Broken Bay, a semi-mature tide-dominated drowned valley estuary, is a large inlet of the Tasman Sea located about  north of Sydney on the Central Coast of New South Wales, Australia; being one of the bodies of water that separate greater Metropolitan Sydney from the Central Coast. Broken Bay is the first major bay north of Sydney Harbour in the state capital of Sydney.

Broken Bay has its origin at the confluence of the Hawkesbury River, Pittwater, and Brisbane Water and flows openly into the Tasman Sea.

The total surface area of the bay is approximately .

Geography
The entrance to Broken Bay lies between the northern Box Head and Barrenjoey Head to the south. Barrenjoey Lighthouse was constructed in 1881 to guide ships away from the prominent headland.  The bay comprises three arms, being the prominent estuary of the Hawkesbury River in the west, Pittwater to the south, and Brisbane Water to the north. These three arms are flooded rivers (rias) formed at a time when the sea level was much lower than it is at the present day.

The Hawkesbury River flows from the confluence of the Grose and Nepean Rivers at the base of the Blue Mountains.

Pittwater extends south from Broken Bay and is the northernmost extent of the greater Sydney area. Pittwater's calm waters make it a popular sailing area. West Head, west of Barrenjoey Head, marks the divide between Pittwater and the Hawkesbury.

Brisbane Water is the northern arm of Broken Bay and has the towns of Gosford and Woy Woy on its shores.

Lion Island, named for its profile's resemblance to a Sphinx from some viewpoints, is located at the entrance of Broken Bay. Lion Island Nature Reserve covers the entire island, and is home to a colony of fairy penguins.

European discovery
James Cook recorded "broken land" seen north of Port Jackson just before sunset on 7 May 1770, and named it Broken Bay. However, there has been some controversy over whether what is now known as 'Broken Bay' was what was sighted by Cook.

Matthew Flinders, The colonists have called this place Broken Bay, but it is not what was so named by Captain Cook.

Ray Parkin in his book H. M. Bark Endeavour claims that the modern 'Broken Bay' was passed unremarked at night, and that Cook was in fact referring to the area around Narrabeen Lagoon.
Matthew Flinders placed Cook's 'Broken Bay' at 33° 42' South, near to the mouth of Narrabeen Lagoon.

Whatever the case, Governor Phillip was the first non-Indigenous person to examine the present day Broken Bay in a longboat from the Sirius on 2 March 1788.

 Role in attack on Sydney Harbour
On 28 November 2005, documentary film-maker Damien Lay claimed that the wreckage of M-24, a Japanese midget submarine involved in the attack on Sydney Harbour in 1942 and disappeared soon afterward, was buried under sand on the seabed, just east of Lion Island. Lay claimed to have confirmed that copper wiring found at the site was consistent with that used in similar Japanese vessels. A few weeks later, New South Wales Planning Minister Frank Sartor announced that sonar scans conducted by the New South Wales Heritage Office at the location specified had found no trace of the lost submarine.M-24 was eventually found approximately 13 kilometres south of Broken Bay, 5 kilometres off Bungan Head, proving the hypothesis that M-24'' chose to not draw attention to its mother submarines to the south of Sydney Harbour and instead moved north towards Broken Bay.

Gallery

See also
 Lion Island

References

Central Coast (New South Wales)
Bays of New South Wales
Coastline of New South Wales
Northern Beaches

Broken Bay


Insurecția lui Kościuszko a fost o revoltă împotriva Rusiei Imperiale și a Regatul Prusiei, condusă de Tadeusz Kościuszko în Uniunea statală polono-lituaniană și în teritoriile ocupate de prusaci în 1794. A fost o încercare eșuată de a elibera Uniunea polono-lituaniană de sub influența rusă după cea de-a doua împărțire a Poloniei (1793) și crearea Confederației Targowica.

Context

Declinul Uniunii statele
Pe la începutul secolului al XVIII-lea, magnați din Polonia și Lituania controlau statul, ei reușind să se asigure că nu vor avea loc reforme care să le slăbească statutul lor privilegiat ("Libertatea de Aur"). Abuzând de dreptul liberum veto care permitea oricărui deputat să blocheze activitatea Seimului (parlamentul Uniunii), deputații mituiți de magnați sau de puterile străine sau cei care credeau pur și simplu că trăiesc într-o "Epocă de Aur" fără precedent au paralizat guvernarea Uniunii timp de peste un secol.

Ideea de reformare a Uniunii a câștigat tot mai mult teren începând de la mijlocul secolului al XVII-lea; ea a fost însă privită cu suspiciune nu doar de magnați, dar și de țările vecine, cărora le convenea declinul Uniunii și detestau ideea renașterii unei puteri democratice la frontierele lor. Ca urmare a faptului că Armata Uniunii a fost redusă la aproximativ 16.000 de militari, era ușor pentru vecinii săi să intervină în mod direct (Armata Imperială Rusă număra 300.000 de militari; Armata Prusacă și Armata Imperială Austriacă aveau fiecare câte 200.000 de militari).

Încercările de reformă
O oportunitate majoră pentru reformă a avut loc în timpul Marelui Seim din 1788-1792. Vecinii Poloniei erau ocupați cu războaiele și se aflau în imposibilitatea de a interveni în afacerile interne ale Poloniei. Rusia și Austria erau angajate în războaie cu Imperiul Otoman (Războiul Ruso–Turc din 1787-1792 și Războiul Austro-Turc din 1787-1791); rușii luptau, de asemenea, în Războiul Ruso-Suedez din 1788-1790. O nouă alianță între Uniunea polono–lituaniană și Prusia părea să asigure securitatea țării împotriva intervenției ruse și pe 3 mai 1791 a fost adoptată o nouă constituție cu un copleșitor sprijin popular.

Odată ce războaiele între Turcia și Rusia și Suedia și Rusia s-au încheiat, împărăteasa Ecaterina a fost furioasă cu privire la adoptarea documentului, despre care credea că amenința influența Rusiei în Polonia. Rusia considera Polonia ca un protectorat de facto. "Cele mai proaste vești au sosit de la Varșovia: regele polonez a devenit aproape suveran", a fost reacția unuia dintreconducătorii politicii externe a Rusiei, Aleksandr Bezborodko, când a aflat de noua constituție. Prusia s-a opus ferm, de asemenea, noii constituții poloneze, iar diplomații polonezi au fost notificați de faptul că noua constituție schimba atât de profund statul polonez încât Prusia nu-și mai considera obligațiile asumate ca având un caracter obligatoriu. La fel ca și Rusia, Prusia era preocupată de faptul că statul polonez recent consolidat putea deveni o amenințare și ministrul prusac de externe, Friedrich Wilhelm von Schulenburg-Kehnert, le-a spus polonezilor în mod clar și cu o rară candoare că Prusia nu susținea constituția și refuza să ajute Uniunea statală sub orice formă, chiar și în calitate de mediator, deoarece nu era interesul de stat al Prusiei să vadă Uniunea puternică astfel încât să poată amenința Prusia în viitor. Omul de stat prusac Ewald von Hertzberg și-a exprimat temerile conservatorilor europeni: "Polonezii au dat lovitura de grație monarhiei prusace prin votarea unei constituții", afirmând că o Uniune puternică putea solicita restituirea teritoriilor dobândite de Prusia după Prima împărțire a Poloniei.

A doua împărțire a Poloniei
Constituția nu a fost adoptată fără opoziție nici chiar în cadrul Uniunii. Magnații care s-au opus încă de la început proiectului de constituție, și anume Franciszek Ksawery Branicki, Stanisław Szczesny Potocki, Seweryn Rzewuski, Szymon și Józef Kossakowski, au cerut țarinei Ecaterina să intervină și să le restabilească privilegiile prevăzute în Legile organice garantate de ruși, ce fuseseră eliminate prin noul statut. La sfârșit magnații au format Confederația Targowica. Proclamația Confederației, pregătită la Sankt Petersburg în ianuarie 1792, a criticat constituția pentru că ar fi contribuit, după propriile lor cuvinte, la "răspândirea ideilor democratice" urmând "exemplul fatal de la Paris". Aceasta susținea că "parlamentul a încălcat toate legile fundamentale, a șters toate libertățile nobilimii și a produs la 3 mai 1791 o revoluție și o conspirație". Confederații și-a declarat intenția de a înăbuși această revoluție. Noi "nu putem face altceva decât să avem încredere în țarina Ecaterina, o împărăteasă distinsă și corectă, aliatul și prietenul nostru vecin", care "respectă nevoia de bunăstare a națiunii și oferă întotdeauna o mână de ajutor", au scris ei. Confederații s-au aliat împărărestei Ecaterina și au cerut o intervenție militară. Pe 18 mai 1792 ambasadorul rus în Polonia, Iakov Bulgakov, a prezentat o declarație de război ministrului de externe al Poloniei, Joachim Chreptowicz. Armata Rusă a intrat în Polonia și Lituania în aceeași zi, declanșând Războiul Polonezo–Rus din 1792. Războiul s-a încheiat fără purtarea vreunei bătălii decisive, cu o capitulare semnată de regele polonez Stanisław August Poniatowski, care a sperat că va putea obține un compromis diplomatic.

Speranța regelui Poniatowski că se va ajunge prin capitulare la o soluție diplomatică acceptabilă a fost repede spulberată. Cu nouă deputați mituiți sau intimidați de către trupele rusești, o nouă sesiune a parlamentului, cunoscută sub numele de Grodno Sejm, a avut loc în toamna anului 1793. Deliberările ce s-au încheiat la 23 noiembrie 1793 sub presiune, constituția a fost anulată și s-a realizat o a doua împărțire a Poloniei. Rusia a obținut un teritoriu de 250.000 de kilometri pătrați, în timp ce Prusia a ocupat un teritoriu de 58.000 de kilometri pătrați. Acest eveniment a redus populația Poloniei la doar o treime din ceea ce era înainte de prima împărțire a Poloniei din 1772. Statul rămas a fost împânzit de trupe rusești și independența sa a fost puternic limitată. Un astfel de rezultat a fost o lovitură uriașă pentru membrii Confederației Targowica care-și considerau propriile fapte ca o apărare a privilegiilor seculare ale magnaților, dar erau considerați acum de majoritatea populației poloneze ca trădători.

Creșterea tulburărilor
Militarii polonezi au fost foarte nemulțumiți de capitulare pe care cei mai mulți comandanți o considerau prematură; Tadeusz Kościuszko, prințul Józef Poniatowski și mulți alții au criticat decizia regelui, iar unii dintre ei, inclusiv Kościuszko, au demisionat la scurt timp după aceea. După înfrângerea Uniunii în război și anularea Constituției, Armata a fost redusă la aproximativ 36.000 de militari. În 1794 rușii au cerut o reducere a efectivelor armatei la 15.000 de militari. Disensiunea din cadrul Armatei Poloneze a fost una din scânteile care au generat conflictul ulterior.

Capitularea regelui a fost o lovitură grea pentru Kościuszko, care nu pierduse nicio bătălie în acea campanie. Pe la mijlocul lunii septembrie, el și-a dat demisia pentru a pleca din țară și a părăsit Varșovia, la începutul lunii octombrie. Kościuszko s-a stabilit la Leipzig, unde mulți alți comandanți militari polonezi și politicieni au format o comunitate a emigraților. În curând ei au început să pregătească o răscoală împotriva dominației rusești din Polonia. Politicienii, grupați în jurul lui Ignacy Potocki și Hugo Kołłątaj, au organizat contacte cu grupuri similare de opoziție formate în Polonia și până în primăvara anului 1793 li s-au alăturat alți politicieni și revoluționari, printre care Ignacy Działyński. În timp ce Kołłątaj și alții începeau să pregătească revolta înainte de întâlnirea cu Kościuszko, sprijinul său a fost o mare binefacere pentru ei, deoarece el era la acel moment una dintre cele mai populare persoane din toată Polonia.

În august 1793 Kościuszko a revenit la Leipzig, unde a primit cereri pentru a începe planificarea unei revolte; cu toate acestea, el era îngrijorat de faptul că o revoltă avea puține șanse de izbândă împotriva celor trei mari puteri. În septembrie a traversat clandestin frontiera poloneză pentru a face observații personale și a se întâlni cu ofițeri de rang înalt rămași în Armata Poloneză, inclusiv cu generalul Józef Wodzicki. Pregătirile în Polonia se derulau lent și el a decis să amâne declanșarea insurecției și a plecat în Italia, plănuind să se întoarcă în luna februarie. Cu toate acestea, situația din Polonia s-a schimbat rapid. Guvernele Rusiei și Prusiei au forțat Polonia să desființeze cea mai mare parte a forțelor armate, iar unitățile reduse urmau să treacă în cadrul Armatei Ruse. De asemenea, în luna martie agenții țariști au descoperit grupul de revoluționari din Varșovia și a început să-i aresteze pe oamenii politici și pe comandanții militari notabili. Kościuszko a fost forțat să-și execute planul mai devreme decât era planificat și pe 15 martie 1794 el a pornit spre Cracovia.

Pe 12 martie 1794, generalul Antoni Madaliński, comandantul Brigăzii de Cavalerie Națională Poloneză (cu un efectiv de 1500 de oameni) a decis să nu respecte ordinul de demobilizare și a dat ordinul de deplasare a trupelor sale de la Ostrołęka către Cracovia. Acest eveniment a produs declanșarea revoltelor împotriva forțelor ruse în întreaga țară. Garnizoanei ruse din Cracovia i s-a ordonat să părăsească orașul și să lupte cu Madalinski, lăsând Cracovia complet lipsită de apărare, dar a dejucat, de asemenea, planul lui Kosciuszko de a le confisca armele.

