1927
Scriitoare din secolul al XIX-lea
Scriitoare din secolul al XX-lea

Milena Mrazović


ඊජිප්තියානු ඉතිහාසය දළ වශයෙන් පහත දැක්වෙන යුග වලට බෙදිය හැක:

ප්‍රාග්-ඓතිහාසික ඊජිප්තුව

පුරාතන ඊජිප්තුව
ඊජිප්තුවේ ආදි රාජවංශික යුගය: ක්‍රිපූ 31වන සියවසේ සිට ක්‍රිපූ 27වන සියවස දක්වා
ඊජිප්තුවේ පැරණි රාජධානිය: ක්‍රිපූ 27වන සියවසෙහි සිට ක්‍රිපූ 22වන සියවස දක්වා
පළමු අතරමැදි යුගය: ක්‍රිපූ 22වන සියවසෙහි සිට ක්‍රිපූ 21වන සියවස දක්වා
ඊජිප්තුවේ මධ්‍ය රාජධානිය: ක්‍රිපූ 21වන සියවසෙහි සිට ක්‍රිපූ 17වන සියවස දක්වා
දෙවන අතරමැදි යුගය: ක්‍රිපූ  පමණ 1640 සිට 1570 දක්වා
ඊජිප්තුවේ නව රාජධානිය: ක්‍රිපූ 1570 සිට 1070 දක්වා
තෙවන අතරමැදි යුගය සහ   ක්‍රිපූ 1070 සිට 664 දක්වා
පුරාතන ඊජිප්තුවේ අවසාන භාග යුගය
 ඇකමනේඩියානු ඊජිප්තුව: ක්‍රිපූ 525 සිට  402 දක්වා සහ ක්‍රිපූ  343 සිට 332 දක්වා

ග්‍රීක-රෝමානු ඊජිප්තුව
 ටොලමියානු ඊජිප්තුව: ක්‍රිපූ 332 සිට ක්‍රිපූ 30 දක්වා
 රෝමානු ඊජිප්තුව: ක්‍රිපූ 30 සිට ක්‍රිව 395 දක්වා
බයිසැන්ටියානු ඊජිප්තුව: 395 සිට 645

මධ්‍යතන ඊජිප්තුව
අරාබි ඊජිප්තුව: 639 සිට 1250 දක්වා
 මම්ලුක් ඊජිප්තුව: 1250 සිට 1517 දක්වා
 ඔටෝමාන් ඊජිප්තුව: 1517 සිට 1805 දක්වා

නවීන ඊජිප්තුව
 මුහම්මඩ් අලි රාජවංශය යටතේ වූ ඊජිප්තුව: 1805 සිට  1882 දක්වා
 නවීන ඊජිප්තුව: 1882 සිට

ආශ්‍රිත
 History of Cairo
 History of Alexandria
 List of Egyptian inventions and discoveries
 Population history of Egypt
 Timeline of Alexandria
 Timeline of Cairo

මූලාශ්‍ර

History of Egypt by period

ඊජිප්තුවේ ඉතිහාසය


Lanz kocht! war eine von Markus Lanz moderierte Kochsendung im ZDF. Sie wurde freitags abends zwischen etwa 23:00 Uhr und 0:30 Uhr an Stelle der Talkshow Markus Lanz ausgestrahlt. Ende Dezember 2012 wurde die Sendung eingestellt.

In den Sommerpausen 2008 und 2009 vertrat Markus Lanz mit seiner Sendung Johannes B. Kerners Kochshow Kerner kocht. Nachdem Kerner im Oktober 2009 das ZDF verließ, wurde Lanz kocht! stattdessen regelmäßig auf dem gleichen Sendeplatz ausgestrahlt.

Produziert wurde die Sendung anfangs von der Hamburger TV-Produktionsfirma Fernsehmacher, an der Johannes B. Kerner und Markus Heidemanns jeweils zur Hälfte beteiligt waren. Von Januar 2011 bis zur Einstellung produzierte Spiegel TV Infotainment in Zusammenarbeit mit dem Unternehmen Mhoch2 TV die Kochshow, an welchem Markus Lanz und Markus Heidemanns zu jeweils 50 % beteiligt sind.

Konzept der Sendung war es, dass fünf bekannte Köche und zunächst auch der Gewinner der Küchenschlacht während der Sendung je ein Gericht zubereiteten. Markus Lanz sowie die Köche bewerteten gegenseitig die Gerichte. Außerdem erhielten teilweise Studiozuschauer und, nachdem die Küchenschlachtgewinner nicht mehr als Mitköche auftraten, diese die einzelnen Gänge zur Verkostung.

Teilweise standen die Sendungen unter einem Motto. In unregelmäßigen Abständen fanden "Überraschungsmenü"-Sendungen statt, bei der den Köchen die Zutaten in der Sendung vorgegeben wurden, unter denen gerne auch einige für viele unbekannte Speisen vertreten waren.

Nachdem Markus Lanz im Oktober 2012 die Moderation von Wetten, dass..? übernommen hatte, wurde Lanz kocht! am 28. Dezember 2012 eingestellt. Gezeigt wurde eine 90-minütige Ausgabe der Sendung.

Köche (Auswahl)
Folgende Köchinnen und Köche traten in der Sendung auf.

Einzelnachweise

Kochsendung
Fernsehsendung (ZDF)
Fernsehsendung der 2000er Jahre
Fernsehsendung der 2010er Jahre
Markus Lanz

Lanz kocht!


Cap'n Jazz es una banda de Midwest Emo proveniente de Chicago, Illinois, formada en 1989 por los hermanos Tim y Mike Kinsella, quienes fueron ingresados por Víctor Villarroel y Sam Zurich. Después de varios nombres cambiados y tras la adhesión de Davey Von Bohlen como guitarrista, la banda comenzó a ganar culto en el área de Chicago y en el medio-oeste de los EE. UU..

Historia

Lanzamiento: Schmap'n Schmazz

La banda ha grabado varios sencillos para las discográficas a mediados de los 90 tan bien como contribuyendo a varios compilaciones. En 1995, publicaron su único álbum "Burritos, Inspiration Point, Fork Balloon Sports, Cards In The Spokes, Automatic Biographies, Kites, Kung Fu, Trophies, Banana Peels We've Slipped On and Egg Shells We've Tippy Toed Over"—más conocido como "Schmap'n Schmazz"—en la discográfica "Tiny Man with Gun Records".

Cap'n Jazz: Quiebre y Analphabetapolothology

La banda quebró en julio de 1995, poco tiempo después del lanzamiento de "Schmap'n Schmazz". En 1998, el sello discográfico "Jade Tree Records" ensambló dos álbumes retrospectivos de Cap'n Jazz llamado "Analphabetapolothology", en el cual, completa la discografía completa de la banda.

Legado de Cap'n Jazz

A pesar de sus talentos e influencias que se sostienen de por sí, también han sido notables por las carreras importantes que los antiguos miembros de Cap'n Jazz han trazado desde su quiebre en 1995 y el amplio abanico que abrió a ciertas bandas de la época. Los grupos más notables son: Make Believe, The Promise Ring, American Football, Owls, Hot Water Music, Algernon Cadwallader, Ghosts and Vodka, The Blacktop Cadence, Joan of Arc y Owen.

Cap'n Jazz: Reunión 2010

Después de tocar en un corto set improvisado en enero del 2010, en Chicago, la banda toco su primer concierto de reunión en el Festival Anual Forescastle en Louisville, en julio del 2010 y un show de reunión en su ciudad natal una semana más tarde en el Bottom Lounge, relanzando su disco "Analphabetapolothology" por Jade Tree Records. Más tarde, la banda empieza a planificar varias giras alrededor de los Estados Unidos.

Discografía

7"

 "Sometimes if you stand further away from something, it does not seem as big. Sometimes you can stand so close to something you can not tell what you are looking at." – 7" (Underdog Records, 1993).

 "Boys 16 to 18 Years... Age of Action" – (Further Beyond Records, 1993).

