7996 Vedernikov este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7996 Vedernikov este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul de Astrofizică din Crimeea de Liudmila Karacikina. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,88 ua, o excentricitate de 0,32 și o înclinație de 14,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1983
Centura de asteroizi

7996 Vedernikov


Este artigo contém a lista de jogos disputados pelo FBC Melgar na Copa Libertadores da América. Até agora o clube disputou 36 partidas, das quais venceu 10, empatou 3 e perdeu 23. A primeira partida foi em 1982.

Legenda

 Cor de fundo verde = Vitória
 Cor de fundo amarela = Empate
 Cor de fundo vermelha = Derrota

Década de 1980

1982

1984

Década de 2010

2016

2017

2018

2019

Década de 2020

2023

Referências

FBC Melgar

Lista de partidas do FBC Melgar na Copa Libertadores da América


Gabriel Thomas Porteous Jr. (December 15, 1946 – November 14, 2021) was a United States district judge of the United States District Court for the Eastern District of Louisiana. He served for sixteen years before being impeached and removed from office in December 2010. He died on November 14, 2021, aged 74.

Education and career
Porteous was born in New Orleans, Louisiana. He received a Bachelor of Arts degree from Louisiana State University in 1968 and a Juris Doctor from Louisiana State University Law School in 1971. He was a special counsel to the Office of the State Attorney General, Louisiana from 1971 to 1973. He served as Chief of the Felony Complaint Division in the District Attorney's Office, Jefferson Parish, Louisiana, from 1973 to 1975.

He was in private practice in Gretna from 1973 to 1980, and in Metairie from 1980 to 1984. He was a city attorney of Harahan from 1982 to 1984. He was elected as a judge on the 24th Judicial District Court of Louisiana in 1984 and served until 1994.

Federal judicial service
On August 25, 1994, Porteous was nominated by President Bill Clinton to a seat on the United States District Court for the Eastern District of Louisiana vacated by Robert Frederick Collins. He was confirmed by the United States Senate on October 7, 1994, and received his commission on October 11, 1994.

Notable rulings
Porteous ruled in several landmark cases against the state, including one 2002 case in which he ruled that the state of Louisiana was illegally using federal money to promote religion in its abstinence-only sex education programs. He ordered the state to stop giving money to individuals or organizations that "convey religious messages or otherwise advance religion" with tax dollars. Judge Porteous also said there was ample evidence that many of the groups participating in the Governor's Program on Abstinence were "furthering religious objectives." Those who supported such groups objected to his ruling.

Also in 2002, Porteous overturned a federal ban on rave paraphernalia such as glowsticks, pacifiers, and dust masks, originally banned due to the subculture's ties to recreational drugs such as Ecstasy, after the American Civil Liberties Union successfully claimed the ban to be unconstitutional. He had previously ruled in 1999 against a Louisiana law aimed at banning the second trimester abortion procedure known as intact dilation and extraction.

Bankruptcy
In 2001, Porteous filed for bankruptcy, which led to revelations in the press about his private life, specifically the fact that he was alleged to have had close ties with local bail bond magnate Louis Marcotte III, at the center of a corruption probe. Porteous himself was the subject of investigation by federal investigators.

In May 2006, Porteous, beset by the recent loss of his home due to Hurricane Katrina in August 2005, and the death of his wife a few months later, and still under investigation by a federal grand jury, was granted temporary medical leave and began a year-long furlough from the federal bench.

Impeachment proceedings

On June 18, 2008, the Judicial Conference of the United States transmitted a certificate to the Speaker of the United States House of Representatives expressing the Conference's determination that consideration of impeachment of Porteous might be warranted. The certificate stated that there was substantial evidence that Porteous "repeatedly committed perjury by signing false financial disclosure forms under oath," thus concealing "cash and things of value that he solicited and received from lawyers appearing in litigation before him."
In a specific case,

he denied a motion to recuse based on his relationship with lawyers in the case . . . and failed to disclose that the lawyers in question had often provided him with cash. Thereafter, while a bench verdict (that is, a verdict by a judge sitting without a jury) was pending, he solicited and received from the lawyers appearing before him illegal gratuities in the form of cash and other things of value

thus depriving "the public of its right to his honest services." The certificate concluded that this conduct "constituted an abuse of his judicial office" in violation of the Canons of the Code of Conduct for United States Judges.

The certificate also stated that there was substantial evidence that Porteous had "repeatedly committed perjury by signing false financial disclosure forms under oath" in connection with his bankruptcy, allowing "him to obtain a discharge of his debts while continuing his lifestyle at the expense of his creditors." Further, he had "made false representations to gain the extension of a bank loan with the intent to defraud the bank."