Revolta

La 24 martie 1794, Tadeusz Kościuszko, un veteran din Războiului de independență al SUA, a anunțat în piața centrală a Cracoviei începerea insurecției generale și și-a asumat atribuțiile de comandant suprem al tuturor forțelor poloneze. El a promis de asemenea
 să nu folosească aceste puteri pentru a oprima vreo persoană, ci pentru a apăra integritatea granițelor Poloniei, pentru a recâștiga independența națiunii și pentru a consolida libertățile universale.
În scopul de a consolida forțele poloneze, Kościuszko a emis un act de mobilizare, impunând ca fiecare 5 case din Polonia Mică să trimită cel puțin un soldat echipat cu carabină, lance sau un topor. Comisia pentru Ordine a lui Kościuszko din Cracovia i-a recrutat pe toți bărbații între 18 și 28 de ani și a instituit un impozit pe venit. Dificultățile datorate lipsei de armament pentru trupele mobilizate l-a determinat pe Kościuszko să formeze mari unități compuse din țărani înarmați cu coase, numiți "cosași".

Pentru a distruge opoziția încă slabă, împărăteasa rusă Ecaterina cea Mare a ordonat corpului de armată al generalului maior Fiodor Denisov să atace Cracovia. Pe 4 aprilie, ambele armate s-au înfruntat în apropierea satului Racławice. În Bătălia de la Racławice forțele lui Kościuszko au învins adversarul superior numeric și tehnic. Rușii s-au retras de pe câmpul de luptă după bătălia sângeroasă. Forțele lui Kościuszko erau prea slabe pentru a-i urmări cu succes și a-i alunga din Polonia Mică. Deși importanța strategică a victoriei a fost aproape nulă, vestea victoriei s-a răspândit repede și curând s-au alăturat armatei revoluționari din alte regiuni ale Poloniei. Pe la începutul lunii aprilie forțele poloneze concentrate în regiunile Lublin și Volinia, gata să fie trimise în Rusia, s-au alăturat forțelor lui Kościuszko.

Pe 17 aprilie, la Varșovia, încercarea rușilor de a-i aresta pe cei suspectați de sprijinirea insurecției și de a dezarma mica garnizoană poloneză din Varșovia, condusă de generalul Stanisław Mokronowski, prin sechestrarea arsenalului de pe strada Miodowa a dus la o revoltă împotriva garnizoanei ruse din Varșovia, condusă de Jan Kiliński, în fața nehotărârii regelui Poloniei, Stanisław al II-lea August. Insurgenții au fost ajutați de incompetența ambasadorului și a comandantului rus, Iosif Igelström, și ziua aleasă a fost ziua de joi din Săptămâna patimilor, când mulți soldați din garnizoana rusă mergeau la biserici pentru liturghie fără a purta arme. În cele din urmă, la declanșarea insurecției, forțele poloneze au fost ajutate de populația civilă și, profitând de factorul surpriză, au atacat în același timp mai multe grupuri separate de soldați, iar rezistența față de forțele ruse s-a răspândit repede în tot orașul. După două zile de lupte grele, rușii, care au avut între 2.000 și 4.000 de victime de o primă de 5.000 de garnizoană puternică, au fost obligați să părăsească orașul. O revoltă similară a fost inițiată de către Jakub Jasiński la Vilnius (Wilno) pe 23 aprilie și a fost urmată în curând în alte orașe. Masacrarea soldaților ruși neînarmați ce participau la slujba de Paști a fost privită de ruși ca o "crimă împotriva umanității" și a fost motivul unei răzbunări ulterioare în timpul asedierii orașului Varșovia.

Pe 7 mai 1794, Kościuszko a emis un act care a devenit cunoscut sub numele de "Proclamația de la Połaniec", în care el a abolit parțial iobăgia în Polonia, a acordat libertate civilă pentru toți țărani și le-a oferit ajutor de stat împotriva abuzurilor nobilimii. Deși noua lege n-a fost pusă în practică și a fost boicotată de către o mare parte a nobilimii, ea a atras, de asemenea, mulți țărani în rândurile revoluționarilor. A fost prima dată în istoria poloneză, când țăranii au fost considerați în mod oficial ca parte a națiunii, cuvântul fiind anterior egal cu nobilimea.

În ciuda promisiunii de reforme și a recrutării rapide de noi forțe, situația strategică a forțelor poloneze era încă în stare critică, deși erau formate din 6.000 de țărani, cavalerie și 9.000 de soldați. Pe 10 mai, armatele Prusiei, formate din 17.500 de soldați sub comanda generalului Francis Favrat, a trecut frontierele poloneze și s-au unit cu cei 9.000 de soldați ruși care operau în nordul Poloniei. Pe 6 iunie Kościuszko a fost învins în Bătălia de la Szczekociny de o armată comună ruso-prusacă și pe 8 iunie, generalul Józef Zajączek a fost învins în Bătălia de la Chełm. Forțele poloneze s-au retras spre Varșovia și au început să fortifice orașul sub conducerea lui Kosciuszko și a armatei sale formate din 16.000 de soldați, 18.000 de țărani și 15.000 de burghezi. Pe 15 iunie armata prusacă a capturat Cracovia fără opoziție. Varșovia a fost asediată de 41.000 de ruși conduși de generalul Ivan Fersen și de 25.000 de prusaci conduși de regele Frederic Wilhelm al II-lea al Prusiei pe 13 iulie. Pe 20 august a început o revoltă în Polonia Mare și prusacii au fost nevoiți să-și retragă forțele de la Varșovia. Asediul a fost ridicat pe 6 septembrie, când prusacii și rușii și-au avut trupele lor.

Deși opoziția din Lituania a fost zdrobită de forțele ruse (Vilnius a fost asediat și a capitulat pe 12 august), revolta din Polonia Mare a obținut un oarecare succes. Un corp polonez condus de Jan Henryk Dąbrowski a capturat orașul Bydgoszcz (2 octombrie) și a pătruns în Pomerania aproape fără opoziție. Datorită mobilității forțelor sale, generalul Dąbrowski a scăpat din încercuire, deoarece armata prusacă era mult mai puțin mobilă, și a rupt liniile prusace, forțându-i pe prusaci să-și retragă majoritatea armatelor lor din Polonia centrală. Cu toate acestea, polonezii nu au rezistat mult timp în teritoriile prusace și s-au retras curând în Polonia Centrală.

Între timp, rușii au echipat o nouă armată, comandată de generalul Aleksandr Suvorov, care s-a alăturat corpului condus de Ivan Fersen, lângă Varșovia. După bătăliile de la Krupczyce (17 septembrie) și Terespol (19 septembrie), noua armată a început marșul său spre capitala Poloniei. Încercând să prevină unirea armatelor ruse, Kościuszko a mobilizat două regimente de la Varșovia și împreună cu cei 5.000 de soldați ai generalului Sierakowski au luptat cu armata de 14.000 de soldați a lui Fersen pe 10 octombrie, în Bătălia de la Maciejowice. Kościuszko însuși a fost rănit în luptă și a fost capturat de către ruși, care l-au trimis la Sankt Petersburg.

Noul comandant al revoltei, Tomasz Wawrzecki, nu a fost capabil să controleze luptele interne pentru putere și a devenit în cele din urmă doar comandantul unor forțe militare slăbite, în timp ce puterea politică era deținută de generalul Józef Zajączek, care la rândul său a trebuit să lupte atât cu iacobinii polonezi liberali de stânga, cât și cu nobilimea monarhistă și de dreapta.

Pe 4 noiembrie forțele ruse unite au început Bătălia de la Praga, în suburbia de pe malul drept a Varșoviei. După 4 ore de lupte corp la corp, forța rusă formată din 22.000 de oameni a străpuns defensiva poloneză, iar Suvorov le-a permis cazacilor să prade și să incendieze Varșovia. Aproximativ 20.000 au fost uciși în masacrul de la Praga. Zajaczek a fost rănit și a fugit, abandonând armata poloneză.

Pe 16 noiembrie, în apropiere de Radoszyce, Wawrzecki s-a predat. Aceasta a marcat sfârșitul revoltei. Polonia a fost îngenuncheată, iar în anul următor a avut loc cea de-a treia împărțire a Poloniei, prin care Austria, Rusia și Prusia au anexat restul țării.

Urmări
După înfrângerea Insurecției lui Kościuszko, țara a încetat să mai existe pentru 123 de ani, iar toate instituțiile sale au fost interzise treptat de puterile ce au împărțit țara. Cu toate acestea, revolta a marcat, de asemenea, începutul gândirii politice moderne în Polonia și Europa Centrală. Proclamația de la Połaniec a lui Kościuszko și iacobinii radicali de stânga au stat la baza mișcării poloneze de stânga. Mulți politicieni polonezi proeminenți care au fost activi în timpul revoltei au devenit coloana vertebrală a politicii poloneze atât în țară, cât și în străinătate, în secolul al XIX-lea. De asemenea, Prusia a avut multe forțe dislocate în Polonia și nu a putut deplasa forțe suficiente pentru a înăbuși Revoluția Franceză, care a adăugat la succesul său și o scurtă restaurare a statului polonez.

În teritoriile Poloniei ocupate, eșecul revoltei a determinat o catastrofă economică, deoarece piețele economice vechi de secole s-au separat unele de altele, ducând la prăbușirea comerțului. Mai multe bănci au dat faliment, iar unele dintre puținele centre de producție din cadrul Uniunii au fost închise. Reformele realizate de Kosciuszko, care aveau în vedere relaxarea iobăgiei, au fost anulate. Toate puterile partiționare au împovărat cu taxe teritoriile nou-dobândite, umplându-și trezoreriile pe spatele populației locale.

Sistemul de învățământ a fost degradat, de asemenea, deoarece școlilor din aceste teritorii li s-a o prioritate scăzută. Comisia Educației Naționale, primul minister al educației din întreaga lume, a fost desființată, pentru că guvernele absolutiste ale puterilor partiționare nu au văzut nici un câștig în a investi în educație în teritoriile locuite de agitatele minorități poloneze. Crearea unor instituții de învățământ în teritoriile ocupate a devenit foarte dificilă. De exemplu, autoritățile prusace s-au opus încercării de a înființa o universitate la Varșovia. Mai mult, în teritoriile germane și ruse, toate centrele educaționale rămase au fost supuse germanizării și rusificării; numai în teritoriile dobândite de către Austria a existat o intervenție guvernamentală relativ redusă în programele de învățământ. Potrivit lui S. I. Nikołajew, din punct de vedere cultural, partițiile au reprezentat un pas înainte spre dezvoltarea literaturii și artei naționale poloneze, deoarece locuitorii teritoriilor ocupate au putut să asimileze evoluțiile culturale ale iluminismului german și rus.

Condițiile fostei elite poloneze au fost deosebit de dure în teritoriile ocupate de ruși. Mii de familii din szlachta poloneză care au susținut insurecția lui Kościuszko au fost deposedate de bunurile și moșiile lor, care au fost acordate generalilor ruși și favoriților de la curtea din Sankt Petersburg. Se estimează că 650.000 de foști șerbi polonezi au fost transferați nobilimii ruse. Unii dintre nobili, în special cei din regiunile lituaniene și maghiare ale fostei Uniunii, au fost expulzați în sudul Rusiei, unde au fost supuși rusificării. Alți nobili și-au pierdut rangul nobiliar, ceea ce a însemnat pierderea privilegiilor juridice și a statutului social, limitându-le semnificativ posibilitatea unei cariere în administrație sau armată, carierele tradiționale ale nobilimii poloneze. Aceasta a însemnat inclusiv faptul că ei nu puteau deține terenuri, o altă lovitură pentru fostul lor statut nobiliar. În schimb, pentru țăranii creștini ortodocși din Ucraina de Vest și Bielorusia, partiția a adus sfârșitul persecuției religioase din partea foștilor lor stăpâni, ce erau adepți ai romano-catolicismului.

Cu toate acestea, creștinii ortodocși erau la acel moment doar o mică minoritate în Bielorusia estică; majoritatea predominantă a populației țării era catolică de rit oriental. Țăranii erau biciuiți doar pentru menționarea numelui Kościuszko și a ideii sale de desființare a iobăgiei. Platon Zubov, care primise moșii în Lituania, a fost deosebit de infam și a torturat personal până la moarte mulți țărani care s-au plâns de înrăutățirea condițiilor. În afară de aceasta, autoritățile ruse au efectuat recrutări masive din rândul populației poloneze pentru Armata Rusă, ceea ce a însemnat, practic, un serviciu militar pe viață. Din moment ce condițiile iobăgiei în fosta Polonia ca urmare a exploatării de către nobilimea și arendators au fost deja severe, există discuții pe cât de partiții a influențat viața oamenilor de rând.

Referințe

Legături externe

1794
Războaiele Poloniei

Insurecția lui Kościuszko


An Juncus tobdeniorum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Henry John Noltie. An Juncus tobdeniorum in nahilalakip ha genus nga Juncus, ngan familia nga Juncaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Juncus

Juncus tobdeniorum


Boreonectes es un género de coleópteros adéfagos  perteneciente a la familia Dytiscidae.

Especies
Boreonectes aequinoctinalis	(Clark 1862)
Boreonectes alpestris	(Dutton & Angus 2007)
Boreonectes coelamboides	(Fall 1923)
Boreonectes dolerosus	(Leech 1945)
Boreonectes expositus	(Fall 1923)
Boreonectes funereus	(Crotch 1873)
Boreonectes griseostriatus	(De Geer 1774)

Referencias

  2010: Boreonectes gen. n., a new genus for the Stictotarsus griseostriatus (De Geer) group of sibling species (Coleoptera: Dytiscidae), with additional karyosystematic data on the group. Comparative cytogenetics, 4(2): 123-131.

Enlaces externos

  [no record]
 Nomenclator Zoologicus

Hydroporini

Boreonectes


, publicado fuera de Japón con el título ActRaiser, es un videojuego de plataformas, construcción de ciudades, acción y simulación de dios desarrollado por Quintet en 1990 para la plataforma Super Famicom. El jugador controla a Dios ("El Maestro" en el mercado internacional) con el fin de salvar al mundo de la dominación de "El malvado" ("Tanzra" en el mercado internacional) mediante la purificación del suelo y el desarrollo de ciudades. Una secuela ActRaiser 2 fue desarrollada en 1993 para la misma plataforma. Una reedición en HD, llamado , salió para múltiples plataformas el 2021.