Álbum

 "Burritos, Inspiration Point, Fork Balloon Sports, Cards In The Spokes, Automatic Biographies, Kites, Kung Fu, Trophies, Banana Peels We've Slipped On and Egg Shells We've Tippy Toed Over" LP/CD (Man With Gun Records, 1994).

Antología

 "Analphabetapolothology" 2xCD/2xLP (Jade Tree Records, 1998/2010).

Enlaces externos

 Cap'n Jazz Página oficial.
 Cap'n Jazz en Jade Tree.
 Myspace Oficial de Cap'n Jazz.
 Cap'n Jazz en Allmusic.

Artistas de Jade Tree Records
Grupos de música de Illinois
Grupos de rock de Illinois
Grupos de emo de Estados Unidos
Grupos de indie rock de Estados Unidos
Grupos de post-hardcore de Estados Unidos
Grupos de música formados en 1989

Cap'n Jazz


زيليكو ماتوس  ، من مواليد 9 أغسطس 1935 ، لاعب كرة قدم يوغسلافي سابق.

لعب مع منتخب يوغسلافيا لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية كرواتيون
لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية يوغوسلافيون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في سويسرا
مدافعو كرة قدم رجالية
مهاجمو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1960
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
رياضيون يوغوسلافيون مغتربون في سويسرا
فائزون بميداليات ذهبية أولمبية من يوغوسلافيا
لاعبو الدوري اليوغوسلافي الأول
لاعبو دوري التحدي السويسري
لاعبو دوري السوبر السويسري
لاعبو دينامو زغرب
لاعبو زيورخ
لاعبو كأس أمم أوروبا 1960
لاعبو كأس العالم 1962
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1960
لاعبو كرة قدم كرواتيون
لاعبو كرة قدم كرواتيون مغتربون
لاعبو كرة قدم متعددو اللعب الدولي
لاعبو كرة قدم مغتربون في سويسرا
لاعبو كرة قدم يوغوسلاف أولمبيون
لاعبو كرة قدم يوغوسلاف مغتربون
لاعبو كرة قدم يوغوسلافيون
لاعبو منتخب كرواتيا لكرة القدم
لاعبو منتخب يوغوسلافيا لكرة القدم
لاعبو يونغ فيلوز يوفنتوس
مواليد 1935

زيليكو ماتوس


Natalia Oreiro'nun başrol olarak oynadığı pembe dizi olan 90-60-90 modelos'da Oreiro, hayali top-model olmak olan ve bu hayalinin peşinde koşan bir genç kızı canlandırır. Dizi de olaylar Lucia Peralta (Natalia Oreiro), Kuka (Silvia Kutika) ve Tavo (Raul Taibo) üçlüsünün etrafında dönüyor. Türkiye dahil birçok ülkede aynı tarz ve isimde dizi çekildi.

Oyuncular

Başrol oyuncuları

Diğer oyuncular

Detaylar

Dizinin künyesi
Süre:60 dk
Bölüm Sayısı:278
Ülke:Arjantin
Ses Mix:Dolby
Sertifika:Atp
Çekim yerleri:Buenos Aires, Federal District, Arjantin

Gösterildiği ülkelerdeki yayın tarihi
 Arjantin - 8 Ocak 1996
 Litvanya - 26 Nisan 2004

Yayınlandığı ülkelerdeki ismi
 Модели 90-60-90 - Rusya
 90-60-90 Models - İngilizce başlık
 90-60-90 fotomodele - Romanya
 Modeli 90-60-90 -Rusya

Arjantin telenovelaları

90-60-90 modelos


Les Championnats d'Asie de cyclisme sur route 2022 ont lieu du 25 au  à Douchanbé au Tadjikistan. C'est la première fois que le Tadjikistan accueille ces championnats.

Résultats des championnats

Épreuves masculines

Épreuves féminines

Tableau des médailles

Tableau des médailles (Para)

Notes et références

Liens externes
  Asian Cycling Federation
 Résultats

2022
Cyclisme
Cyclisme 2022
Asie 2022
Asie
Cyclisme en mars 2022


An Elytrostachys in uska genus han Liliopsida. An Elytrostachys in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Elytrostachys

Elytrostachys


Uzaktan Doğrudan Bellek Erişimi (RDMA - Remote Direct Memory Access), bir bilgisayarın belleğinden diğer bir bilgisayarın belleğine, her iki bilgisayarın da işletim sistemlerini etkilemeden veri aktarımını sağlar. Bu, özellikle büyük, paralel bilgisayar kümeleri için önemli olan yüksek işlem hızlı ve düşük gecikme süreli ağ oluşumuna olanak sağlar.

RDMA, uygulama belleğinden veya belleğine veri transferi yapmak için ağ kartını kullanarak kopyalamasız (zero-copy) ağ oluşturmaya destek olur. Bu da, uygulama belleği ve veri arabelleği arasında veri kopyalama zorunluluğunu ortadan kaldırır. Bu tip transferler merkezi işlem birimleri (CPU), ön bellekler (cache) ve bağlam anahtarlarının (context switch) yaptıkları işe ihtiyaç duymazlar ve sistemin diğer işlemlerine paralel olarak devam ederler. Bir uygulama RDMA'dan okuma veya yazma isteğinde bulunduğu zaman uygulama verisi doğrudan ağa iletilerek, gecikmenin azalması ve hızlı ileti transferi sağlanır.

Bu stratejide okuma yazma isteminin bitişinin hedef düğüme bildirilmemesinden kaynaklanan bazı sorunlar görülür (tek yönlü iletişimde). Bu istemi bildirmenin yolu, veri iletildiğinde bir bellek byte'ını değiştirmektir, fakat bunun için hedefin bu byte'ı seçmesi gerekmektedir. Bu seçim merkezi işlem birimi (CPU) döngülerini yok etmekle kalmaz, bellek izleri ve gecikmeyi de diğer düğüm sayılarına göre doğrusal olarak azaltır. RDMA'da görülen sorunlar ve RDMA programlama modelinin yüksek performanslı bilgi işleme (HPC) dünyasında çok kullanılan bir model olan MPI (Message Passing Interface)'dan farklı oluşu, RDMA'nın başarısının HPC'de sınırlı oluşunun nedenini açıklar. Myrinet veya Quadrics gibi kopyalamasız (zero-copy) HPC bağlantıları tarafından kullanılan Send/Recv modelinde bu tür sorunlara rastlanmaz ve programlama arayüzü MPI'ya çok benzediği için onun kadar iyi performans gösterir.

RDMA, bir ağdan veri aktarımı yapmak için bellek hacmini daraltan, performansı düşüren, küme boyutunu ve ölçeklenebilirliğini sınırlayan protokol yönetimine olan ihtiyacı azaltır.

Farklı bir ağ oluşturma altyapı sistemi yükleme ihtiyacından dolayı RDMA'nın kabul edilirliği sınırlıdır. Yeni standartlarda Ethernet RDMA ve TCP/IP, RDMA' nın performans ve gecikme konusundaki avantajlarını birleştiren düşük maliyetli standart tabanlı çözümlerdir. RDMA Birliği (RDMA Consortium) ve DAT Collaborative, RDMA protokollerinin ve Internet Engineering Task Force ve Interconnect Software Consortium gibi standart gruplarının göz önünde bulundurduğu API (Application Programming Interface)'lerin gelişiminde kilit rolü oynadılar. Oracle Corporation gibi yazılım satıcıları en son ürünlerinde bu API'lere ve Ethernet üzerinden RDMA'yı tamamlayan ağ kartlarına (Ethernet Kartı) yer verdiler.

InfiniBand(Yüksek performanslı bilişimde kullanılan bir link)'daki RDMA birçok teknolojik alternatiften daha üstün olmasına rağmen, ticari yönden geleceği belirsizdir.

Bilgisayar belleği
Yerel alan ağları
İşletim sistemi teknolojisi

RDMA


الفوليرين عبارة عن جزيئات تتكون بالكامل من ذرات الكربون وتكون على شكل كرة مجوفة، وتسمى أحيانا كرات بوكي buckyballs. يعد الفوليرين أحد متآصلات الكربون وذلك بالإضافة إلى الألماس والغرافيت والكربون اللابلوري مثل السناج والفحم النباتي.