Investigation
On September 18, 2008, the House Judiciary Committee voted unanimously to proceed with an investigation of the bribery and perjury allegations. On October 15, 2008 House Judiciary Chair John Conyers announced that Alan I. Barron had been hired as Special Counsel to lead an inquiry into Porteous's impeachment. Representatives Adam Schiff (D-CA) and Bob Goodlatte (R-VA) were designated as Chair and Ranking Member, respectively, to lead the task force conducting the inquiry. Three months later, the House passed via voice vote a Conyers-sponsored resolution authorizing and directing the Committee on the Judiciary to run an impeachment inquiry into whether the House should impeach Porteous. The resolution was needed because the previous year's investigation had ended with the previous Congress. In October 2009, Reps. Conyers and Lamar S. Smith introduced a resolution asking to access the judge's tax returns as part of the investigation. The resolution was referred to the Rules Committee and, at the same time, a timeframe was established which called for the investigation to end in November 2009; the Judicial Impeachment Task Force would decide by the end of the year if impeachment would be recommended to the Judiciary Committee. If the recommendation was for impeachment, the Committee would take up the matter in early 2010. The task force scheduled the first hearings on the case for November 17 and 18, with more meetings in December before a final recommendation was made.

Impeachment
On November 13, Porteous sued the task force, claiming that the panel was violating his Fifth Amendment rights by using testimony given under immunity in making the case against him. On January 21, 2010, the panel voted unanimously to recommend four articles of impeachment to the full Judiciary Committee, which, on January 27, voted to send the articles of impeachment to the full House. On March 4, 2010, the full Committee reported , a resolution of impeachment of Porteous, to the full House. The full House considered the impeachment resolution on March 11, 2010 and voted to adopt all four articles, all of which passed unanimously, becoming the third of only three unanimous impeachment votes, the first was Harry E. Claiborne and the second was Walter Nixon. The subjects of the articles of impeachment, and the corresponding vote of the House of Representatives, appear below:
Article I – engaging in a pattern of conduct that is incompatible with the trust and confidence placed in him as a Federal judge – Passed the House by a vote of 412–0.
Article II – engaged in a longstanding pattern of corrupt conduct that demonstrates his unfitness to serve as a United States District Court Judge – Passed the House by a vote of 410–0.
Article III – knowingly and intentionally making false statements, under penalty of perjury, related to his personal bankruptcy filing and violating a bankruptcy court order – Passed the House by a vote of 416–0.
Article IV – knowingly made material false statements about his past to both the United States Senate and to the Federal Bureau of Investigation in order to obtain the office of United States District Court Judge – Passed the House by a vote of 423–0.

The same day, Representatives Adam Schiff (D-CA), Zoe Lofgren (D-CA), Hank Johnson (D-GA), Bob Goodlatte (R-VA), and Jim Sensenbrenner (R-WI) were appointed managers to conduct the trial in the Senate. In addition, Schiff and Goodlatte were designated as the lead managers. The articles of impeachment were sent to the Senate, where the proceedings were started on March 17. On that same day, Senators passed two resolutions: one provided for a summons for Porteous to answer the articles against him, and the other provided for a committee to analyze the evidence against him and report their findings to the full Senate. Senators Claire McCaskill (D-MO) and Orrin Hatch (R-UT) were designated as Chair and Vice Chair of the committee, respectively. The committee met on April 16; The trial was due to begin in early August, with a vote before the Senate happening in late September, but due to delays, it did not begin until mid-September, with a vote scheduled for December 8, 2010.

Trial
On December 7, 2010, the full Senate began hearing the impeachment trial. Senate President pro tempore Daniel Inouye presided over the trial. Jonathan Turley, acting in Judge Porteous's defense, announced that Judge Porteous had decided to leave the federal bench in 2011 were he not removed from office.

The following day, the Senate voted unanimously to convict Porteous on the first of four impeachment charges, removing him from the bench, before subsequently convicting him on the remaining three articles. In a separate vote, per a motion by Senate Majority Leader Harry Reid, the Senate disqualified Porteous from ever holding "any office of honor, trust or profit under the United States" again. He is one of only three former federal officers to be permanently banned from holding federal office after being impeached and removed, the others being West Hughes Humphreys and Robert W. Archbald.

Article I – engaging in a pattern of conduct that is incompatible with the trust and confidence placed in him as a Federal judge – Convicted in the Senate by a vote of 96–0.
Article II – engaged in a longstanding pattern of corrupt conduct that demonstrates his unfitness to serve as a United States District Court Judge – Convicted in the Senate by a vote of 69–27.
Article III – knowingly and intentionally making false statements, under penalty of perjury, related to his personal bankruptcy filing and violating a bankruptcy court order – Convicted in the Senate by a vote of 88–8.
Article IV – knowingly made material false statements about his past to both the United States Senate and to the Federal Bureau of Investigation in order to obtain the office of United States District Court Judge – Convicted in the Senate by a vote of 90–6.
Disqualification – Forever disqualified to hold any office of honor, trust or profit under the United States – Disqualified by the Senate by a vote of 94–2.