Personajes
Los protagonistas son El Maestro, controlado durante las secuencias de plataforma, y un ángel, como un cursor durante las secuencias de construcción,  mantenimiento y defensa de las ciudades. Los jefes del juego son Tanzra y sus Guardianes, llamados Minotaurus, Zeppelin Wolf, Pharaoh, Fire Wheel, Kalia y Arctic Wyvern en la versión en inglés.

Argumento
El argumento trata sobre la lucha de El Maestro el Maligno. Según el folleto de instrucciones, El Maestro (Dios en la versión japonesa) fue derrotado en batalla contra Tanzra (Satán en la versión japonesa) y sus seis Guardianes. El se retiró a su palacio celestial para atender sus heridas y cayó en un profundo sueño. En ausencia del Maestro, Tanzra dividió el mundo en seis territorios, uno para cada uno de sus Guardianes; después, juntos convirtieron a las humanos en seres malvados o monstruos.

Después de varios cientos de años, El Maestro despierta totalmente recuperado, y descubre que ha perdido sus poderes debido a que las personas ya no creen en él. Vence a los Guardianes de Tanzra y recupera sus poderes mediante la reconstrucción de las civilizaciones y la comunicación con los seres humanos mediante la oración. Después de destruir a todos los Guardianes, ataca Death Heim, la fortaleza de Tanzra , y finalmente le derrota.

Tras derrotar a este, El Maestro y su ángel revisitan las muchas civilizaciones que ayudaron a construir y observan a los pueblos, notando que no hay nadie en los templos adorándole. El ángel señala que aunque las personas alguna vez rogaron a este en tiempos de problemas, ya no sienten la necesidad de hacerlo porque no están en peligro. Entonces, El Maestro y el ángel regresan al palacio celestial a la espera de un momento en que sean necesarios.

Desarrollo

Sistema de juego
El jugador controla a El Maestro , el protagonista principal del juego. Sin embargo, este nunca es controlado directamente, pues el jugador interactúa controlando un ángel y una estatua animada que le sirve como medio de encarnación. El jugador controla al ángel durante las secuencias de simulación del juego y a la estatua durante las secuencias de acción.

El palacio celestial es el único lugar en donde se guarda la partida, y en Renaissance permite cambiar dificultad.

El mapamundi está compuesto de 8 zonas, 6 de ellas que se listan son ciudades:

Fillmore: la ciudad inicial, que está ambientada en la Europa medieval.
Bloodpool: el lago sangriento que perjudica a la estatua si pisa esa agua en el primer acto.
Casandra (mal trasliterado del japonés como Kasandora): una ciudad ambientada en el Egipto antiguo, pero con elementos de la Segunda Guerra Mundial.
Aitos: una ciudad montañosa ambientada ambientada en Japón medieval.
Marana: un conjunto de islas ambientado en el Amazonas.
Northwall: la última ciudad ambientada en Groenlandia.

En el modo acción, permite a la estatua atacar, saltar y usar conjuros (6 en total). Los jugadores deben tener cuidado ya que hay enemigos, agujeros trampa, y clavijas u otras trampas. En la versión de Super Nintendo, todas las plataformas son temporizadas, debido a que usa el sistema de puntajes, y usa pergaminos para usar conjuros, mientras que en Renaissance la estatua usa el nuevo sistema de puntos de magia para usar conjuros, lo cual es ampliado mediante pergaminos ubicados en tres partes secretas de cada zona (exc. en la zona final) y solo las guaridas son temporizadas. Si la estatua muere, pierde una vida y tiene que empezar desde el último punto de control. Si pierde todas las vidas (exc. en fácil de Renaissance, debido a que las vidas son infinitas), acaba la partida y regresará al palacio celestial.

El modo de simulación, que requiere completar el primer acto de cada ciudad para desbloquearlo, conlleva proteger y guiar a las civilizaciones hacia la prosperidad, empezando con dos seres humanos. Esta parte del juego requiere que el jugador lleve a cabo acciones que incentiven el crecimiento de la población, incluyendo la planificación de caminos y el uso de relámpagos, lluvia, luz solar, viento y terremotos. El ángel puede destruir con sus flechas a los monstruos del área y ayudar a Dios al indicar dónde construir y realizar milagros

Un obstáculo en el modo simulación es la presencia de monstruos voladores que intentan impedir el avance de las civilizaciones. El origen de los monstruos son diversas guaridas alrededor de la región que continuamente engendran estas criaturas. A medida que la población se expande, esta puede sellar las guaridas de los monstruos, lo que previene que se engendren, eliminando finalmente a todos los monstruos voladores de la región. En Renaissance, también requiere intervención del maestro, que permite entrar a las guaridas, cambiando al modo de plataformas en el proceso, y destruir las semillas de demonio en su interior. Esto incrementa el nivel de la región, permitiendo que se construyan estructuras más avanzadas e incrementando la población potencial. Una vez que todas las guaridas hayan sido selladas, la población empezará a construir los hogares más avanzados. El jugador adquiere experiencia mediante el aumento de la población total del mundo, otorgándole un incremento de puntos de vida y de puntos especiales, necesarios para la realización de milagros. (exc. en Renaissance, ya que usa la barra de fe en vez de la población, lo cual debe ser llenada para aumentar de nivel y solo se llena al completar misiones.)

En Renaissance, existe un nuevo modo de proteger el santuario, lo cual impide que el ángel ataque directamente debido a la altura, los conjuros tardan más en cargarse y solo puede comandar a 3 personajes a la vez, el primero del mapa actual y los otros 2 son invocados después de completar los dos actos, además de colocar barricadas y hasta 3 campanas de atracción entre descansos. Debido a esa inclusión, los jugadores necesitan materiales para construir y mejorar torres y barreras con puerta y solo se hace antes de que la pantalla se oscuresca o inicie la misión. Si la misión de proteger el santuario fuese completa, los personajes del mapa obtendrán sus orbes necesarios para subir de nivel y mejorar sus parámetros. Si falla en proteger el santuario u otro tipo de objetivo en una misión, acaba la partida, pero permite reintentarla o abandonarla, esa última opción es útil para hacer reparaciones.

El último nivel, Death Heim, es una secuencia de pelea contra los Guardianes, culminando con la batalla final contra Tanzra .

Alcaleone es un mapa nuevo, exclusivo de Renaissance.

Contexto religioso y mitológico
El juego es una alegoría del monoteísmo cristiano. Como se revela en el texto japonés de la secuela, el nombre original del protagonista es Dios, y el del antagonista es Satanás. Según Douglas Crockford en Expurgation of Maniac Mansion, Nintendo of America tenía una política estricta respecto al contenido de los juegos a principios de la década de 1990, especialmente cuando se trataba de temas que podrían ser considerados ofensivos, con una categoría general que prohibía incluir cualquier tema o diálogo obviamente religiosos. Debido a esto, el personaje principal del juego se llamó Amo, aunque la alegoría sigue siendo obvia, pues viaja por el orbe en un palacio en una nube, acompañado por un ángel; mata demonios; crea vida; realiza milagros; y la población del mundo le ora.

Las guaridas de los monstruos tienen la forma de Estrellas de David y los jefes están basados en religiones y mitologías reales, tales como la mitología griega y el hinduismo. El concepto de religión se explora más al final del juego, cuando Dios y el ángel descubren que los templos del mundo se han vaciado y que las personas han perdido su concepto de fe y de necesidad de una deidad ahora que se ha quitado todo sufrimiento de sus vidas. Ambos dejan el planeta para regresar cuando sea necesario.

Diferencias entre versiones
Además del idioma y de las omisiones de contexto mencionadas anteriormente, hubo algunos cambios gráficos y musicales, y las secciones de acción son más difíciles en la versión original.

En la versión norteamericana, el modo de historia ofreció lo siguiente: escenarios de plataformas más fáciles, enemigos recibieron nuevos ataques, conjuros que requieren menos pergaminos, las clavijas ya no matan instantáneamente a la estatua y se aumento de tiempo requerido para completar el acto. Sin embargo, el modo de simulador es más difícil; por ejemplo, es muy difícil sacar el máximo nivel en esa versión. El modo profesional, activado tras terminar el modo de historia, el cual solo involucra las secuencias de acción, contiene el nivel de dificultad de la versión japonesa.

En la publicación PAL, el modo de acción, equivalente al modo profesional norteamericano, está disponible en la pantalla de menú desde el inicio, y el modo historia ofrece tres dificultades: difícil, normal y fácil; la última es exclusiva de PAL.

En Renaissance, las tres dificultades se encuentran disponibles, cada una con el número de intentos distintos. Los escenarios de plataformas del modo historia también se pueden repetir a diferencia de la entrega original y se eliminó el temporizador. También se agregó el modo de proteger el santuario, que usa el mismo mapa que el de simulación.

Adaptaciones

Se hizo una versión modificada del juego para la plataforma Nintendo Super System. Esta versión arcade ofrece solo las etapas de acción, similar al modo profesional de la versión norteamericana, y tiene un sistema de puntos diferente.

Square Enix hizo una adaptación del original para teléfonos móviles publicada por Macrospace el 1 de septiembre de 2004. Consiste de los tres primeros niveles de plataformas del juego, con las porciones de construcción de ciudades completamente omitidas; sin embargo, los críticos de IGN y GameSpot la consideran inferior a la versión original.

También está disponible para la Consola Virtual de Wii. Se publicó en Japón el 20 de marzo de 2007, en Europa el 13 de abril de 2007 y en América del Norte el 28 de mayo de 2007. Aunque el juego fue publicado por Enix, Square Enix es el titular de los derechos de la edición para la Consola Virtual.

Música

El juego es reconocido por su música, la cual fue compuesta por Yūzō Koshiro. Su publicación tras seis meses del lanzamiento de la consola demostró el potencial composicional que representó para proyectos futuros, subrayando su capacidad de usar y manipular comparativamente muestras de alta calidad. El 25 de enero de 1991 se publicó en Japón una banda sonora de un solo disco. El 21 de septiembre de 1991 se publicó una banda sonora arreglada más corta que la anterior con el título Symphonic Suite from Actraiser. En 2004, una mezcla de la música del juego, arreglada por el compositor original, fue interpretada en vivo en el segundo Symphonische Spielemusikkonzerte anual en Leipzig, Alemania.

Recepción y crítica

Se vendió cerca de  copias en todo el mundo;  de ellas en Japón,  en los Estados Unidos y  en Europa.

ActRaiser fue premiado en la categoría de Mejor Música en 1993 por Electronic Gaming Monthly. El 12 de diciembre de 2003 fue incorporado a los Mejores Juegos de Todos los Tiempos de GameSpot. Fue posicionado en el lugar 150 de los mejores juegos hechos en un sistema Nintendo en la lista de los Mejores 200 Juegos de Nintendo Power.

En 2007, ScrewAttack posicionó a ActRaiser en el primer lugar en su Top 10 Big Names That Fell Off, una lista de juegos que en días pasados fueron extremadamente populares, aun si fueron buenos o malos, pero que desde entonces han quedado olvidados. También fue puesto en el décimo lugar de su lista Top 20 SNES Games.

Véase también
 Quintet
 Square Enix

Notas

Referencias

Bibliografía utilizada

Enlaces externos

Videojuegos de 1990

Videojuegos de simulación de dios
Videojuegos de construcción de ciudades
Videojuegos de acción
Videojuegos de plataformas
Videojuegos multiplataforma
Videojuegos para Super Nintendo
Videojuegos para teléfonos móviles
Videojuegos de Consola Virtual
Videojuegos para Windows
Videojuegos para PlayStation 4
Videojuegos para Nintendo Switch
Videojuegos para iOS
Videojuegos para Android
Videojuegos con música de Yuzo Koshiro

ActRaiser


Wojciech Zaremba é um cientista da computação polaco, e co-fundador da OpenAI (2016–presente), onde lidera os times de pequisa e linguagem do OpenAI Codex.   As equipes trabalham ativamente na inteligência artificial (IA) que escreve código de computador e cria sucessores do GPT-3. A missão da OpenAI é construir IA com segurança e garantir que seus benefícios sejam distribuídos da maneira mais uniforme possível.

Início de vida
Zaremba nasceu em Kluczbork, na antiga República Popular da Polônia. Ainda jovem, ganhou competições e prêmios locais em matemática, ciência da computação, química e física. Em 2007, Zaremba representou a Polônia na Olimpíada Internacional de Matemática no Vietnã e ganhou a medalha de prata.

Zaremba estudou matemática e ciência da computação na Universidade de Varsóvia e na École Polytechnique, em Paris, e se formou em 2013 com dois mestrados em matemática. Ele então começou seu PhD na Universidade de Nova Iorque em aprendizagem profunda sob a supervisão de Yann LeCun e Rob Fergus. Zaremba se formou e recebeu seu doutorado em 2016.

Carreira
Durante seus estudos de bacharel, ele passou um tempo na NVIDIA durante a era pré-deep learning (2008). Seu doutorado foi dividido entre o Google Brain, onde passou um ano, e o Facebook Artificial Intelligence Research, onde passou mais um ano.

Durante seu estágio na Google, ele foi co-autor de trabalhos sobre exemplos adversários para redes neurais. Este resultado criou o campo de ataques adversários em redes neurais.

Seu PhD é focado em combinar capacidades de redes neurais com o poder algorítmico de computadores programáveis.

Em 2015, Zaremba tornou-se um dos co-fundadores da OpenAI, uma empresa de pesquisa em inteligência artificial (IA). O objetivo do projeto é criar inteligência artificial segura. Na OpenAl, Zaremba trabalha como gerente de pesquisa em robótica. Zaremba faz parte do conselho consultivo da Growbots, uma startup do Vale do Silício com o objetivo de automatizar processos de vendas com o uso de aprendizado de máquina e inteligência artificial.

Honrarias e prêmios

 Listado entre os polacos mais influentes com menos de 30 anos, na edição polonesa da revista Forbes Under 30 2017
 Google Fellowship 2015
 Medalha de prata na 48ª Olimpíada Internacional de Matemática no Vietnã.