يتشكل الفوليرين بتسخين الغرافيت في الهيليوم إلى أن يتبخر، ثم يترك ليبرد ويتكثف، وتترتب ذراتها في أنماط مسدسة ومثمنة شبيهة بالموجودة على كرة القدم.

الاكتشاف
قبل أن يكتشف الفوليرين كانت هناك تخمينات وتوقعات لبنى مركبات تشبه الفوليرين في بنيتها. ففي إحدى الدوريات العلمية عام 1965 اقترحت بنية على شكل قفص عشروني الوجوه لمركب C60H60 وذلك كإحدى البنى الفراغية الممكنة. إن وجود مركبات C60 تم التنبؤ بها من قبل إيجي أوساوا Eiji Osawa من جامعة تويوهاشي للتكنولوجيا عام 1970  حيث لاحظ أن بنية الكورانولين Corannulene تشبه شكل قطاع من كرة القدم، وافترض أن الشكل الكامل للكرة يمكن أن يكون موجوداً. نشر أوساوا أبحاثه في الدوريات العلمية اليابانية لكن أفكاره لم تصل إلى أوروبا أو الولايات المتحدة.

باستخدام تقنية مطيافية الكتلة لوحظ وجود قمم توافق تماما كتلة 60 ذرة كربون. تمكن كل من هارولد كروتو وروبرت كورل وريتشارد سمولي من جامعة رايس من اكتشاف مركب C60 ومن بعده الفوليرينات. وحاز ثلاثتهم على جائزة نوبل في الكيمياء عام 1996 لدورهم في هذا الإنجاز.

معرض صور

مصادر
The Usborne Internet-Linked Encyclopedia

اقرأ أيضا
 تآصل الكربون
 مقراب سبيتزر الفضائي

المراجع

تقانات ناشئة

فوليرين


Plusieurs composés chimiques sont des sulfates d'ammonium. Ce sont tous des sels de l'acide sulfurique  et de l'ammonium .

Ce sont les produits, au moins en principe, d'une réaction chimique entre l'acide sulfurique et l'ammoniac  :
   +   →

On connaît ainsi trois sulfates d'ammonium :
  ( = 1,  = 1), l'hydrogénosulfate (ou bisulfate) d'ammonium ;
  ( = 1,  = 2), le sulfate d'ammonium proprement dit (ou sulfate de diammonium), présent dans la nature sous la forme du minéral mascagnite ;
  ( = 2,  = 3), l'hydrogénosulfate de triammonium, présent dans la nature sous la forme du minéral letovicite.

Ammonium, sulfate de
Composé de l'ammonium

Sulfate d'ammonium (homonymie)


La baronía de Rialp es un título nobiliario español creado por el rey Alfonso XIII en favor de Claudio de Rialp y Navinés, industrial catalán y concejal del ayuntamiento de Barcelona, mediante real decreto del 23 de julio de 1925 y despacho expedido el 19 de octubre del mismo año.

Barones de Rialp

Historia de los barones de Rialp
 Claudio de Rialp y Navinés (m. Barcelona, 16 de septiembre de 1949), I barón de Rialp.
Casó el 6 de febrero de 1886, en Barcelona, con María del Amparo Pons y Calvet. Cedió el título en 1936 a su hijo, quién le sucedió oficialmente el 27 de abril de 1956:

 Juan Claudio de Rialp y Pons (n. Barcelona, 8 de junio de 1888), II barón de Rialp, caballero del Real Cuerpo de la Nobleza de Cataluña.
Casó con María del Pilar Peyra y Corominas. En 1966, previa orden del 8 de febrero del mismo año para que se expida la correspondiente carta de sucesión (BOE del día 15), le sucedió su hijo:

 Claudio de Rialp y Peyra, III barón de Rialp, caballero del Real Cuerpo de la Nobleza de Cataluña.
Casó con María de la Asunción de Sentmenat y Gallart. El 23 de julio de 1971, previa orden del 7 de octubre de 1969 para que se expida la correspondiente carta de sucesión (BOE del día 21), le sucedió su hijo:

 José María de Rialp y de Sentmenat, IV barón de Rialp, caballero del Real Cuerpo de la Nobleza de Cataluña.
Casó con Ana Cristina Werring Millet.

Referencias

Rialp
España en 1925

Baronía de Rialp (título)


Dicaeum es un género de aves paseriformes de la familia Dicaeidae. Sus especies se distribuyen por la región indomalaya, la Wallacea, Melanesia y Australia.

Especies
Se reconocen las siguientes especies:
Dicaeum annae  - picaflores culidorado;
Dicaeum agile  - picaflores picogrueso;
Dicaeum aeruginosum  - picaflores estriado;
Dicaeum everetti  - picaflores dorsipardo;
Dicaeum proprium  - picaflores bigotudo;
Dicaeum chrysorrheum  - picaflores pechiestriado;
Dicaeum melanoxanthum  - picaflores ventrigualdo;
Dicaeum vincens  - picaflores cingalés;
Dicaeum aureolimbatum  - picaflores flanquigualdo;
Dicaeum nigrilore  - picaflores de Mindanao;
Dicaeum anthonyi  - picaflores coronado;
Dicaeum bicolor  - picaflores bicolor;
Dicaeum australe  - picaflores filipino;
Dicaeum haematostictum  - picaflores pechinegro;
Dicaeum retrocinctum  - picaflores de Mindoro;
Dicaeum quadricolor  - picaflores de Cebú;
Dicaeum trigonostigma  - picaflores ventrinaranja;
Dicaeum hypoleucum  - picaflores zumbador;
Dicaeum erythrorhynchos  - picaflores piquirrojo;
Dicaeum concolor  - picaflores de los Nilgiri;
Dicaeum minullum  - picaflores sencillo;
Dicaeum virescens  - picaflores de Andamán;
Dicaeum pygmaeum  - picaflores pigmeo;
Dicaeum nehrkorni  - picaflores de Nehrkorn;
Dicaeum erythrothorax  - picaflores pechirrojo;
Dicaeum schistaceiceps  - picaflores de Halmahera;
Dicaeum vulneratum  - picaflores cenizo;
Dicaeum pectorale  - picaflores pectoral;
Dicaeum geelvinkianum  - picaflores capirrojo;
Dicaeum nitidum  - picaflores de las Luisiadas;
Dicaeum eximium  - picaflores de las Bismarck;
Dicaeum aeneum  - picaflores de las Salomón;
Dicaeum tristrami  - picaflores de San Cristóbal;
Dicaeum igniferum  - picaflores encendido;
Dicaeum maugei  - picaflores de Maugé;
Dicaeum hirundinaceum  - picaflores golondrina;
Dicaeum celebicum  - picaflores de Célebes;
Dicaeum monticolum  - picaflores de Borneo;
Dicaeum ignipectus  - picaflores pechofuego;
Dicaeum sanguinolentum  - picaflores sangrante;
Dicaeum cruentatum  - picaflores dorsirrojo;
Dicaeum trochileum  - picaflores cabecirrojo.

Referencias

Enlaces externos

Géneros de aves

Dicaeum


Loyalist Volunteer Force (LVF) (hr. Lojalističke dragovoljačke snage) su lojalistička paravojna skupina u Sjevernoj Irskoj.

Skupinu su 1996. osnovali bivši članovi Ulsterske dragovoljačke brigade (UVF) u Mid-Ulsteru. Ti članovi bili su nezadovoljni obustavom vatre na koju je UVF pristao 1994.  Vođu skupine, Billyja Wrighta, ubili su članovi INLA u zatvoru Maze 27. prosinca 1997. Nekoliko tjedana poslije toga LVF i UVF ubijaju nekoliko civila katolika iz osvete za njegovo ubojstvo.

Iako je organizacija bila protiv mirovnog procesa u Sjevernoj Irskoj, LVF je odlučio u svibnju 1998. prekinuti borbena djelovanja, iako su i dalje tvrdili da su protiv mirovnog procesa.