Notas

De tradução

Referências

Inteligência artificial
Cientistas da computação
Cientistas da computação da Polônia
Matemáticos da Polónia
Expatriados nos Estados Unidos

Wojciech Zaremba


Der Veszprém FC (kurz VFC; , kurz VLS) ist ein ungarischer Fußballverein aus der Stadt Veszprém, der am 7. Januar 1912 unter dem Namen Vegyész FC gegründet wurde. In den Jahren 1988 bis 1993 spielte der Club in der ersten Fußball-Liga Ungarns (NB I.). Derzeit spielt VLS Veszprém in der dritten Fußball-Liga Ungarns (West) Nemzeti Bajnokság III. 2005 war der Verein insolvent, wurde aber komplett erneuert.

Stadion
Der VLS trägt seine Heimspiele im 1923 eröffneten Veszprémi Városi Stadion aus, welches eine Kapazität für insgesamt 4000 Zuschauer bietet. Im Stadion gibt es 1500 Sitzplätze und 2500 Stehplätze.

Personal
Der Geschäftsführer des VLS ist Irmes Zsolt, der Haupttrainer der ersten Mannschaft ist Tamás Orbán.
Die beiden Starspieler des Teams sind Zoltán Molnár (Verteidigung) und Péter Bali (Angriff).

Weblinks

Einzelnachweise

Ungarischer Fußballverein
Sport (Veszprém)

Veszprém FC


{{Ficha de noble
|nombre              = Alexander Duff
|título              = Duque de Fife
|imagen              = 1st Duke of Fife - Walery.jpg
|epígrafe            = El duque en 1889.
|otros títulos       =
 Marqués de Macduff
 Barón Braco
 Barón Skene
|nombre completo     = Alejandro Guillermo Jorge
|fecha de nacimiento = 10 de noviembre de 1849
|lugar de nacimiento = Edimburgo, Escocia, Reino Unido
|fecha de defunción =  12 de junio de 1912 ()
|lugar de defunción = Asuán, Egipto
|lugar de entierro = Capilla de San Ninian en los Terrenos de Mar Lodge, Braemar, Aberdeenshire
| reinado         = 27 de julio de 1889 - 12 de junio de 1912
| predecesor0        = Título creado por la reina Victoria
| sucesor0           =  Alexandra Duff
| título1            =
| reinado1           =
| predecesor1        =
| sucesor1           =
| título2            =
| reinado2           =
| predecesor2        =
| sucesor2           =
| cónyuge            = Luisa del Reino Unido
| descendencia       =
 Alastair Duff, marqués de Macduff
 Alejandra, Duquesa de Fife
 Maud Duff
| casa real          = Sajonia-Coburgo y Gotha (por matrimonio)
| dinastía           =
| himno real         =
| padre              = James Duff, conde de Fife
| madre              = Lady Agnes Hay
| escudo             = Coat of Arms of Alexander Duff, 1st Duke of Fife.svg
| residencia         = }}
Alejandro Duff, I duque de Fife KG, KT, GCVO, PC, (10 de noviembre de 1849 - 12 de enero de 1912), vizconde Macduff entre 1857 y 1879 y conocido como el conde de Fife entre 1879 y 1889, fue un par británico casado con la princesa Luisa del Reino Unido, hija mayor del rey Eduardo VII del Reino Unido y de Alejandra de Dinamarca.

 Primeros años

Alexander nació en Edimburgo, hijo de James Duff (nieto del III conde de Fife y presunto heredero de su tío, el IV conde de Fife) y su esposa lady Agnes Hay, segunda hija del XVIII conde de Erroll y de lady Elizabeth Fitzclarence (hija ilegítima del rey Guillermo IV). Cuando su padre se convirtió en V conde de Fife, en 1857, asumió el título de cortesía de vizconde Macduff. Asistió a Eton desde 1863 hasta 1866.

 Carrera política y diplomática

Fife se desempeñó como miembro del Parlamento por Engilshire y Nairnshire, en Escocia, desde 1874 hasta 1879. El 7 de agosto de 1879, sucedió a su padre como VI conde de Fife en la nobleza de Irlanda (y como II barón Skene en la Nobleza del Reino Unido, cuyo título le dio un escaño en la Cámara de los Lores). Sirvió a las órdenes de William Gladstone como capitán del Honorable Cuerpo de Caballeros de Armas desde 1880 a 1881, y sirvió en una misión diplomática especial al rey de Sajonia en 1882. También fue lord teniente de Elginshire de 1872 a 1902. En 1885, la reina Victoria lo creó conde de Fife en la nobleza del Reino Unido. Ayudó a fundar la Compañía Británica de Sudáfrica, y se desempeñó como uno de sus vicepresidentes hasta 1896.

 Matrimonio

El sábado 27 de julio de 1889, lord Fife se casó con la princesa Luisa de Gales, hija mayor de los entonces príncipe y princesa de Gales, en la Capilla Privada del Palacio de Buckingham. La pareja eran primos en tercer grado en descendencia de Jorge III. La boda fue el segundo acontecimiento en que un descendiente de la reina Victoria se casaba con un ciudadano británico (el primero fue el matrimonio de la princesa Luisa, cuarta hija de la reina, con John George Campbell, IX duque de Argyll). Dos días después de la boda, la reina concedió a lord Fife los títulos de duque de Fife y marqués de Macduff, en el condado de Banff, en la nobleza del Reino Unido.

El duque de Fife y la princesa Luisa tuvieron tres hijos:

 Alastair Duff, marqués de Macduff (muerto en 1890).

 Lady Alejandra Duff (17 de enero de 1891-26 de febrero de 1959) se casó con su primo segundo el príncipe Arturo de Connaught.

 Lady Maud Duff (3 de abril de 1893-14 de diciembre de 1945) casada con Charles Carnegie, XI conde de Southesk.

 Títulos y honores

El duque de Fife recibió una patente real como duque de Fife y conde de Macduff en la nobleza del Reino Unido, en abril de 1900, con un permiso especial para sus hijas y sus descendientes varones. El resultado fue que ostentó dos ducados de Fife, el de la creación de 1889 (con subsidiario en el marquesado de Macduff), que se extinguiría a falta de un hijo varón, y el de la creación de 1900 (con subsidiario en el condado de Macduff), que heredaría su hija mayor en ausencia de un hijo. En noviembre de 1905, su suegro, el rey Eduardo VII, otorgó el título de princesa real a la duquesa de Fife y declaró que lady Alejandra Duff y lady Maud Duff en adelante llevarían el título de princesas de Gran Bretaña e Irlanda con el tratamiento de su alteza de esta forma fueron tituladas Sus altezas las princesas Alejandra y Maud de Fife.

La reina Victoria nombró al futuro duque de Fife caballero de la Orden del Cardo en 1881. Recibió la Real Cadena Victoriana en 1902. Su cuñado, el rey Jorge V, le nombró caballero de la Orden de la Jarretera. También juró como consejero privado en 1880. En la coronación de su suegro, Eduardo VII, en agosto de 1902, y en la coronación de Jorge V en junio de 1911, el duque de Fife actuó como lord condestable. Además de su residencia en Londres, 15 de Portman Square, el duque poseía dos propiedades en Escocia: Mar Lodge, Aberdeenshire, y Mountcoffer House, Banff.

 Años después

En noviembre de 1911, mientras navegaba hacia Egipto en el SS Delhi, el duque y su familia naufragaron frente a las costas de Marruecos. A pesar de que resultó ileso, el duque cayó enfermo de pleuresía, probablemente a consecuencia del naufragio. Murió en Asuán, Egipto, en enero de 1912. Su hija mayor, la princesa Alejandra, le sucedió en el ducado de 1900, convirtiéndose en duquesa de Fife y condesa de Macduff por derecho propio. Los otros títulos del duque, incluido el ducado de 1889, se extinguieron. El duque fue enterrado en la Capilla Privada, mausoleo de Mar Lodge, Braemar, Aberdeenshire.

 Títulos y tratamientos

 1849-1857: Alexander Duff.

 1857-1874: Vizconde Macduff.

 1874-1879: Vizconde Macduff, MP.

 1879-1880: Su señoría el conde de Fife.

 1880-1881: Su señoría el conde de Fife, PC.

 1881-1889: Su señoría el conde de Fife, KT, PC.

 1889-1901: Su Gracia el duque de Fife, KT, PC.

 1901-1904: Su Gracia el duque de Fife, KT, GCVO, PC.

 1904-1911: Su Gracia el duque de Fife, KT, GCVO, VD, PC.

 1911-1912: Su Gracia'' el duque de Fife, KG, KT, GCVO, VD, PC.

Duff, Alexander
Caballeros de la Orden del Cardo
Duff
Caballeros grandes cruces de la Real Orden Victoriana
Caballeros grandes cruces de la Orden del Águila Roja
Nacidos en Edimburgo

Alexander Duff (1849-1912)


වික්‍රමශිලා (දේවනාගරී: विक्रमशिला, IAST: ) යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ පාල අධිරාජ්‍ය සමයේ දී නාලන්දාව සේම ඉන්දියාවේ වැදගත් අධ්‍යාපනික කේන්ද්‍රයක් ලෙස පැවති ස්ථානයකි. මෙය පිහිටා ඇත්තේ වර්තමාන බිහාරයේ භගල්පූර් දිස්ත්‍රික්කයේ අන්තිචක් ගම්මානයේ ය.

වික්‍රමශිලාව ස්ථාපනය කරන ලද්දේ පාල අධිරාජ ධර්මපාල (ක්‍රි.ව 783 සිට 820 දක්වා) විසින් නාලන්දාවේ අධ්‍යාපනයේ ප්‍රමිතිය දුර්වල වීමට ප්‍රතිචාරයක් වශයෙනි. අතිශ නම් වූ ප්‍රකට පණ්ඩිත භික්ෂුව මෙහි විහාරාරාමාධිපති වශයෙන් කටයුතු කොට තිබේ. 1193 අවට කාලයේ මුසල්මාන ආක්‍රමණිකයකු වූ මුහම්මද් බින් බඛ්තියාර් ඛල්ජිගේ සේනා විසින් මෙය විනාශ කරන ලදී.

මේවාත් බලන්න
 නාලන්දා
 තක්ෂිලා
 ශාරදා පීඨ

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

 Archaeological Survey of India page for Vikramashila

ඉන්දියානු උපමහාද්වීපයේ පුරාතන විශ්වවිද්‍යාල
බෞද්ධ විශ්වවිද්‍යාල සහ කොලීජි
බෞද්ධ පාඨශාලා
බෞද්ධ ගෘහනිර්මාණ ශිල්පය
ඉන්දියාවේ බෞද්ධ වන්දනා ස්ථාන
බෙංගාලයේ ඉතිහාසය
[[Category:බුද්ධාගමේ ඉතිහාසය]
භගල්පූර්
බිහාරයේ පුරාවිද්‍යා අඩවි
භගල්පූර් දිස්ත්‍රික්කය
බිහාරයේ බෞද්ධ අඩවි

වික්‍රමශිලා


Márcio Miranda Freitas Rocha da Silva (født 20. marts 1981) er en brasiliansk fodboldspiller.

Brasiliens fodboldlandshold

|-
|2005||1||0
|-
!Total||1||0
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Márcio Miranda Freitas Rocha da Silva


Blutiger Engel heißen die Filme
 Blutiger Engel (1985), kanadischer Kriminalfilm (A Judgment in Stone)
 Blutiger Engel (1990), US-amerikanisches Melodram (Descending Angel)

Blutiger Engel


ڤارنا (بالبلغارية: Варна) هي ثالث أكبر مدينة بلغارية، بلغ عدد سكانها عام 2006م حوالي 351,552 نسمة، وهي عاصمة مقاطعة ڤارنا، وبها ميناء هام بالنسبة بالبلاد يقع في الجهة الشرقية في البحر الأسود.

وقعت عندها معركة ڤارنا، أحد أهم معارك العصور الوسطى عام 1444م، بين العثمانيين والتحالف الصليبي، وبها النصب التذكاري لمعركة ڤارنا، مَبنيٌّ على هضبة مقبرة قديمة للتراقيين، ويحمل اسم الملك البولوني المقتول في المعركة ڤلاديسلاڤ الثالث.

بها ڤارنا نيكروبولس المعروفة أيضاً باسم "مقبرة ڤارنا"، أحد المواقع التاريخية الهامة على مستوى العالم فيما يختص بعلوم ما قبل التاريخ، بها 294 قبراً من العصر النحاسي وُجد في بعض منها الكثير من المصوغات الذهبية.

تُعد اليوم مدينة تجذب السياح إليها بفضل منطقة الرمال الذهبية السياحية التي تقع شمال المدينة.

أسمائها
تُسمى بالعاصمة البحرية وكذلك العاصمة الصيفية لبلغاريا.

سُمِّيَت باسم ستالين تيمناً بالزعيم السوفياتي في الفترة بين 1949م و1956م.

توأمة
لفارنا اتفاقيات توأمة مع كل من:

 طشقند
 آلبورغ (1976 - )
 سارنده

 أمستردام
 العقبة
 برشلونة
 بايبورت
 دوردريخت
 جنوة
 هامبورغ
 كافالا
 خاركيف
 ليفربول
 ليون
  (1987 - )
 ميديلين
 ممفيس
 ميامي
 نوفوسيبيرسك
 أوديسا (1992 - )
 بيرايوس
 روستوك (1966 - )
 سانت بطرسبرغ
 ستافانغر
 سيجد
 توركو

 فيلز
 سورابايا (1 ديسمبر 2010 - )

  (1976 - )

أعلام

 زيفكو غوسبودينوف
 فلاديسلاف الثالث
 إيفان إيفانوف
 فيليب كيركوروف
 كوستا تودوروف
 فيكتوريا غورغيفا
 لوثار كولاتز
 فريتز زفيكي
 دانيال بتروف
 إيليتسا يانكوفا

انظر أيضًا

 معركة ڤارنا.
 حملة ڤارنا الصليبية.
 مقاطعة ڤارنا.
 ڤارنا نيكروپول.
 نادي سبارتاك ڤارنا.