U prosincu 1998. LVF je bila prva paravojna skupina koja je pristala predati dio svog oružja Independent International Commission on Decommissioning (IICD). Poslije toga nisu predali ništa višde oružja.

Sukob s UVF
LVF je bila u sukobu s UVF još kada su se od njih 1996. otcjepili. UVF objavljuje rat LVF-u jer su smatrali da je LVF kriminalna skupina i da ih treba ukloniti s lojalističke strane. Tijekom srpnja i kolovoza 2005. UVF je ubio četiri osobe za koje su tvrdili da su surađivali s LVF-om.

Izvori

Terorizam u Sjevernoj Irskoj
Sjevernoirski sukob

Loyalist Volunteer Force


Francis Cotes RA (født 20. maj 1726, død 16. juli 1770) var en engelsk maler, en af pionererne i engelsk pastelmaleri og en grundlægger af Det Kongelige Akademi i 1768.

Liv og arbejde
Han blev født i London, den ældste søn af Robert Cotes, en apoteker (Francis yngre bror Samuel Cotes (1734-1818) blev også en kunstner med speciale i miniaturer). Cotes uddannet med portrætmaler George Knapton (1698-1778), inden han etablerede sin egen virksomhed i hans fars forretnings lokaler i Londons Cork Street, der i øvrigt lærte meget om kemi for at informere sin fremstilling af pasteller.

En beundrer af pasteltegninger af Rosalba Carriera, Cotes koncentreret om værker i pastel og farveblyant (hvoraf nogle blev kendt som graveringer). Efter at have skubbet grænsen til medium som medium - selvom han aldrig blev forladt overhovedet - vendte Cotes til oliemaleri som et middel til at udvikle sin stil i større værker. I sine mest succesrige malerier, især i begyndelsen af 1760'erne, er oliemaling tyndt påført, efterlignet hans pastelteknik, og indrammet af charme, indbydende sammenligninger med Allan Ramsay (1713-1784) og Sir Joshua Reynolds. De har klarhed og varme og besidder en bemærkelsesværdig opmærksomhed på kostume. I 1763 købte han et stort hus (senere besat af George Romney) i Cavendish Square. Han malede også The Young Cricketer.

Efter 1746 blev kostumerne i hans billeder hovedsagelig henrettet af den specialiserede draperimaler Peter Toms.

Cotes blev en af de mest fashionabel portrætmalere i sin tid, Cotes fandt kunstnerforeningen i Storbritannien og blev sin direktør i 1765. På toppen af sine kræfter blev Cotes inviteret til at blive en af de første medlemmer af Det Kongelige Akademi, men døde kun to år senere, 44 år i Richmond.

Han lærte også pastelfærdigheder til John Russell, der beskrev Cotes 'teknikker i sin bog The Elements of Painting with Crayon.

Malere fra England

Francis Cotes


Cryptocallis, rod crvenih algi iz porodice Sebdeniaceae, dio reda, točnije jedina u redu Sebdeniales. Jedina vrsta je morska alga C. dixoniorum uz obalu Zapadne Australije. Tipski lokalitet je Brue Reef

Izvori

Sebdeniales

Cryptocallis


Ute Eskildsen (* 2. Februar 1947 in Itzehoe) ist eine deutsche Fotografin, Fotohistorikerin und Kuratorin. Sie war stellvertretende Direktorin des Museum Folkwang in Essen und bis zu ihrer Pensionierung Ende August 2012 Leiterin der dortigen Fotografischen Sammlung.

Leben und Wirken
Nach dem Studium der Fotografie und Fotografiegeschichte an der Folkwangschule für Gestaltung in Essen arbeitete Eskildsen zunächst als freie Fotografin sowie als Assistentin von Otto Steinert. Sie absolvierte ein Praktikum beim George Eastman House International Museum of Photography and Film in Rochester (New York), war Gastkuratorin am Busch-Reisinger Museum in Cambridge und Gaststudentin am Getty Research Institute in Los Angeles. 1973 gründete sie mit Studenten eine Fotogalerie und organisierte zahlreiche Ausstellungen zeitgenössischer Fotografie. 1979 erhielt Eskildsen den Auftrag, als Kuratorin am Museum Folkwang eine fotografische Abteilung aufzubauen. 1991 wurde sie stellvertretende Direktorin des Museum Folkwang.

Ausstellungen, die sie für das Folkwang Museum kuratiert hat, sind selbst Teil der Geschichte der Fotografie geworden. So brachte sie mit der Ausstellung Fotografieren hieß teilnehmen erstmals Fotografinnen der Weimarer Republik, von denen viele im Nationalsozialismus emigrieren mussten, wieder in Erinnerung. Ihre Robert-Frank-Retrospektive im Jahr 2000 gilt laut Die Zeit als "epochal". Mit Der Mensch und seine Objekte, ihrer letzten Ausstellung, präsentierte sie über 170 Jahre Fotografiegeschichte.

Von 2012 bis 2015 war Ute Eskildsen Gastprofessorin an der University of Wales, Newport, Großbritannien.

Ausstellungen am Museum Folkwang
(Quelle:)
 2012 Der Mensch und seine Objekte
 2010 A Star is Born. Fotografie und Rock seit Elvis
 2009 Paul Graham. Fotografien 1981 bis 2006
 2008 Résonances I. Photographier après la guerre. France – Allemagne, 1945–1955, in Kooperation mit dem Jeu de Paume, Paris
 2008 Frankierte Fantastereien: das Spielerische der Fotografie im Medium der Postkarte, in Kooperation mit dem Fotomuseum Winterthur und dem Jeu de Paume, Paris
 2008 Street & Studio. Eine urbane Geschichte der Fotografie, in Kooperation mit der Tate Modern, London
 2005 Nützlich, süß und museal. Das fotografierte Tier
 2004 Roni Horn
 2002 Thomas Schütte. Große Geister – Stahlfrauen
 2001 Still-Lifes – Irving Penn
 2000 Robert Frank. Hold Still Keep Going, in Kooperation mit dem Museo Reina Sofía, Madrid
 1999 Sarah Jones. Farbfotografien
 1998 Rineke Dijkstra. Menschenbilder
 1997 Maria Nordman. Some early works – Kontinuierliche Bezugsfelder
 1996 Laszlo Moholy-Nagy. Fotogramme 1922–1943, in Kooperation mit dem Centre Pompidou, Paris
 1994 Fotografieren hieß teilnehmen. Fotografinnen der Weimarer Republik
 1991 Das Sammeln – Die Sammler-Fotografien aus Privatbesitz
 1989 Werbefotografie in Deutschland seit den 20er Jahren
 1988 Carole Conde, Karl Beveridge, Robert Del Tredici. Fotografie und Politik
 1987 Gerald van der Kaap und Thomas Florschuetz
 1979 Film und Foto der 20er Jahre. Eine Betrachtung der Internationalen Werkbundausstellung Film und Foto, 1929
 1986 Reste des Authentischen. Deutsche Fotobilder der 80er Jahre
 1983 Helmar Lerski. Lichtbildner
 1981 Wie lebt man im Ruhrgebiet. Bewohner fotografierten – Bilder von Amateuren und Profis
 1980 Absage an das Einzelbild. Erfahrungen mit Bildfolgen in der Fotografie der 70er Jahre

Preise und Auszeichnungen

 1989 Josef-Sudek-Medaille, Prag
 1991 Chevalier des Arts et des Lettres
 2000 verlieh ihr die Landesregierung NRW den Titel Professorin
 2009 Verdienstorden der Bundesrepublik Deutschland
 2020 Kulturpreis der Deutschen Gesellschaft für Photographie

Publikationen

 Film und Foto der zwanziger Jahre: eine Betrachtung der Internationalen Werkbundausstellung "Film und Foto" 1929. Stuttgart 1979, ISBN 3-7757-0141-9.
 Wie lebt man im Ruhrgebiet. Bewohner fotografierten – Bilder von Amateuren und Profis. Museum Folkwang, Essen 1981, .
 Fotografieren hieß teilnehmen. Düsseldorf 1994, ISBN 978-3-928762-26-7.
 Robert Frank: Hold still keep going. Essen 2000, ISBN 978-3-86930-904-0.
 Ein Bilderbuch. Die Fotografische Sammlung im Museum Folkwang. Göttingen 2003, ISBN 978-3-88243-881-9.
 Nützlich, süß und museal. Das fotografierte Tier. Göttingen 2005, ISBN 978-3-86521-237-5.
 Street & Studio. An Urban History of Photography. Essen 2008, ISBN 978-1-85437-778-4.
 Teaching Photography. Essen 2010, ISBN 978-3-933249-29-6.
 A medium in transition: producing and collecting photography. Berlin/Heidelberg, 2012, ISBN 978-3-86828-357-0.