مراجع

مستعمرات يونانية على ساحل البحر الأسود
أماكن ساحلية مأهولة في بلغاريا
أماكن مأهولة أسست في القرن 6 ق م
أماكن مأهولة في مقاطعة فارنا
بلدات ومدن رومانية في بلغاريا
مدن وبلدات ساحلية في بلغاريا
منتجعات سياحية عالمية
مدن موانئ في البحر الأسود
اجتثاث الستالينية

فارنا


عين القارصي قرية تونسية تقع في ولاية سوسة، شمال غربي مدينة النفيضة.

المراجع

قرى ولاية سوسة

عين القارصي


Boris Nicolaievitch Zaporogetz (Борис Николаевич Запорожец, orthographié « Zaporozhets » dans les sources anglophones ou « Zaporozec » dans les sources germanophones) est un artiste peintre soviétique d'Ukraine né à Poltava le 5 septembre 1935.

Biographie
Né en 1935 à Poltava, Boris Zaporogetz est successivement élève de l'Académie des Beaux-Arts de Kharkov (aujourd'hui Kharkiv) en 1953-1954 et de 1957 à 1960, puis de l'Institut Répine de Leningrad (aujourd'hui Saint-Pétersbourg) de 1960 à 1966 où il a pour maîtres  (1909-1996) - celui-ci, , est alors fort connu par son tableau Repos après le combat, Vassili Tiorkine que conserve la galerie Tretiakov à Moscou et qui, , est reproduit dans les manuels scolaires - et  (1919-2012), connu quant à lui par sa grande mosaïque Isobiliie (Abondance) visible dans le hall de la station Vladimirskaïa du métro de Saint-Pétersbourg depuis l'ouverture de celle-ci en 1955.

Boris Zaporogetz est en 1970 membre de l', puis est actif à Sverdlovsk, aujourd'hui Dovjansk en Ukraine.

Dans une facture postimpressionniste, Boris Zaporogetz peint, outre des portraits, des scènes de genre sur le thème de la détente estivale : des marines, des baigneuses, des femmes nues à la plage, des jeunes femmes en terrasse, des élégantes en bord de mer.

Expositions

Expositions personnelles
 Palais de Gatchina, 1980.

Expositions collectives
 L'Art de Leningrad, Helsinki, 1972.
 L'Art de la Révolution d'Octobre, Osaka, 1977.
 L'Art contemporain soviétique, Helsinki, 1978, 1981.

Réception critique
  - Gérald Schurr
  - Dictionnaire Bénézit

Collections publiques

Finlande
 Galerie d'Art soviétique contemporain, Helsinki.

Japon
 Musée d'Art contemporain de Tokyo.

Russie
 Ministère de la culture, Moscou.
 Musée central de la Révolution, Moscou.
 Musée de l'Académie russe des Beaux-Arts, Saint-Petersbourg.
 Musée d'État d'histoire de Saint-Pétersbourg.
 Musée russe, Saint-Pétersbourg.

Ukraine
 Musée national de peinture de Kiev.

Références

Annexes

Bibliographie
 Gérald Schurr, Le Guidargus de la peinture, Les Éditions de l'Amateur, 1993.
 Matthew Culerne Bown, A dictionary of twentieth century Russian and Soviet painters, 1900-1980s, Izomar, Londres, 1998.
 Emmanuel Bénézit, Dictionnaire des peintres, sculpteurs, dessinateurs et graveurs, vol.14, Gründ, 1999.
 Allgemeines Künstlerlexikon - Die Bildenden Künstler aller Zeiten und Völker, vol.10, K.-G. Saur, Munich, 2000.

Liens externes

Peintre soviétique
Peintre figuratif
Peintre portraitiste
Peintre de scène de genre
Peintre de nu
Naissance à Poltava
Naissance en RSS d'Ukraine
Naissance en septembre 1935

Boris Zaporogetz


"Communication" යන ලතින් වචනයෙන් ඔවුන් අදහස් කරන ලද්දේ "පොදු වශයෙන් බෙදා ගැනිම" නො එසේ නම් "දැනුම් දීම" යන අර්ථය වේ. ඒ අනුව එහි පරිස්මාප්ත අර්ථයෙන්ම යම් කරුණක් අනන්‍යයන්ගේ දැන ගැනිම පිණිස බෙදා හැරීම යන්න ඉන් ගම්‍ය වේ නම් "සන්නිවෙදනය යනු, යම් තොරතුරක් දෙදෙනෙකු හෝ ඊට වැඩි ගණනක් අතරෙහි බෙද ගැනිම" ලෙස හැදින්විය හැක.

අප සන්නිවේදනය කරන්නේ ඇයි?

අප ජීවත් වන පරිසරය අනුව සන්නිවේදනය කරුණු ගණනාවක් නිසවෙන් වැදගත් වේ. පහත දැක්වෙන්නේ පොදු වශයෙන් සියලු දෙනාටම ආදේශ කළ කරුණු කිහිපයකි.
     * යම් විෂයනුබද්ධ කරුණක් සකච්ඡා කිරිම සඳහා.
     * තම හැකියවන් අන් අයට දැනුම් දීම සඳහා.
     * යම් සම්මුතියක් (appointment)  ඇති කර ගැනිම සඳහා.
     * යහළුවන් සමඟ සතුටු සාමීචියේ යෙදිම සඳහා.
     * යම් ගොණුවක් (File) හුවමාරු කරගැනීම සඳහා.
     * ඉලෙක්ට්‍රොනික තැපෑල මඟින් පණිවුඩ යැවීම සඳහා.
     * කෙටි පණිවුඩ (SMS) යැවීම සඳහා.

සන්නිවේදනය

සන්නිවේදනය පිළිබඳ හැදින්වීම


Far Skies Deep Time ist die siebte Studioproduktion der englischen Retro-Prog-Band Big Big Train. Die EP wurde im Oktober 2010 veröffentlicht.

Inhalt
Far Skies Deep Time ist eine Zusammenstellung von Songs, die alle sehr an die Genesis der 1970er Jahre erinnern. Stilistisch reinster Retro-Prog. Am deutlichsten wird dies beim ersten Stück Master of Time, ein Cover einer Anthony-Phillips-Komposition. Dieses Stück erschien als Demoversion auf der CD-Ausgabe des Anthony Phillips Albums The Geese & The Ghost. Big Big Train haben diese Demo zu einem Klassik-Prog-Song veredelt.
Auf dem Reissue 2011 unter dem russischen MALS-Label wurde Master of Time – wegen Lizenzproblemen – durch eine Neueinspielung von Kingmaker ersetzt. Ursprünglich war Kingmaker auf dem Demo The Infant Hercules von 1993 erschienen.
Das zweite Stück Fat Billy Shouts Mine – es handelt von William 'Fatty' Foulke im glanzlosen Jenseits – war für das Album The Underfall Yard komponiert worden, in dieser Aufnahme wirkt Martin Orford (ex-IQ) als Gastmusiker mit. British Racing Green, das dritte Stück, erzählt die Geschichte einer Trennung zur Weihnachtszeit. Auch Brambling ist eine Art Liebeslied, ein wehmütiger Rückblick auf die erste Liebe. Durch leicht jazzige Gitarrenintermezzi hebt sich dieser Song deutlich von den anderen vieren ab. Der abschließende Longtrack The Wide Open Sea (Jacques Brels fiktiver Segeltörn in den Tod) betont noch einmal den Respekt vor und die Einflüsse von Genesis und ist auch eine Verbeugung vor dem Lebenswerk Jacques Brels.

Titelliste
 Master of Time – 07:44 (wurde durch Kingmaker (10:31) auf dem 2011er Reissue ersetzt)
 Fat Billy Shouts Mine – 06:39
 British Racing Green – 03:59
 Brambling – 05:00
 The Wide Open Sea – 17:44

Kritiken

Trivia
Mit einer Abspieldauer von über 40 Minuten schlägt diese EP so manches Album. Big Big Train hat sich trotzdem zur Veröffentlichung als EP entschlossen, um Far Skies Deep Time nicht den Status des Nachfolgers von The Underfall Yard zu geben. Dies soll English Electric werden.

Einzelnachweise

Weblinks

 Liner Notes zu Far Skies Deep Time auf bigbigtrain.com

Album 2010
Album (Progressive Rock)
Extended Play
Big Big Train

Far Skies Deep Time


A 26.ª Edição dos Globos de Ouro ocorreu a 2 de outubro de 2022, no Coliseu dos Recreios, em Lisboa. Foi apresentada por Clara de Sousa e transmitida simultaneamente pela SIC, uma das duas organizadoras dos prémios - juntamente com a revista Caras - e pela SIC Caras.

Apresentador
A 26.ª Edição dos Globos de Ouro foi pela segunda vez, apresentada por Clara de Sousa, depois da estreia na edição passada, na edição de 2021.

Cerimónia

Nomeados

Cinema

Teatro

Ficção

Música

Entretenimento

Humor

Moda

Prémio Mérito e Excelência

 «atelevisão Todos os vencedores da gala dos Globos de Ouro» atelevisão. Consultado em 3 de outubro de 2022

2022 em Portugal
2022 na televisão em Portugal

Globos de Ouro de 2022


Ruggero Pasquarelli (n. 10 septembrie 1993, Citta Sant'Angelo, provincia Pescara) este un prezentator, actor și cântăreț italian. Ruggero a fost un participant la al patrulea sezon al versiunii italiene a X Factor și a jucat rolul lui Tom în cadrul programului de televiziune în turism, care a fost produs pentru Disney Channel Italia. Descoperirea sa internațională a experimentat cu rolul lui Federico în telenovela americano-latină:Violetta, care a fost, de asemenea, produsă pentru Disney Channel. Cel mai cunoscut serial în care a jucat este Soy Luna.

Viață și Carieră
Ruggero Pasquarelli s-a născut în 1993, în Italia, Città Sant'Angelo, o localitate din provincia Pescara în regiunea Abruzzo. În 2004, s-a înscris la Academia de Teatru. Mai târziu a urmat Facultatea de Științe Sociale, fiind specializat în artele spectacolului. Din 2009, el a făcut parte din grupul de muzică 65013. Acesta a fost urmat de mai multe spectacole cu trupa. De asemenea, el a învățat să cânte la chitară, pian și voce modernă. Din septembrie 2010 Ruggero Pasquareli a participat la X Factor în versiunea italiană, unde și-a făcut debutul în cariera sa muzicală.

El a găzduit cel de-al doilea sezon al emisiunii Regele Social și formatul de desen animat Magic.

El a fost împreună cu Candelaria Molfese din 2014, dar s-au despărțit în octombrie 2020. S-au întâlnit în timpul filmărilor Violetta.

După succesul serialului Violetta, Ruggero a renunțat la ultimul tur live Violetta pentru a începe filmările noului serial, Soy Luna. Filmările au început în 2015, iar proiectul a luat sfârșit în noiembrie 2018. A jucat rolul principal, Matteo Balsano, alături de Karol Sevilla.

În 2020 și-a început cariera de solist sub numele RUGGERO, urmând ca în 2021 să își lanseze primul album.

Apariții

Note
https://www.instagram.com/ruggero/

Nașteri în 1993
Nașteri pe 10 septembrie
Actori de televiziune italieni
Soy Luna

Ruggero Pasquarelli


Luigi Galimberti (Rim, 26. travnja 1836. – Rim, 7. svibnja 1896.) bio je talijanski prelat Rimokatoličke Crkve, kardinal i diplomat.

Godine 1887. imenovan je apostolskim nuncijem u Austro-Ugarskoj. Godine 1893. imenovan je kardinalom.

Izvori

Životopisi, Rim
Talijanski kardinali
Talijanski biskupi
Kršćanstvo u Turskoj

Luigi Galimberti


Brahe eller 55 Cancri c (forkortet 55 Cnc-c) er en af fem exoplaneter, der er fundet kredsende om hovedstjernen 55 Cancri A i dobbeltstjernesystemet 55 Cancri, ca. 41 lysår borte i stjernebilledet Krebsen.

Brahe har et excentrisk kredsløb og kredser en gang i løbet af 44,34 dage. Det er den tredje kendte planet i en afstand fra dens stjerne. Brahe blev opdaget den 13 juni 2002 og har en masse på omkring halvdelen af Saturn. Siden planeten blev opdaget indirekte gennem observationer af sin stjerne, er egenskaber som radius, sammensætning og temperatur ikke kendt. Med en masse, der omtrent svarer til Saturns masse, er det sandsynligt, at Brahe er en gasplanet uden fast overflade.

Astronomi

Brahe (exoplanet)


Lara Carolina Noronha Abranches de Sousa (Maputo, 1991), também conhecida por Lara de Sousa ou Lara Sousa, é uma cineasta moçambicana que constroi um cinema com reflexão sobre ser mulher negra e seus afetos.

Biografia
Com formação em uma escola cubana de cinema, Lara de Sousa é especializada em Realização de documentário pela Escuela Internacional de Cine y Televisión (EICTV) de San Antonio de los Baños, Cuba. Produz curtra-metragens em formato de documentário e ficção com estética ensaística e auto-referencial.

Percurso
O Sundance Institute apoiou, em 2021, projectos documentários em todo o globo, financiando 18 bolsas. Destes, 13 foram coordenados por mulheres cineastas. Lara Sousa e Everlane Moraes desenvolveram The Ship and the Sea.

No mesmo ano, o filme We the People of the Islands, dirigido e produzido por Lara Sousa e Elson Santos (Moçambique e Cabo Verde) foi referenciado pelo International Emerging Film Talent Association (IEFTA) para o Cannes Docs. Conta a história de uma operação secreta de um grupo de 31 jovens cabo-verdianos, incluindo uma mulher, que, em 1965, embarcou para Cuba para receber formação militar para libertar o país do colonialismo.

A colaboração entre o Durban FilmMart Institute, Rede de Cinema e Audiovisual PALOP-TL e IEFTA seleccionou este filme para participar no FilmMart 2021, entre cinco projectos fílmicos africanos lusófonos. O júri contou com a participação de 4 mulheres especialistas: Samia Zaman, Magdalene Reddy, Faiza Williams e Jana Wolff.

O artista angolano Coréon Dú foi convidado para ser o palestrante principal nesta edição do Durban Film Mart no evento DFM Conversations: Driven By Inspiration, moderado por Lara de Sousa.