Zwischen 2006 und 2011 editierte Ute Eskildsen zudem eine Reihe im Steidl Verlag Göttingen mit den Titeln:

 Michael Schmidt: Berlin nach 1945. Göttingen 2005, ISBN 3-86521-090-2.
 Chris Killip – Pirelli Work. Göttingen 2006, ISBN 3-86521-317-0.
 Bernhard Prinz: Latifundia.  Göttingen 2010, ISBN 978-3-86521-487-4.
 Valérie Jouve: Resonances. Göttingen 2011, ISBN 978-3-86521-625-0.

Weblinks

 Sonderausstellungen (Auswahl), die Ute Eskilden für das Museum Folkwang von 1979–2012 kuratierte. Website der Akademie der Künste (Berlin)
 Ute Eskildsen, Shpilman Institute for Photography (Tel Aviv)

 Deutschlandfunk Zwischentöne. Musik und Fragen zur Person vom 21. November 2021: Die Fotografin Ute Eskildsen im Gespräch mit Marietta Schwarz

Einzelnachweise

Fotograf (20. Jahrhundert)
Fotograf (21. Jahrhundert)
Fotograf (Essen)
Wissenschaftlicher Mitarbeiter des Museums Folkwang
Träger des Bundesverdienstkreuzes am Bande
Träger des Ordre des Arts et des Lettres (Ritter)
Mitglied der Akademie der Künste (Berlin)
Deutscher
Ehrenprofessor des Landes Nordrhein-Westfalen
Geboren 1947
Frau

Ute Eskildsen


ولدت هِلَن فُولاشادِي أَدُو المعروفة باسم شادي () في 16-01-1959. مغنيه وملحنه وكاتبة اغاني، ومنتجة تسجيلات. وهي بريطانية من اصل نيجيري ، وقد حققت أول نجاح في الثمانينات كمطربة شعبية وحصلت على جائزة غرامي.

السيرة
ولدت شادي في ولاية ولاية إيكيتي في نيجيريا. اسمها (Folasade)، ويعني الحب يمنحك تاجك.. أبويها هما بيسي ادو وآن هايز، والدها (بيسي) محاضر في الاقتصاد النيجيري، اما والدتها فهي إنجليزية وكانت تعمل ممرضة، التقيا في لندن وانتقلا إلى أفريقيا الخضراء. وعندما واجهتهم صعوبات في الارتباط ببعضهما عادت آن هايز بحراً إلى إنجلترا مع ابنتها (ساد) وعمرها أربعة أشهر وشقيقها الأكبر بانجي للعيش مع والديها في كولشستر. كانت ساد تحب القراءة، وأصبحت مهتمة بالازياء، وكذلك الرقص والاستماع إلى الفنانين الروحانيين مثل كورتيس مايفيلد، ودوني هاثاواي، ومارفين غاي.

في عام 1977، وصلت شادي إلى لندن لتشارك في دورة تصميم الأزياء ولمدة ثلاث سنوات في كلية سانت مارتن.  وبعد التخرج، بدأت في إقامة مشروع صغير مع صديقها وكان المشروع عبارة عن شركة أزياء لصنع ملابس الرجال في لندن (تشوك فارم)، Gulonia Chapper. كما أنها وجدت عملا كعارضة ازياء.

بداياتها وتاريخها المهنى
انضمت في وقت لاحق إلى فرقة سانت جون راي الكبرى، والتي شملت أيضا عازف الجيتار ستيوارت Matthewman ، وعازف القيثارة بول دنمان وعازف الدرامز بول كوك. إلا أنها تركت الفرقة بعد فترة وجيزة، وفي وقت لاحق ظهرت في فرقة هالو جيمس.

وقد شكل الأربع أعضاء فرقة جديدة باسم (شادي) وبدؤوا في تأليف الأغاني الخاصة بهم. وانضم عازف الكي بورد اندرو هيل إلى الفرقة في منتصف عام 1983، وقد وقعت شادي اتفاقا منفردا مع شركة الإنتاج (إيبك) (Epic Records) وكذلك شركة (بورتريت) (Portrait Records) في اللولايات المتحدة وكندا وذلك في عام 1983 إلى عام 1986.
في عام 1985، ظهرت شادي في فيلم المبتدئين، من إخراج جوليان تمبل. ومثلت دور المغنية أثينا Duncannon، التي شاركت في كتابتها سيمون بوث من فرقة soul/jazz / الجاز الفرقة العمل الأسبوع.

في عام 2005، سجلت شادي اسطوانه جديده، (البوم "أمي")، على (دي في دي) في الحفل الخيري الذي اقيم في (رويال البرت هول بلندن) لدعم (دارفور) والذي يحمل نفس الاسم، وذلك لرفع مستوى الوعي والتمويل لهذه لأزمة منطقة دارفور بغرب السودان.

في نوفمبر عام 2009 اعلنت شادي انها سوف تطلق سي دي جديد. وانه سيكون أحدث اعمالها.

حياتها الشخصية

تزوجت شادي من كارلوس سكولا المخرج الإسباني. في كانون الثاني 1989 وقد تم هذا الزواج في قلعة (جولاجس) (Jolajas) في غوادالاخارا بإسبانيا، وفي عام 1991 حصلت شادي على الطلاق من سكولا. في عام 1995 انتقلت شادي إلى أوكتوريوس في جامايكا، وفي 21 يوليو 1996 وضعت ابنتها للا

و قد تم اختيارها لوسام الامبراطورية البريطانية لعام 2002 بمرتبة الشرف لقائمة عام 2002.

سجل الأغانى

شادي

لمزيد من التفاصيل حول هذا الموضوع، راجع من الألبومات ساد
 1984 : الحياة الماسيه
 1985 : وعد
 1988 : أقوى من pride
 1992 : الحب ديلوكس
 1992 : ريميكس ديلوكس
 1994 : أفضل ما قدمت ساد
 2000 : محبى روك
 2002 : محبى لايف سي دي
 عام 2009 TBA

التعاون
 المبتدئين معاهدة الفضاء الخارجي (العذراء، 1986)

المراجع

وصلات خارجية
 الإفراج عن معلومات جديدة
 Official website

أشخاص على قيد الحياة
إنجليز من أصل نيجيري
إنجليز من أصل يوروبي
حائزون على جائزة بريت
حائزون على جائزة غرامي
حائزون على وسام الإمبراطورية البريطانية من رتبة قائد
عارضات أزياء إنجليزيات
كتاب أغان إنجليز
كتاب أغان نيجيريون
كونترالتويون إنجليز
مغنو السول إنجليز
مغنو جاز إنجليز
مغنو جاز ناعم
مغنون إنجليز في القرن 20
مغنون إنجليز في القرن 21
مغنون بريطانيون سود
مغنون من لندن
مغنيات إنجليزيات في القرن 20
مغنيات إنجليزيات في القرن 21
مواليد 1959
مواليد في إبادان
موسيقيات يوروبيات
موسيقيون من إبادان
موسيقيون من إسكس
موسيقيون يوروبيون
نيجيريون من أصل إنجليزي
نيجيريون من أصل بريطاني
نيجيريون مهاجرون إلى المملكة المتحدة

شادي أدو


Sarah Weddington, née Sarah Ragle ( - ) est une avocate américaine, professeur de droit et membre de la Chambre des représentants du Texas, connue pour avoir représenté « Jane Roe » (de son vrai nom Norma McCorvey) dans l'affaire Roe v. Wade devant la Cour suprême des États-Unis.