Fez ainda parte, em 2021, do júri do KUGOMA – Fórum de Cinema de Moçambique, juntamente com os cineastas João Ribeiro e Inadelso Cossa.

Com Johanné Gómez Terrero, artista e educadora originária da República Dominicana, coordenou a primeira edição de MiradasAfro, o espaço formativo de MiradasDoc dirigido a documentalistas africanos e afrodescendentes.

Foi ainda programadora do Festival Documental DOCKANEMA de Mocambique e está envolvida em projectos sociais e de desenvolvimento, com foco em temas de género e direitos humanos.

Filmografia

 2016 - Machimbrao – El hombre nuevo. Curta-metragem, documentário dirigido por Lara Sousa
 2017 - La finca del medo. Curta-metragem, documentário
 2018 - Kalunga. Curta-metragem, Documentário Híbrido, direção de Lara Sousa
 2018 - Fin. Curta-metragem, Documentário Híbrido
 2019 - The Ship and the Sea, documentário escrito por Lara Sousa, dirigido por Lara Sousa e Everlane Moraes e produzido por Lara Sousa e Matheus Mello
 2019 - Sonhámos um país. Longa metragem realizada por Camilo de Sousa e Isabel Noronha, com imagem de Lara de Sousa, Ricardo Borges e Isabel Noronha

Reconhecimento e prémios

 2021 - O documentário Kalunga, conquistou o Prémio de Melhor Curta-metragem Latino-americana e o Prémio Melhor Filme Estrangeiro no Festival de Cinema de Três Passos, no Brasil.
 2019 - Fin foi eleita a melhor curta-documentário, na 6ª edição do Festival Internacional de Cinema da Praia (Plateau)
 2020 - The Ship and the Sea, foi selecionado para a Berlinale DocStation, recebeu o prêmio IDFA Bertha Fund Award Durban, em 2020.

Referências

Ligações Externas

 Machimbrao -  El hombre nuevo (Direção de Lara Sousa) | Trailer no Vimeo
 Kalunga (Direção de Lara Sousa) | Trailer no Vimeo
 Sonhámos um país (Imagem de Lara Sousa) | Trailer
 Conversa com a realizadora Lara de Sousa no programa Casa Cheia da Stv Play
 Lara Sousa no IMDB

Mulheres africanas
Mulheres
Cineastas de Moçambique
Mulheres cineastas
Nascidos em 1991
Naturais de Maputo

Lara de Sousa


O Brit Awards de 2022 foi realizado em 8 de fevereiro de 2022, na The O2 Arena, em Londres, Inglaterra, e foi apresentado pelo comediante britânico Mo Gilligan. Esta foi a 42.ª edição da premiação anual da British Phonographic Industry em reconhecimento a música britânica e internacional.

Em novembro de 2021, a BPI anunciou que o Brit Awards eliminariam as categorias de gênero, e que seriam substituídas pelas categorias de melhor Artista de Pop/R&B, Artista de Dance, Artista de Rock/Música Alternativa e Artista de Hip Hop/Grime/Rap. As indicações foram anunciadas em 18 de dezembro de 2021, com Adele, Dave, Ed Sheeran e Little Simz recebendo o maior número de indicações com quatro cada, e o maior número de indicações para artistas femininas desde os Brit Awards de 2010.

Mudanças nas categorias
Em 22 de novembro de 2021, a BPI anunciou que iria eliminar categorias para que o 42.ª Brit Awards fosse neutro em termos de gênero; foi declarado que a mudança pretendia "[reconhecer] os artistas apenas pela sua música e trabalho, e não pela forma como escolhem identificá-los ou como os outros podem ver. É importante que o Brits continue a evoluir e vise ser tão inclusivo quanto possível". Isso resultou na junção de Artista Feminina Solo e Artista Masculino Solo numa nova categoria de Artista do Ano, e na junção de Artista Feminina Solo Internacional e Artista Masculino Solo Internacional na categoria de Artista Internacional do Ano (originalmente apresentada entre 1986 e 1993). Para compensar a remoção das categorias, quatro prêmios baseados em gênero—Artista de Pop/R&B, Artista de Dance, Artista de Rock/Música Alternativa e Artista de Hip Hop/Grime/Rap—foram restabelecidos. Esses prêmios foram votados através do TikTok.

Vencedores e indicados
Os indicados para Estrela em Ascensão foram anunciados em 30 de novembro de 2021, e o vencedor foi anunciado em 9 de dezembro de 2021. Os indicados para as demais categorias foram anunciados em 18 de dezembro de 2021 durante um especial televisionado, The Brits Are Coming, apresentado por Maya Jama e Clara Amfo.

Os vencedores estão listados em primeiro e destacados em negrito.

Ligações externas

Brit Awards
Prémios de música em 2022
2022 no Reino Unido

Brit Awards de 2022


NGC 5815 est une petite galaxie spirale située dans la constellation de la Balance. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5815 a été découverte par l'astronome américain Francis Leavenworth en 1886.

NGC 5815 présente une large raie HI.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5815 sur le site du professeur C. Seligman

5815
Constellation de la Balance
Galaxie spirale
Objet céleste découvert en 1886
Objet céleste découvert par Francis Leavenworth

NGC 5815


Valla distrikt er et svensk folkeregisterdistrikt i Tjörns kommun og Västra Götalands län.

Distriktet ligger ligger i Bohuslän og på Sveriges sjettestørste ø (Tjörn), hvor der udgør øens nordøstlige del. Distriktet blev oprettet den 1. januar 2016.

Tidligere administrativ inddeling
Frem til 1862 hed området Valla Sogn (Valla socken). Dette år blev de verdslige anliggender overtaget af Valla Landkommune (Valla landskommun), der i 1952 blev lagt sammen med de andre kommuer på Tjörn. Den nye kommune (Tjörns landskommun) skiftede navn til Tjörns kommun i 1971.

I 1862 blev de kirkelige anliggender overtaget af Valla Menighed (Valla församling). Menigheden var et selvstændigt pastorat frem til 1925. Fra 2010 tilhører Valla Menighed Tjörns pastorat.

Folkebogføringsdistrikter i Västra Götalands län

Valla distrikt


"Boulevard of Broken Dreams", Green Day adlı müzik grubunun American Idiot isimli albümünün dördüncü parçası. Green Day ve Rob Cavallo tarafından yapılmış olan şarkı 2006'da Grammy Ödülü almıştır.

2004 şarkıları
Yalnızlık ile ilgili şarkılar
2000'lerde İngilizce şarkılar

Boulevard of Broken Dreams


The following is a list of cities in the Marshall Islands.  With the exception of Ebeye, all of the urban areas of the Marshall Islands are on the Majuro Atoll.

The population of the islands as a whole is less than 60,000 (); the population of most of these urban areas is less than 10,000.

Ajeltake
Delap-Uliga-Djarrit
Ebeye
Laura
Rairok

See also
 Municipalities of the Marshall Islands
 List of cities by country

References

Marshall Islands, List of cities in the

Cities
Marshall

List of cities in the Marshall Islands


Gunvor Ganer Krejberg (født 13. februar 1973 i Lemvig) er en dansk forfatter, der skriver børnebøger primært indenfor fantasy og magisk realisme.

Gunvor er opvokset i Gudum, er sproglig student fra Lemvig Gymnasium og cand.mag. fra Aarhus Universitet i Nordisk Sprog og Litteratur med sidefag i Kunsthistorie. Hun har som en del af sit studie læst et års litteraturvidenskab ved Stockholms Universitet.

Fra 1999-2002 arbejdede Gunvor med litteraturformidling på Dansk Litteraturinformationscenter (i dag en del af Kunststyrelsen) i København. I 2003 blev hun ansat på Handelshøjskolen, Aarhus Universitet i Aarhus (i dag School of Business and Social Sciences), hvor hun i de efterfølgende 11 år arbejdede som ekstern lektor i virksomhedskommunikation

Sideløbende med sit underviserjob har hun i en periode arbejdet som PR medarbejder for Teater Refleksion og i 2011 stiftede hun sammen med vennen Mads Bloch, musikskolen Den Kreative Skole Aarhus . Et arbejde, som de to fik prisen som Årets Ildsjæl for i 2013 af Aarhus Stiftstidende, Vestjysk Bank og Aarhus Kommune.

Fra 2010-2018 har Gunvor siddet i bestyrelsen for Teatret Svalegangen og i jury for Blixenprisen. Siden 2016 har hun været formand for Dansk Forfatterforenings Aarhusgruppe og i januar 2018 blev hun formand for Aarhus Kommunes Kunstråd. Hun sidder desuden i bestyrelsen for virksomheden Protac A/S.

Siden 2013 har Gunvor arbejdet professionelt som forfatter. Hun har blandt andet skrevet fantasyserien om alfepigen Mirja illustreret af Rebecca Bang Sørensen, hvor andet bind i serien, Mirja 2 - Drømmestenen, fik Orlaprisen 2018 i kategorien "Flotteste bog at kigge i". Gunvor har modtaget arbejdslegater fra Autorkontoen og fra Statens Kunstfond.

Bibliografi
 Mirja 5 - Mosens hjerte. Illustreret af Rebecca Bang Sørensen. Gyldendal 2021
 Den som alle ser. Gyldendal 2020
 Den magiske polarbi. Efter idé af: Nithu Thava. Illustreret af Anya Winqvist. DreamLitt 2020
 Mirja i grævlingens grotte. LÆS LØS. Gyldendal Uddannelse 2020
 Mirja og den blå krystal. LÆS LØS. Gyldendal Uddannelse 2019
 Mirja og musvågen. LÆS LØS. Gyldendal Uddannelse 2019
 Mirja 4 - En spådom af is. Illustreret af Rebecca Bang Sørensen. Gyldendal 2019
 Mirja 3 - Skovens gåder. Illustreret af Rebecca Bang Sørensen. Gyldendal september 2018
 Sirenesang. En digital lydvandring, 365TEKSTER 2017. (Kan downloades gratis som podcast.)
 Mirja 2 - Drømmestenen. Illustreret af Rebecca Bang Sørensen. Gyldendal 2017
 Mirja 1 - De nye vinger. Illustreret af Rebecca Bang Sørensen. Gyldendal 2017
 Aron. Kampen om Kornac. Forlaget Cadeau 2015
 D for Morfar. Illustreret af Lykke Bianca. Forlaget Cadeau 2014
 Audi 200 Turbo. Illustreret af Mads Ahm. Turbine Forlaget 2014
 Alle de søde små nisser (sammen med Lone Pedersen). Klematis 2001
 Eventyret om drengen der ikke kunne blive bange. Illustreret af Morten Bau. Musik af Jon Anderskou. Edition Wilhelm Hansen 1999

Artikler
 Videnskabsteatret - teaterformatet i videnskabens tjeneste. (Sammen med Peter Kastberg og Tatiana Chemi) Chara - Tidsskrift for kreativitet, spontanitet og læring dec. 2010.
 Naturvidenskab - det er da noget man optræder med: Dramaturgi i naturvidenskabens tjeneste. (Sammen med Peter Kastberg). Underviser.dk 2009

Referencer

Eksterne henvisninger
 Gunvor Ganer Krejberg officiel hjemmeside
 Orlaprisen 2018 på https://www.dr.dk/ultra/orlaprisen-2018
 Orlaprisen 2018 https://www.gyldendal.dk/artikler/mirja-orlaprisen
 Gunvor Ganer Krejberg på Dansk Forfatterforenings medlemsside
 Gunvor Ganer Krejberg og Mads Bloch får prisen som Årets Ildsjæl 2013 https://stiften.dk/aarhus/Nu-vil-de-ogsaa-spille-teater-med-de-unge/artikel/180915
 Danmarks Radio om romanen Den som alle ser
 Artikel på www.gyldendal.dk om forfatteren og bøgerne om Mirja

Børnebogsforfattere fra Danmark
Dansksprogede forfattere fra Danmark
Modtagere af Orla-prisen
Personer fra Lemvig

Gunvor Ganer Krejberg


An Cynosurus turcomanicus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Proskur.. An Cynosurus turcomanicus in nahilalakip ha genus nga Cynosurus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cynosurus

Cynosurus turcomanicus


Agustín Hugo Canapino (Arrecifes, 19 de janeiro de 1990) é um automobilista argentino. Atualmente compete na IndyCar Series pela equipe Juncos Hollinger Racing.

Carreira

Destaque no automobilismo argentino
Filho de Alberto Canapino (um dos mais famosos mecânicos de automobilismo da Argentina, falecido em 2021 em decorrência de Covid-19), iniciou a carreira automobilística em 2005, disputando a Copa Mégane até 2007, quando conquistou seu primeiro título aos 17 anos.

Seria nas categorias de turismo que El Titán de Arrecifes (um de seus apelidos) teve destaque, principalmente na Top Race V6, pela qual sagrou-se heptacampeão, e na Turismo Carretera, pela qual conquistou um tetracampeonato - em 2010, tornou-se o piloto mais jovem a vencer a categoria, aos 20 anos, 10 meses e 9 dias.

Ele ainda recebeu o prêmio Olimpia de Oro em 2018, sendo o segundo automobilista a obter a honraria (o primeiro havia sido Juan Manuel Fangio, em 1954), além de 2 Olimpias de Plata.

Experiências em Daytona e na Stock Car Brasil
Entre 2018 e 2019, Canapino participou de 3 provas da Stock Car Brasil (atual Stock Car Pro Series), tendo uma 11ª posição na etapa de Santa Cruz do Sul como melhor resultado. Ainda em 2019, foi inscrito para as 24 Horas de Daytona com um Cadillac DPi-V.R da Juncos Racing, juntamente com os norte-americanos Kyle Kaiser e Will Owen e o austríaco René Binder. O quarteto ficou em 8º lugar na classe DPi e em 29º na classificação geral. No mesmo ano disputou as 12 Horas de Sebring.

Primeira experiência em monopostos
Em outubro de 2022, a Juncos Hollinger Racing anunciou que Canapino faria 2 demonstrações com um carro da equipe na Argentina, nos autódromos Oscar Alfredo Gálvez e Termas de Río Hondo, além de participar dos testes coletivos da IndyCar Series no circuito de Sebring.

Em janeiro de 2023, o argentino foi anunciado para ser companheiro de equipe do britânico Callum Ilott na Juncos, tornando-se o primeiro piloto de seu país a correr na categoria (contabilizando IRL e Champ Car) desde Gastón Mazzacane, que havia feito 10 corridas em 2004, pela equipe Dale Coyne.

Galeria de imagens

Links
 Site oficial de Agustín Canapino

Pilotos de automóvel da Argentina
Naturais de Arrecifes (município)

Agustín Canapino


Balderas is an underground station on the Mexico City Metro. It is located in the Cuauhtémoc borough in the center of Mexico City. It is a transfer station along Lines 1 and 3.

Name and iconography
The station receives its name from the nearby Balderas street, which in turn was named in honor of Lucas Balderas, a Mexican military officer that participated in the Mexican–American War and was killed at the Battle of Molino del Rey in 1847. It is said that his last words were "poor country of mine".

The station pictogram depicts the colonial-era cannon preserved on the nearby Plaza de La Ciudadela. The cannon is a reminder of the Ten Tragic Days, which was a period a little bit longer than 10 days in which a coup the democratically elected government of Francisco I. Madero took place. This chapter would end with the murder of  President Madero and Vice-President José María Pino Suárez, as well as the rise to the presidency of Victoriano Huerta.

General information
Nearby Metro Balderas are some interesting places, like La Ciudadela market, filled with Mexican handicrafts, the José Vasconcelos Central Library of Mexico City,  and facilities of broadcaster Televisa. Next to the library lies a tianguis (street market) full of books old and new, comics, collectibles, etc.

This station has an information desk and facilities for the disabled.  It also displays a plaque unveiled on 19 September 2004, celebrating Mexican rock musician Rockdrigo González, killed exactly 19 years earlier in the 1985 Mexico City earthquake and composer of a song titled "Metro Balderas". In September 2011 a real-size bronze statue of Rockdrigo was also unveiled inside the station.

Although this station is totally underground, cellular phone signals (GSM and TDMA for several providers) are able to reach the platform. The station also has charging stations for mobile devices.

History
Metro Balderas was opened on 4 September 1969, as part of  the first stage of Line 1, going from Chapultepec to Zaragoza.

The station became the network's second transfer station, when the first stretch of Line 3, from Tlatelolco to Hospital General, was opened in November 1970.

Incidents
On Friday, 18 September 2009 a shooting occurred on the platform. A man was tagging one of the station walls with a marker, therefore, he was confronted by a police officer. He reacted by taking out a gun and killing the officer and a construction worker who tried to disarm him, he also left five more wounded. The man later claimed that he committed the killings "in the name of god" and was sentenced to 151 years in prison.

On 29 December 2018, a woman gave birth to a child inside the station, at the Line 1 platforms, helped by personnel of the Mexican Red Cross.

Nearby
Biblioteca de México, public library.
Escuela Libre de Derecho, law school.
Televisa Chapultepec headquarters.
Parque Tolsá, park.
Centro Escolar Revolución, elementary school.

Exits

Line 1
North: Tolsá street and Balderas, Centro
South: Avenida Niños Héroes and Avenida Chapultepec, Colonia Doctores

Line 3
East: Avenida Arcos de Belén, Colonia Doctores
Southeast: Avenida Niños Héroes and Dr. Río de la Loza street, Colonia Doctores

Station layout

Ridership

Gallery

References

External links

Balderas
Railway stations opened in 1969
1969 establishments in Mexico
Railway stations opened in 1970
1970 establishments in Mexico
Mexico City Metro stations in Cuauhtémoc, Mexico City
Mexico City Metro Line 3 stations
Accessible Mexico City Metro stations
Railway stations located underground in Mexico

Balderas metro station


Ivan Pešić ()

Note

Nașteri în 1992
Croați expatriați în România
Oameni în viață
Fotbaliști croați
Fotbaliști ai FC Dinamo București

Ivan Pešić


Evanjelizm, genel anlamıyla inciller hakkında vaaz vermektir. İsa üzerinde yoğunlaşan bu vaazların amacı Hristiyan olmayanları bu dine davet etmektir.

Matta, Markos, Luka ve Yuhanna tarafından yazılmış dört kanonik incilin her birine "Evanjel" denir. Yunanca "iyi haber" ya da "genel olarak kabul edilen gerçek" anlamına gelen evangelion dan gelmektedir. Bu kelimeden türetilerek, incil yazarlarına "Dört Evanjelist" denmiştir.

Evanjelist ve Evanjelik

Evanjelizm sözcüğü Kitab-ı Mukaddes'e dönmek veya yönelmek anlamına gelir.

Evanjelist ve Evanjelik kelimeleri farklı anlamlara gelmektedir. Evanjelist sözcüğü en basit anlamıyla "Hristiyanlık bildirisini vaaz eden, yayan kişi" anlamına gelir. Evanjelik sözcüğü ise daha çok Protestan Kilisesi'nin muhafazakâr kesimini nitelemek için kullanılır. Evanjelikler, ABD'yi kuran ve tutuculuğuyla bilinen Protestan mezhebi Puritenler'in devamıdır. Evanjelizm merkezli bu akımın mensuplarına ve zamanla liberal Protestanlar haricindeki tüm Protestanlara Evanjelik denmeye başlanmıştır (20. yüzyılın sonları, 21. yüzyılın başı). Ayrıca Martin Luther, reformları esnasında kurduğu kilise hareketi için bu ismi kullanmıştır. Bu nedenle Kıta Avrupası'nda Evanjelik sözcüğü, Protestan veya Lutherci olarak algılanır.

Evanjelizmin temelleri
Evanjelizmin temelleri İngiliz George Whitefield (1715-1770), Methodizm'in kurucusu John Wesley (1703-1791) ve Amerikalı filozof ve teolog Jonathan Edwards (1703-1785) tarafından atılmıştır. Bu üç kişi Amerika'nın en büyük Protestan mezhebi olan Baptistlerin ve Metodistlerin oluşumunun temel taşlarıdırlar.

Amerika Birleşik Devletleri'nde 1820'lerde genelde Hristiyanlık inancı için kullanılan Evanjelizm 19. yüzyıldan itibaren iki ayrı koldan ilerlemeye başlamıştır. Charles G. Finney ile Amerikan halkının dönüşümünün sağlanması ile devrimcilik anlamı kazanmış diğer taraftan Playmouth Kardeşliği hareketinin kurucusu John Nelson Darby'nin öncülüğünde radikal bir dini yorumu temsil etmeye başlamıştır. Bugünkü Evanjelizm Amerika'daki Hristiyan toplumunun tutucu kanadını temsil etmektedir.

Darby'nin Muafiyetçilik akımı Kitab-ı Mukaddes ve dünya tarihini yedi çağa ve tanrının insanlık hakkındaki takdirini gösteren yedi bölüme ayırmaktadır.

C. I. Scofield tarafından yazılan "Scofield Referans Kitab-ı Mukaddesi" ile 1880 ve 1890'lı yıllarda Darby'nin "Tanrı, tanrının krallığını temsil eden insanlara imtiyaz vermiştir." ve "İsrail Kitab-ı Mukaddes'in kıyamet zamanında önemli rol oynayacaktır." öğretisi geniş kitlelerce benimsenmiştir.

Lutherci Protestanlık ile başlayan, püritenizmle olgunlaşan, Jimmy Carter, Ronald Reagan ve baba Bush'un başkanlıkları döneminde adım adım gelişen Evanjelizm, 11 Eylül'den sonra oğul Bush ile küresel emperyalizmi yönlendiren esas güç hâline gelmiştir.

Notlar
 Oxford İngilizce Sözlük, evangelism, Evangelicalism
 Mustafa Karaca, Evanjelizm ve Vahabilik, NK Yayıncılık, 2005.  ISBN 975-9146-13-4

Kaynakça

 İngilizce Vikipedi, evangelism

Amerika Birleşik Devletleri'nde Hristiyanlık

Evanjelizm


කිතු දහම අදහන්නන්. ක්‍රිස්තියානියන් ලෙස ද හැදින්වේ. ලොව පුරා කිතුනුවන් 2,000,000,000ක් පමණ සිටින බව කියැවේ.

කිතුනුවන්


الجامعة العامة التونسية للشغل هي منظمة نقابية تونسية تأسست بتاريخ 6 ديسمبر 2006 وقد تكونت للجامعة لجنة اتصال تتكون من أربعة أعضاء هم : فاطمة الشريف (من قطاع التعليم) وسعاد الكداشي (من قطاع الفلاحة) ومحمد شقرون (من قطاع المعادن وكاتب عام سابق للاتحاد الجهوي للشغل بتونس). والحبيب قيزة (من قطاع الكيمياء وكاتب عام سابق للاتحاد الجهوي للشغل بقابس، منسق هذه اللجنة). وجميعهم كان ينشط في الاتحاد العام التونسي للشغل. وبالفعل فقد جاء تأسيس هذه المنظمة على خلفية نقد أداء الاتحاد الذي عجز عن «مواكبة الأوضاع السائدة». وقد تمكنت هذه المنظمة من تكوين نقابات أساسية لها بمنطقة المناجم بالجنوب الغربي. إلا أن السلطات التونسية لم تعترف بهذه المنظمة الجديدة وهو ما دعا القائمين عليها إلى تقديم شكوى إلى منظمة العمل الدولية. تضم المنظمة 10 آلاف منخرط منضوين في 20 في نقابة مارس 2011.

مراجع

نقابات تونس

الجامعة العامة التونسية للشغل


Die Zitadelle von Erbil ( oder Qela Hewlêrê, ) ist ein befestigter Tell inmitten der Altstadt von Erbil, der Hauptstadt der Autonomen Region Kurdistan im Irak. Laut UNESCO ist die Zitadelle einer der ältesten durchgängig bewohnten Orte der Welt.

Die frühesten Spuren einer Besiedlung reichen bis ins 5. Jahrtausend vor Christus, möglicherweise noch früher. In den schriftlichen Quellen wird die Zitadelle erstmals während der Ur-III-Zeit erwähnt. Sie gewann zur Zeit des neuassyrischen Reiches an Bedeutung; unter den Sassaniden und Abbasiden war Erbil ein wichtiges Zentrum der Christenheit. Nach der mongolischen Eroberung im Jahr 1258 verlor Erbil an Bedeutung. Im 20. Jahrhundert machte die Zitadelle große Veränderungen durch und eine Anzahl von Gebäuden und Häusern wurde zerstört. 2007 wurde die High Commission for Erbil Citadel Revitalization (HCECR) gegründet, um die Restaurierungsarbeiten zu überwachen. Dazu wurden bis auf eine Familie alle Einwohner umgesiedelt und ein Restaurierungsprojekt begonnen. Außerdem wurden archäologische Untersuchungen mit ausländischen Arbeitsgruppen und einheimischen Forschern durchgeführt.

Die UNESCO erhob die Zitadelle im Juni 2014 in den Status eines Weltkulturerbes.

Geschichte

Vorgeschichte
Seit wann der Ort der Zitadelle bewohnt ist, ist nicht bekannt. Gefundene Tonscherben am Fuße des Hügels könnten aus der Jungsteinzeit stammen. Sichere Spuren gibt es aus der Kupfersteinzeit. Aus dieser Periode wurden Töpferwaren gefunden, die man den Obed- und Uruk-Kulturen zuordnen kann. Deshalb wird die Zitadelle als einer der ältesten durchgängig bewohnten Orte der Welt angesehen.

Von Sumer bis zu den Sassaniden
Erbil erscheint zum ersten Mal schriftlich unter dem Namen Urbilem Ende des 3. Jahrtausends vor Christus: König Šulgi aus der 3. Dynastie von Sumer zerstörte Urbilum in seinem 43. Regierungsjahr und während der Herrschaft seines Sohnes und Nachfolgers Amar-Suena war Urbilum Teil des sumerischen Reiches. Im 18. Jahrhundert vor Christus erscheint Urbilum in einer Liste von Orten, die den Herrschern Šamši-Adad I. aus Assyrien und Dāduša von Ešnunna zugeordnet werden. Šamši-Adad I. stationierte eine Garnison in der Stadt und nutzte Erbil als Ausgangspunkt für militärische Kampagnen in Richtung Osten.

Im neuassyrischen Reich war Erbil – bekannt als Arbi-Ilu – eine wichtige Stadt. Sie nahm an der großen Revolte des Aššur-dayyin-apli gegen seinen Bruder Šamši-Adad V. wegen der Thronfolge ihres Vaters Šulmanu-ašared III. teil. Erbil kam als religiöses Zentrum den Städten Babylon und Aššur gleich, denn hier wurde die Ištar von Arbela verehrt, die eine der wichtigsten Gottheiten Assyriens war. Ihr Tempel wurde von Königen wie Salmānu-ašarēd I., Aššur-aḫḫe-iddina und Aššur-bāni-apli restauriert und instand gehalten. In einer Inschrift erwähnt Aššur-bāni-apli Träume, die von der Göttin Ištar kamen. Aššur-bāni-apli hielt wohl auch Hof in Erbil und empfing dort die Gesandten anderer Könige.

Nach dem Ende des assyrischen Reiches wechselte Erbil in den Besitz der Meder, die dann Teil des persischen Achämenidenreiches wurden, das dann aber im Jahr 331 vor Christus nach der Schlacht von Gaugamela in der Nähe Erbils von Alexander dem Großen unterworfen wurde. Später kämpften die Römer gegen die Parther um die Vorherrschaft in der Region. Die Stadt wurde zu einem wichtigen christlichen Zentrum und war auch Gouverneurssitz der Sassaniden, der Nachfolger der Parther. 340 kam es zu Christenverfolgungen, und als der Gouverneur selbst 358 zum Christentum konvertierte, starb er als Märtyrer. Circa 521 gründeten die christlichen Nestorianer eine Schule in Erbil. Während dieser Zeit gab es auch einen zoroastrischen Feuertempel in der Stadt.