Biographie
Sarah Ragle naît à Abilene, au Texas, fille de Lena Catherine et du pasteur méthodiste Herbert Doyle Ragle.

Elle obtient une licence d'anglais à l'université McMurry. Elle poursuit ses études en 1964 à la faculté de droit de l'université du Texas et obtient son diplôme en 1967. Sarah Weddington est également titulaire de doctorats honoris causa de l'université McMurry, du Hamilton College, du Austin College, de l'université Southwestern et de la Nova Southeastern University.

Elle se marie en 1968, puis le couple se sépare en 1974.

Roe v. Wade

Sarah Weddington est surtout connue pour avoir intenté une action contre Henry Wade, le procureur de Dallas. La plaignante est désignée dans les documents juridiques sous le nom de « Jane Roe » pour protéger son anonymat.

Sarah Weddington a d'abord présenté le cas devant un tribunal de district de Dallas en . Le tribunal de district a reconnu que les lois du Texas sur l'avortement étaient inconstitutionnelles, mais l'État du Texas a fait appel de la décision, l'amenant devant la Cour suprême des États-Unis.

Elle comparaît alors devant la Cour suprême en 1971 puis en 1972. Son argumentaire se fonde sur les , , , ,  et  amendements, ainsi que sur la décision précédente de la Cour dans Griswold v. Connecticut, qui a légalisé la vente de contraceptifs sur la base du droit à la vie privée.

La décision de la Cour en  annule la loi du Texas sur l'avortement par une majorité de 7 contre 2 et légalise ainsi l'avortement dans l'ensemble du pays.

Carrière politique
Sarah Weddington est élue à la Chambre des représentants du Texas, où elle effectue trois mandats. Elle sert au département de l'Agriculture des États-Unis en 1977, puis est assistante du président Jimmy Carter de 1978 à 1981. Elle est conférencière à la Texas Woman's University de 1981 à 1990 et à l'université du Texas à Austin jusqu'en 2012.

Elle meurt à son domicile d'Austin le , à 76 ans.

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .

Articles connexes
 Avortement aux États-Unis
 Roe v. Wade

Liens externes

Avocat américain du XXIe siècle
Avocat américain du XXe siècle
Avocate américaine
Étudiant de l'université du Texas
Personnalité du Parti démocrate au Texas
Femme politique américaine
Avortement aux États-Unis
Mouvement pour le droit à l'avortement
Naissance en février 1945
Naissance à Abilene (Texas)
Décès à 76 ans
Décès à Austin (Texas)
Décès en décembre 2021

Sarah Weddington


An Carex panormitana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Giovanni Gussone. An Carex panormitana in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex panormitana


Sri Sri may refer to:

 Sri Sri, an honorific title used for spiritual persons, see Sri
 Prabhat Ranjan Sarkar (1921–1990), founder of the social and spiritual movement Ananda Marga (the Path of Bliss)
 Ravi Shankar (spiritual leader) (born 1956), founder of the Art of Living Foundation
 Sri Sri (writer) (1910–1983), Telugu poet, and film lyricist
 Sri Sri (film), a 2016 Telugu drama film

See also

 SRI (disambiguation)

Sri Sri


Dacrycarpus dacrydioides er sígrænt tré (að 55m hátt) frá Nýju-Sjálandi.

Tilvísanir

Gagnviðarætt

Dacrycarpus dacrydioides


Raluca Eminovici (n. 1816, Joldești, Principatul Moldovei, cu numele la naștere Raresa   - d. 13 august 1876, Ipotești) a fost a treia fiică a stolnicului Vasile Iurașcu și a Paraschivei Iurașcu și mama poetul Mihai Eminescu. Raluca era din neamul vornicului Dumitru Ștefan (cca 1624). În Moldova, vornicul în lipsa domnitorului comanda oastea în timpul războiului. . Se căsătorește în 1840 cu Gheorghe Eminovici, bărbat nu prea înstărit, căminar,  aducând o zestre destul de mare pentru tânăra familie. Are unsprezece copii; pe șase dintre ei îi va pierde încă din timpul vieții sale.

Biografie
Raluca era foarte mandră de străbunii ei, pe care-i pretindea boieri de rangul întâi. În certurile amicale ce se iscau pe această temă între soții, Eminovici, cesta deseori spunea ironic, că Donțu fusese și mai boier decât Jurăsceștii. Donțu era rusul de pripas prin Moldova, Alexa Potlov, tata al Paraschivei Jurașcu, mama Ralucăi. Muscal sau cazac, se credea că era un refugiat din motive politice. Se așezase pe malul Siretului, nu departe de satul Sarafinești, într-un loc numit și azi Vadul Donțului, și trăia țărănește cu o țiitoare, Catrina, fata țăranului Ion Brehuescu. Fata, care mai apoi a murit de holeră, era bunica Raliței. Donțu îță dăduse fiica dupa stolnicul Vasile Jurașcu și era în părerea lumii ca rusul, bogat, îl umpluse pe ginere de bani. Potlov fusese om cult, căci vorbea nemțește, franțuzește și leșește. Mama poetului îl văzuse sau auzise povestindu-se de el. Purta barbă și plete, era alb ca neaua de bătrân, iar vara ședea numai în cămașă de borangic la umbra unui plop, pe malul Siretului, în apropierea prisacii lui.

"Casa lui Eminovici era gospodărească, pridvor larg cu trepte, odăi cu privire liberă de jur împrejur, soproane, hambare, livadă, tei imenși", o descrie George Călinescu. În satul Ipotești, județul Botoșani se află casa memorială "Mihai Eminescu". Prin 1849-1850, Gheorghe Eminovici, boier fiind în anii aceștia, a cumpărat jumătate din moșia Ipotești, unde și-a făcut casa. Imobilul era alcătuit din trei camere: salonul familiei, biroul tatălui lui Eminescu și dormitorul mamei și surorilor poetului. Bisericuța familiei Eminovici a fost construită la sfârșitul secolului al XVII-lea (1680), în locul primei biserici de lemn a satului, care data din secolul al XVII-lea. Mama poetului Raluca Eminovici, a cumpărat această biserică cu 250 de galbeni de la un anume Murgulet, fostul proprietar în anul în care a fost cumpărată și moșia de la Ipotești de către Gheorghe Eminovici, respectiv în 1847. Biserica a continuat să fie lăcaș de cult atât pentru familie, cât și pentru obștea locului.

Zestrea
Raluca aducea o frumoasă zestre în căsătoria cu Gheorghe Eminovici. Cu toate acestea, taxele și cheltuielile pe care le-au avut cu întreținerea în școli a copiilor le reduce mult nivelul de trai, încât numai fără griji nu putea fi numit. Iată și lista lucrurilor din zestre conform "Isvodul di zăstri ci dau fiicei meli Ralu cu blagoslovenie și sănătati. Din anul 1840 mai 26":

 Una icoana Maica Domnului, fericată în argint.
 Una candela tij de argint.
 Patru ineli cu diamant.
 Una parechi cercei cu mărgean.
 Un fermual.
 Două brățele de aur.
 Una perechi de cercei cu coletul lor.
 Una alesida de aur
 12 linguri.
 12 cuțite.
 12 furculițe.
 12 lingurițe.
 1 lingura mare.
 Un paneraș lucrat în ajur.
 Una lada mare.
 Șasă tingiri de aramă.
 Două tablale de Liptca.
 6 sfeșnice.
 Un lighean.
 Un ibric de alamă.
 Un salop de atlas.
 7 rochii de matasă.
 1 rochie de alibet.
 8 straie de cit.
 2 măsuți de cărți.
 3 tacâmuri de masă.
 Pânză de fabrică
 4 tacâmuri.
 Pânză de casă.
 24 bucăți, cămăși și fuste.
 4 bucăți scorturi.
 2 scrinuri.
 2 salteli.
 2 oghealuri.
 3 rânduri prostiri.
 8 perini cu trei rânduri de feti.
 3 capeli.
 7 șaluri și unul turcesc.
 2 mindiri de lână.
 8 prosoape.
 1 gardirop.
 10 părechi scarpe de tot soiul.
 12 părechi colțuni.
 Sticlării și farfurii.
 Bani în numărătoare înaintea cununiei 1.500. de galbeni
 Bani în numărătoare în ziua cununiei la 29 iunie anul 1840, rest 1.500 de galbeni. Adică în bani 3.000 de galbeni și zestre în haine și obiecte."

Controverse
Despre frații și surorile lui Eminescu nu se cunosc detalii, fiind precizate doar câteva date biografice, găsite în special la criticul literar George Călinescu, care a dedicat o întreagă lucrare vieții lui Mihai Eminescu. Totodată despre frații și surorile lui Eminescu, pot fi aflate informații din corespondența purtată între Mihai Eminescu, Gheorghe Eminovici și Harietta Eminovici, sora poetului.

Din lucrarea marelui critic literar, dar și din sursele de informație disponibile este dezvăluit un destin tragic al familiei poetului nepereche. Unii din frații și surorile lui Eminescu au fost secerați de boli incurabile în secolul al XIX-lea, sau au suferit toată viața de afecțiuni grave. Familia lui Eminescu este marcată de geniu, frații acestuia în special dovedind o capacitate extraordinară în domeniile în care activau, în special drept, strategie militară și medicină.

Primul copil născut a fost Șerban Eminovici - anul 1841 - a studiat Medicina la Viena (Austria) și Erlangen (Bavaria - Germania). A murit în anul 1874 de boala TBC, la Berlin. Al doilea copil, Nicolae Eminovici (Nicu) - născut în anul 1843 - a studiat Dreptul, a trăit pe lângă părinți, fiind foarte bolnav. S-a sinucis, împușcându-se la Ipotești, imediat după moartea tatei. Al treilea copil, Iorgu Eminovici - născut în anul 1844, urmează cariera militară, ajunge sublocotenent într-o companie de infanterie militară în Germania. La o manevră militară în Brandemburg, cade de pe cal, accidentându-se, zace doi ani în pat, după care moare în anul 1873. În anul 1845 se naște prima fată, Ruxandra, al patrulea copil, care moare de mică. Al cincilea copil este Ilie - născut în anul 1846, studiază Medicina la Carol Davila, moare în anul 1863 de tifos, molipsit de la bolnavii pe care-i trata. Al șaselea copil - a doua fată - Maria (Marghioala) Eminovici - născută în anul 1848 - moare în anul 1855, la vârsta de 7 ani. Al șaptelea copil - Mihai Emonovici (Eminescu) - "poetul național" - "geniul tutelar al culturii neamului" se naște la 15 ianuarie 1850, în orașul Botoșani, pe Calea Națională, imobilul 179, unde există o placă memorială, unde se precizează aceasta. Botezul micuțului Mihai are loc la Biserica Uspenia din Botoșani (ctitoria doamnei Elena Rareș - anul 1552). Moare la data de 15 iunie 1889, la Sanatoriul doctorului Al. Suțu din București. Este înmormântat în cimitirul Belu din București. Al optulea copil - o fată - Aglaia Eminovici, născută în anul 1852, căsătorită cu profesorul Drogli. Moare în anul 1900. Al nouălea copil - Harieta (Henrietta) Eminovici - fată - născută în anul 1854, născută oloagă, nu și-a revenit toată viața - a avut grijă și l-a îngrijit pe fratele său Mihai Eminescu, când a fost bolnav la Botoșani. A murit în anul 1890 de pneumonie. Al zecelea copil - băiat - Matei Emonovici, născut în anul 1856, devine ofițer-căpitan, stabilit în Caraș-Severin, moare în anul 1929. Ultimul copil, al unsprezecelea - băiat - este Vasile Eminovici, care moare la vârsta de 1 an și jumătate.

Referințe

Nașteri în 1816
Decese în 1876
!
Moldoveni
Românce din secolul al XIX-lea

Raluca Eminovici


Su kabağı (Lagenaria siceraria), kabakgiller (Cucurbitaceae) familyasından tek yıllık bir bitkidir. Sarılıcı bir bitki olduğu için, asma kabağı olarak da bilinir. Çeşitli şekil ve boyda olan türleri vardır. Genellikle sapı dar, alt kısmı şişmandır.

Kullanım alanı

Eskiden süs amaçlı olarak ya da içi boşaltılarak su kabı olarak kullanılırdı -ki bu son kullanımından dolayı bitki, su kabağı şeklinde adlandırılmıştır. Bunun yanı sıra baş tarafından dip tarafına doğru ortadan ikiye kesilip, sap ve kapak ilave edilerek saz yapımında da kullanıldığı görülmektedir .
Günümüzde kabak lamba, süs eşyası ve heykel yapımında kullanılmaktadır. Ayrıca genellikle süs amaçlı kullanılan bir bitki olmasına karşın; bazı yörelerde yemeği de yapılmaktadır .

Kaynakça

Dış bağlantılar

Lagenaria

Su kabağı


Aksayamati (sânscrito: अक्षयमति ; também chamado de Consciência Inesgotável) é um bodisatva que aparece no Sutra de Lótus e no Sutra Aksayamatinirdeśa, dentro de outro o Sutra maior – o Sutra de Mahāvaipulya Mahāsamghāta.

Ele é reconhecido como um dos dezesseis bodhsatvas do Éon auspicioso (bhadrakalpa). Ele também tem a capacidade de perceber e compreender todas as ações de causa e efeito. No capítulo 25 do Sutra de Lótus, Aksayamati pede ao Buda que elabore o caráter do bodisatva "Avalokitesvara".

Depois de receber uma explicação detalhada sobre as andanças do Bodhisattva pelo mundo, Aksayamati oferece a Avalokitesvara um colar de pérolas de grande valor. Avalokitesvara se recusa a princípio, mas Aksayamati implora que ele aceite isso pelo Darma, por compaixão. Avalokitesvara  finalmente aceita o colar por compaixão pela assembleia quádrupla, devas, nāgas, yakshas, gandharvas, asuras, garudas, kinnaras, mahoragas, humanos, não humanos, etc.

Referências

Budismo

Aksayamati


Bernhard Sekles (20 de março de 1872 - 8 de dezembro de 1934) foi um compositor, maestro, pianista e pedagogo alemão.

Composições selecionadas
Editores: Schott, Eulenberg, Leukart, Brockhaus, Oehler, Rather.

Trabalhos de palco

 Der Zwerg und die Infantin, (O Aniversário da Infanta), balé, op. 22, 1913, baseado em um conto de fadas de Oscar Wilde
 Scherezade, ópera, op. 26, 1917
 Die Hochzeit des Faun, ópera cômica, 1921
 Die zehn Küsse, ópera cômica, 1926

Orquestra

 Aus den Gärten der Semiramis, poema sinfônico, op. 19
 Kleine Suite, dem Andenken ETA Hoffmanns, op. 21
 Die Temperamente, 4 movimentos sinfônicos para grande orquestra, op. 29, 1916
 Passacaglia und Fuge para grande orquestra e órgão, op. 17, 1922
 Gesichte, miniaturas para pequena orquestra, op. 29, 1923
 Der Dybuk, prelúdio para orquestra, op. 35, 1928
 Sinfonia N° 1, op. 37, 1930

Música de câmara

 Trio para clarinete, violoncelo e piano, op. 9
 Skizzen para piano, op. 10
 Serenata para 11 instrumentos solo, op. 14, 1907
 Divertimento para quarteto de cordas, op. 20, 1911
 Passacaglia und Fuge im vierfachen Kontrapunkt para quarteto de cordas, op. 23, 1914
 Sonate in d-moll" para violoncelo e piano, op. 28, 1919
 Quarteto de Cordas, op. 31, 1923
 Suíte Nº 1 para piano, op. 34
 Der Musik-Baukasten para piano (3 ou 4 mãos), 1930
 Chaconne über ein achttaktiges Marschthema (Chaconne em um Tema de Marcha de Oito Tempos) para viola e piano, op. 38, 1931
 Sonata para violino e piano, op. 44