Von der muslimischen Eroberung bis zu den Osmanen

Erbil wurde im 7. Jahrhundert von den Muslimen erobert. Es blieb aber trotzdem bis zum 9. Jahrhundert, als der Bischof seinen Sitz von Erbil nach Mossul verlegte, ein wichtiges christliches Zentrum. Von der ersten Hälfte des 12. Jahrhunderts bis 1233 war Erbil Hauptstadt der Begteginiden, einer turkmenischen Dynastie, die unter der Oberherrschaft der Zengiden von Mossul aufblühte. Der zweite Begteginiden-Atabeg Gökböri gründete um die Zitadelle herum eine Stadt und ließ Krankenhäuser und Madrasas errichten. Er starb 1233 ohne Erben, sodass Erbil in den Besitz des abbasidischen Kalifen al-Mustansir überging.

Als die Mongolen im 13. Jahrhundert in den Nahen Osten einfielen, attackierten sie Erbil im Jahr 1237 zum ersten Mal. Sie plünderten die Unterstadt und zogen sich vor einer anrückenden Armee zurück, ohne die Zitadelle erobert zu haben. 1258 fiel die Kalifenhauptstadt Bagdad an die Mongolen und wurde zerstört. Im selben Jahr marschierten diese wieder gegen Erbil und konnten diesmal nach sechsmonatiger Belagerung die Zitadelle einnehmen. Sie ernannten einen Christen zum Verwalter, und so wurden diese wieder einflussreicher in der Stadt. Doch schon 1289 begannen Christenverfolgungen, die im Jahre 1310 mit einem Massaker an allen Christen Erbils ihren Höhepunkt erreichten.

Während der osmanischen Herrschaft war Erbil Teil des Eyâlets Bagdad, das 1535 geschaffen worden war. 1743 war die Stadt kurz im Besitz des iranischen Afschariden Nadir Schah, der die Stadt 60 Tage lang belagert hatte. Eine Gravur von 1820 zeigt, dass die Zitadelle und die Ebene im Süden besiedelt waren. Mohammed Pascha Rewanduz, der Herr des kurdischen Fürstentums Soran, lehnte sich 1830 gegen seine osmanischen Oberherren auf und eroberte weite Teile des heutigen Nordiraks, darunter auch 1832 Erbil. 1892 lebten etwa 3.200 Menschen in der Stadt, die auch eine größere jüdische Gemeinde hatte.

Moderne Periode
Während des 20. Jahrhunderts fanden wichtige städtische und soziale Veränderungen statt. Ein 15 m hoher stählerner Wassertank wurde 1924 installiert, um die Bewohner mit sauberem Wasser zu versorgen, doch es traten durch versickerndes Wasser Schäden an den Fundamenten auf. Die Zahl der Einwohner nahm kontinuierlich ab, weil die reicheren Leute in moderne Häuser mit Gärten in der wachsenden Stadt außerhalb der Zitadelle zogen. 1960 wurden 60 Häuser, eine Moschee und eine Schule abgerissen, um Platz für die Hauptstraße vom nördlichen zum südlichen Tor zu schaffen. 2007 wurden die restlichen 840 Familien umgesiedelt, um die Zitadelle im Rahmen eines Projektes zu restaurieren und ihren historischen Charakter zu bewahren. Die Familien wurden finanziell entschädigt. Nur einer Familie wurde gestattet zu bleiben, damit es keine Unterbrechung in der 8000-jährigen Besiedlung der Zitadelle gibt. Nach dem Abschluss des Projektes sollen wieder 50 Familien in die Zitadelle einziehen dürfen. 2004 wurde im südwestlichen Teil der Zitadelle das Kurdische Textilmuseum eröffnet.

Architektur und Aufbau

Die Zitadelle befindet sich auf einem großen, annähernd ovalen Siedlungshügel, der zwischen 25 und 32 m hoch ist. Das Gebiet auf dem Hügel ist 430 mal 340 m groß und hat eine Fläche von 102.000 m². 36 m unterhalb der Oberfläche ist man auf den Untergrund gestoßen. Die Neigung des Hanges liegt bei etwa 45°. Drei Rampen (im Norden, Osten und Süden) führen hinauf zum äußeren Ring. Das südliche Tor ist das älteste der drei Zugänge und wurde mindestens einmal im Jahr 1860 repariert. Es wurde 1960 beschädigt und 1979 wieder aufgebaut. Das östliche Tor war als "Haremstor" bekannt und wurde von Frauen genutzt. Wann das nördliche Tor entstand, ist nicht klar, eine Quelle spricht von 1924, während andere Quellen aus dem Jahr 1944 nur zwei Tore kennen.

Im frühen 20. Jahrhundert befanden sich in der Zitadelle drei Moscheen, zwei Schulen, zwei Tekkes und ein Hamam, bis 1957 gab es noch eine Synagoge. Von den religiösen Einrichtungen steht heute nur noch die Mulla-Afandi-Moschee, die an Stelle einer Moschee aus dem frühen 19. Jahrhundert errichtet worden war. Der Hamam wurde 1775 von Qassim Agha Abdullah gebaut und war bis in die 1970er in Betrieb. 1979 wurde er renoviert, doch gingen hierbei viele architektonische Details verloren.

Als die Zitadelle noch bewohnt war, gab es drei Stadtviertel (Machalla): Von Ost nach West das Serai, das Takya und das Topkhana. Im Seraiviertel (Palastviertel) wohnten die vornehmen Familien, in Takya (von Tekke) die Derwische und im Topkhaneviertel (Arsenalviertel) die Handwerker und Bauern. 1920 war die Zitadelle noch in 506 Grundstücke eingeteilt, seitdem nahm die Einwohnerzahl stetig ab. 1984 lebten hier noch 4466 Menschen in 375 Häusern und 1995 nur noch 1631 in 247 Häusern. Bevor die Nord-Süd-Durchgangsstraße gebaut wurde, gingen alle Wege baumartig vom südlichen Tor aus. Die Wege waren zwischen 1 und 2,5 m breit und bis zu 300 m lang; daneben gab es auch kürzere Sackgassen.

Der Rand der Zitadelle hat keine durchgehende Mauer, sondern besteht aus etwa 100 eng aneinander gereihten Häusern. Damit die Häuser nicht über den Rand stürzen, wurden die Fassaden mit Streben verstärkt. Es gab etwa 30 vornehme, palastähnliche Gebäude, von denen die meisten im äußeren Teil der Zitadelle standen. Das älteste heute noch stehende Haus stammt aus dem Jahr 1893. Die Häuser im südöstlichen Viertel sind die älteren, während die Häuser im Norden aus den 1930ern und 1940ern sind. Der traditionelle Baustil bestand darin, die Häuser um einen Innenhof herum zu bauen. Die Dächer waren flach und der Weg in den Hof von der Tür her gewinkelt, damit man keinen direkten Einblick von der Tür in den Innenhof hatte.

Untersuchungen und Restaurierungen

In den Jahren 2006 und 2007 führten die Westböhmische Universität in Pilsen und die Salahaddin-Universität in Zusammenarbeit eine ausführliche Untersuchung und Evaluierung der gesamten Zitadelle durch. Dafür wurden geodätische Messungen durchgeführt und diese mit Satellitenaufnahmen, anderen Fotografien und Luftaufnahmen zu einem digitalen 3D-Modell kombiniert. In einigen Abschnitten wurden geophysikalische Studien gemacht, um Spuren älterer Gebäude unter den gegenwärtigen Häusern aufzuspüren. Am westlichen Hang und in einem kleinen Gebiet im östlichen Teil der Zitadellen wurden Ausgrabungen durchgeführt.

Im Zuge von Bauarbeiten wurde 2009 eine neuassyrische Grabkammer am Fuße des Hügels entdeckt. Die Kammer wurde dann vom Deutschen Archäologischen Institut (DAI) untersucht. Das Grab war schon in der Antike geplündert worden, barg aber noch Töpferware aus dem 8. oder 7. Jahrhundert vor Christus. Im nachfolgenden Jahr arbeitete das DAI mit den örtlichen Behörden weiter am Grab und entdeckte weitere bauliche Strukturen, möglicherweise aus der gleichen Periode, und weitere Gräber späterer Jahrhunderte.

2007 gründete die kurdische Regionalregierung das HCECR, um mit Hilfe der UNESCO die Zitadelle zu erhalten und zu restaurieren. Die HCECR spricht sich für eine Zone von 300–400 m um die Zitadelle aus, in der die Häuser nicht höher als zehn Meter sein dürfen. Das würde sicherstellen, dass die Zitadelle sich über die Stadt erhebt. Am 8. Januar 2010 beantragte der Irak die Aufnahme der Zitadelle in die Liste des UNESCO-Weltkulturerbes. Im März 2010 einigten sich der HCECR und die UNESCO darauf, dass das Gouvernement Erbil die Finanzierung des Restaurierungsprojektes mit 13 Millionen US-Dollar übernehmen wird. Erste Arbeiten wurden im Juni 2010 ausgeführt.

Quellen

Weblinks

 Citadel Documentation Project lfgm.fsv.cvut.cz
 High Commission for Erbil Citadel Revitalization erbilcitadel.org
 Research of the citadel at Erbil, Iraqi Kurdistan kar.zcu.cz

Einzelnachweise

Zitadelle
Festung in Asien
Befestigungsanlage im Irak
Archäologischer Fundplatz im Irak
Forschungsprojekt des Deutschen Archäologischen Instituts
Welterbestätte in Asien
Welterbestätte im Irak
Weltkulturerbestätte
Siedlungshügel
Archäologischer Fundplatz in Asien
Kupfersteinzeitlicher Fundplatz (Alter Orient)
Obed-Zeit
Uruk-Zeit
Bronzezeitlicher Fundplatz (Alter Orient)
Archäologischer Fundplatz (Mesopotamien)

Zitadelle von Erbil


Tiny Core Linux (TCL) este un sistem de operare minimalist bazat pe nucleul Linux dezvoltat de Robert Shingledecker. Această distribuție de Linux este cunoscută datorită dimensiunii sale extrem de mici (11-16 MB) si deoarece este foarte minimalistă, funcții suplimentare fiind provenite din extensii. Tiny Core Linux este un sistem de bază, fiind însoțit de BusyBox și de FLTK. Este gratuit cu al său cod sursă deschis și licențiat sub GNU GPL versiunea 2.

Lansare
Prima versiune a fost lansată pe data de 5 ianuarie 2009.

Variante
 Tiny Core - recomandată pentru utilizatorii noi care au acces la internet prin cablu. Include baza Core și interfața grafică bazată pe FLTK/FLWM.
 Core - varianta mai mică al lui Tiny Core fără interfață grafică.
 dCore - creată din fișiere compatibile cu Debian și Ubuntu.
 CorePure64 - o portare a lui Core pentru arhitectura x64
 Core Plus - variantă bazată pe Tiny Core care include mai multe funcții.
 piCore - varianta compatibilă cu Raspberry PI.

Distribuții Linux
Mini distribuții Linux

Tiny Core Linux


Victor-Félix Bernadou (Castres, 26 de junho de 1816 – Sens, 15 de novembro de 1891) foi um cardeal francês da Igreja Católica, arcebispo de Sens et Auxerre.

Biografia
Oitavo filho de Jean Louis Bernadou (1778-1860), empresário, e Marguerite Elisabeth Vincens (1779-1855), seu irmão Jean Louis Vincent (1800-1868) foi prefeito de Castres e deputado do Tarn (1837-1846). Estudou filosofia no Seminário Maior de Albi e teologia no Seminário de São Sulpício de Paris.

Foi ordenado padre em 19 de dezembro de 1840, em Paris. Pertenceu por vários anos à Sociedade dos Missionários da França. Fez trabalho pastoral na Arquidiocese de Argel, sendo cônego do capítulo da catedral em 1844 e arcipreste da catedral em 1847.

O imperador Napoleão III da França o apresentou para a Diocese de Gap em 25 de janeiro de 1862, com seu nome confirmado como bispo em 7 de abril e consagrado em 29 de junho, na Catedral de Castres por Jean-Joseph-Marie-Eugène de Jerphanion, arcebispo de Albi, coadjuvado por Louis-Antoine-Augustin Pavy, bispo de Argel e por Jean-Jacques-David Bardou, bispo de Cahors. Fez sua entrada solene em 10 de julho seguinte. Durante seu episcopado, construiu a catedral, cuja primeira pedra foi colocada em 16 de junho de 1866, também incentivou as peregrinações, reorganizou o seminário menor diocesano, favoreceu os estudos eclesiásticos e publicou uma nova edição do catecismo. Foi feito oficial da Légion d'honneur em 12 de agosto de 1865.

Foi apresentado pelo imperador Napoleão III para a Arquidiocese de Sens em 10 de maio de 1867, foi promovido arcebispo metropolitano em 12 de julho e recebeu o pálio no mesmo dia, enquanto estava em Roma. Fez sua entrada solene no dia 3 de setembro seguinte. Em Sens, restaurou a catedral, reconstruiu o seminário maior e o palácio episcopal, construiu um seminário menor e promoveu as peregrinações.

Participou do Concílio Vaticano I, entre 1869 e 1870, onde inicialmente ficou do lado dos novos-galicanos, em 13 de julho de 1870, votou placet juxta modum (a favor, mas sob a condição de alguma emenda) na seção sobre infalibilidade papal da constituição Pastor aeternus; na votação final, em 18 de julho, ele votou placet. Durante a Guerra Franco-Prussiana (19 de julho de 1870 a 10 de maio de 1871), demonstrou grande coragem realizando visitas pastorais e disponibilizando as igrejas locais como hospitais.

Foi criado cardeal pelo Papa Leão XIII, no Consistório de 7 de junho de 1886, recebendo o barrete vermelho e o título de cardeal-presbítero de Santíssima Trindade no Monte Pincio em 17 de março de 1887.

Faleceu em 15 de novembro de 1891, em Sens. Foi velado e sepultado na Catedral de Sens.

Ligações externas

Naturais de Castres (Tarn)
Arcebispos católicos da França
Oficiais da Ordem Nacional da Legião de Honra
Cardeais da França
Cardeais nomeados pelo papa Leão XIII

Victor-Félix Bernadou