Música vocal

 "Lieder", op. 6
 Volkspoesien aus dem Rumänischen, para barítono e piano, op. 7 de 1900
 Aus >Hafis<, 4 canções para barítono e piano, op.11, 1902
 Aus dem Schi-King (Friedrich Rückert), 18 Lieder para voz aguda e piano, op. 15, 1907
 4 Lieder auf Gedichte von Friedrich Rückert para barítono e piano, op. 18, 1911
 4 Lieder para coro feminino e piano, op. 6, 1899
 6 volkstümliche Gesänge para soprano, coro masculino e piano, op. 12, 1904
 Variationen über >Prinz Eugen< para coro masculino, instrumentos de sopro e percussão, op. 32, 1926
 Vater Noah para coro masculino, op. 36
 Salmo 137 para coro misto, soprano e órgão, 1933/1934 (Editado por Edmund Brownless - Laurentius-Musikverlag)

Publicações teóricas

 Musikdiktat, exercícios de ditado, Mainz 1901
 Instrumentations-Beispiele, exemplos de instrumentação, Mainz 1912
 Musikalische Geduldspiele – Elementarschule der Improvisation, Mainz 1931
 Grundzüge der Formenlehre (regras de harmonia)
 Harmonielehre (manual de harmonia)

Literatura

 Artigos em Die Musik in Geschichte und Gegenwart (Kassel 2006) e New Grove (Londres 2001)
 Peter Cahn: Das Hoch'sche Konservatorium 1878-1978, Frankfurt am Main: Kramer, 1979, páginas 257-270, 295-297.
 Joachim Tschiedel: Der "jüdische Scheindirektor" Bernhard Sekles und die Gründung der ersten europäischen Jazz-Klasse 1928, in: mr-Mitteilungen Nr. 20 - September 1996
 Joachim Tschiedel: Bernhard Sekles 1872 - 1934. Leben und Werk des Frankfurter Komponisten und Pädagogen, Schneverdingen 2005
 Theodor W. Adorno: Bernhard Sekles zum 50. Geburtstag, in Gesammelte Schriften Band 18, Frankfurt/Main 1984, S. 269 f.
 Theodor W. Adorno: Minima Moralia, Frankfurt/M. 1951, page 291 ff.
 Dicionário Biográfico de Músicos de Baker, (Nicolas Slonimsky, Editor) Nova York: G. Schirmer, 1958

Ligações externas

 academic paper including some info on Sekles

Músicos da Alemanha

Bernhard Sekles


Gisele Alessandra Szmidt e Silva é a primeira advogada transgênero no Brasil a fazer uma sustentação no plenário do Supremo Tribunal Federal. , sendo a primeira pessoa trans no mundo a subir na Tribuna de Uma Suprema Corte para defender uma ação. Em sua sustentação, em junho de 2017, arguiu   que não deveria haver processo judicial para que as pessoas trans brasileiras retificassem seu prenome e gênero, no registro de nascimento,  devendo ser feito por via notarial (cartórios). Esta alteração de registro civil exigia, até então, processo  judicial. Sendo um grande entrave para garantir a dignidade das pessoas trans,  pelo uso imprevisível de critérios arbitrários para a validação da trangeneridade pelo poder judiciário (em destaque a realização, ou não, da cirurgia de redesignação sexual) e a consequente legitimação da retificação civil solicitada.

Biografia
Gisele nasceu em Porto Alegre, mas cresceu em Curitiba é descendente de poloneses, sendo a primeira geração de brasileiros,  em uma família conservadora evangélica fundamentalista, teve muita dificuldade de assumir que não se adequava ao universo masculino. Mesmo entendendo que é mulher, o confronto com a família seria eminente caso tentasse transicionar de gênero.

Além de sofrer com o preconceito em casa, na escola chegou a ser apedrejada pela sua expressão de gênero mais feminina. Considerou desistir de estudar em vários momento — e até ficou um tempo sem estudar ao terminar o ensino médio. Mas sempre almejou uma profissão, então nunca abandonou a educação. Aos 12 anos, com as muitas repressões, tentou suicídio. Atualmente, considera que uma educação que abranja a diversidade de gênero e sexualidade nas escolas pode tornar a vivência de pessoas transgênero e travestis possível nestes ambientes.

Ela afirma que o ápice da sua transição foi o momento irreversível em que colocou prótese nos seios. A partir disso, teve uma completa rejeição por parte da família. Chegou a não ter onde morar já que seus familiares propuseram ação de reintegração de posse no imóvel em que morava, assim sem trabalho, enlutada pela morte de sua mãe, fez valer seu curso de Direito.

Após se formar em Direito, em 2010, fez exame da Ordem dos Advogados do Brasil e atua como advogada criminalista.

!Artigos novos
Mulheres transgênero
Supremo Tribunal Federal
Pessoas LGBT do Brasil
Brasileiros de ascendência polonesa

Gisele Alessandra


مايتي جيتس ، هو نادي كرة قدم نيجيري وهو نادي أساسي في نيجيريا.
وهو يلعب مبارياته في مدينة جوس في ملعب روانغ بام الذي يتسع لنجو 15,000 متفرج.

تاريخ النادي

أندية رياضية في نيجيريا
أندية كرة قدم أسست في 1970
أندية كرة قدم في نيجيريا
تأسيسات سنة 1970 في نيجيريا
جوس

مايتي جيتس


Huletågen er en stjernetåge med en afstand på 2400 lysår i stjernebilledet Cepheus.

Cepheus
Stjernetåger

Huletågen


Uma passkey (chave de acesso em português) é um sistema de credenciamento digital usado como método de autenticação para um site ou aplicativo. O padrão Passkeys é um método de autenticação sem senha, amplamente divulgado pelo World Wide Web Consortium e pela FIDO Alliance. Esses passkeys são normalmente armazenados pelo sistema operacional ou navegador da web e sincronizados entre dispositivos do mesmo ecossistema usando a nuvem.  No entanto, também é possível restringi-los a um único dispositivo, como uma  chave de segurança física.

Os passkeys foram desenvolvidos com o objetivo de oferecer maior conveniência e resistência ao phishing em comparação aos métodos tradicionais de autenticação.  Geralmente, eles são protegidos por posse (do dispositivo ou chave de segurança) e frequentemente utilizam a biometria como um fator adicional de segurança, eliminando a necessidade de o usuário memorizar uma senha. Isso torna o processo de autenticação mais ágil e seguro.

História
O termo "Passkeys" foi popularizado pela primeira vez em junho de 2022, quando a Apple anunciou que adicionaria suporte para essa padrão no iOS e macOS . O Google anunciou que o Android e o Google Chrome ofereceriam suporte a Passkeys em outubro de 2022 e suporte para contas pessoais do Google em maio de 2023.

A Dashlane foi pioneira ao oferecer suporte ao armazenamento de senhas em um navegador da web, com seu lançamento público ocorrendo em agosto de 2022. Pouco tempo depois, em fevereiro de 2023, o NordPass também passou a oferecer essa funcionalidade. Outros gerenciadores de senhas têm planos de incorporar essa opção no futuro, ampliando ainda mais as opções disponíveis para os usuários.

Funcionamento
A passkey é uma entidade invisível para os usuários, consistindo de um par de chaves: pública e privada. A chave pública é registrada no site ou aplicativo onde a autenticação será realizada, enquanto a chave privada é armazenada exclusivamente no dispositivo.

Durante o processo de login, o provedor de serviços cria um desafio exclusivo que requer a utlização da chave privada correspondente. No entanto, seu dispositivo só executa essa ação se o usuário aprovar através da biometria e o Bluetooth estiver ativado. Em seguida, o provedor de serviços verifica a assinatura utilizando a chave pública.

Referências

Gerenciamento de identidade

Passkey (autenticação)