On January 15, 2011, Porteous gave up his law license in lieu of facing discipline, and agreed to never practice law in Louisiana again. According to the Louisiana Attorney Disciplinary Board, Porteous's conviction by the Senate effectively ended his legal career.

References

External links

1946 births
2021 deaths
20th-century American judges
21st-century American judges
Judges of the United States District Court for the Eastern District of Louisiana
Impeached United States federal judges removed from office
Lawyers from New Orleans
Louisiana state court judges
Louisiana State University Law Center alumni
People from Gretna, Louisiana
People from Jefferson Parish, Louisiana
United States district court judges appointed by Bill Clinton

Thomas Porteous


Apoi s-a născut legenda este un film românesc din 1969 regizat de Andrei Blaier. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Ilarion Ciobanu, Margareta Pogonat, Dan Nuțu.

Prezentare

Distribuție

Note

Legături externe

Vezi și
 1969 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1969
Filme regizate de Andrei Blaier
Filme dramatice românești

Apoi s-a născut legenda


ألكسندر كليبر، مدرب كرة قدم برازيلي.

كان مساعد المدرب ماركوس باكيتا، وبعد انتقال ماركوس باكيتا إلى تدريب منتخب السعودية لكرة القدم تم تعيينه مدربا لنادي الهلال السعودي في موسم 2005/2006، ودرب نادي الجهراء في بداية نوفمبر 2007 وحتى الآن، وفي يوم 2 ابريل 2008 أعلن بأنه لديه عروض قطرية وأنه يريد ترك نادي الجهراء

مصادر

صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة (أشخاص أحياء)
مدربو كرة قدم برازيليون

ألكسندر كليبر


Jeverland refererer til den nordlige del af det nuværende distrikt Friesland i Nordtyskland med byen Jever som sæde for den lokale regering.

Jeverland blev dannet i det 15. århundrede fra grevskabet Østfrisland (tysk: Herrschaft Jever, frisisk: Greefskip Eastfryslân, nederlandsk: Graafschap Oost-Friesland) som selv hidrører fra Banter Viertel, en del af Östringen og Wangerland.

Byen Wilhelmshaven, der blev grundlagt i 1853, tilhører ikke længere Jeverland, men er en selvstændig by. Trods det ligger de tidligere uafhængige kirkesogne Heppens und Neuende på byens område.

I tidligere tider var landbrug grundpillen i Jeverlands økonomi.

Handel blev hovedsageligt varetaget af de små kystnære "slusehavne" (sielhafen) Hooksiel, Rüstringersiel og Mariensiel. Staten Kniphausen, som for en tid var politisk helt uafhængig, var også beliggende i Jeverland sammen med sine to havne i Inhausersiel og Kniphausersiel. I dag ligger dens tidligere område til dels i byen Wilhelmshaven.

Litteratur
 Jeverländischer Altertums- und Heimatverein: Ein Blick zurück. Beiträge zur Geschichte des Jeverlandes. C. L. Mettcker & Söhne, Jever, 1986
 Wolfgang Koppen: Kluge Köpfe aus dem Jeverland, Brune-Mettcker, Jever 2003,
 Wolfgang Petri: Fräulein Maria von Jever. Ostfriesische Landschaft, Aurich 1994.
 Antje Sander (Hrsg.): Das Fräulein und die Renaissance. Maria von Jever 1500 - 1575. Isensee Verlag, Oldenburg 2000.
 Carl Woebcken: Jeverland. Gewesenes und Gebliebenes. In: Mitteilungen des Jeverländischen Altertums- und Heimatvereins Jever. Heft 8, .
 Georg Sello: Die territoriale Entwicklung des Herzogtums Oldenburg. Oldenburg 1917
 Georg Sello: Östringen und Rüstringen. Ad. Littmann, Oldenburg 1928

Jever
Frisland

Jeverland


وثيقة التسوية (Deed of Arrangement)، وهي اتفاق أو سند إبراء صلح يتنازل بموجبه المدين المعسر للدائن عن مال أو حق معين تجنبا من أعلان أفلاسه.

انظر أيضا
 اتفاق موثق.
 اتفاق الترست

مصادر
 القاموس الاقتصادي - تأليف حسن النجفي - مديرية مطبعة الإدارة المحلية - بغداد - 1977م - صفحة 95.

مصطلحات اقتصادية

وثيقة تسوية


ශරන්යා මනිවන්නන් ලේඛිකාවකි. නැටුම් ශිල්පිනියකි. චිත්‍ර ශිල්පිනියකි. නිළියකි. ඡායාරූප ශිල්පිනියකි. මාධ්‍යවේදිනියකි. මේ වනවිට ඇය සිය ප්‍රථම නවකතාව වූ Constellation of Scars හා පද්‍ය එකතුවක් වූ Witchcraft යන නිර්මාණ සකස් කිරීමෙහි යෙදී සිටින්නීය. 2006 වර්ෂයේ පසුභාගයේ දී ඇය විසින් නිර්මාණය කරන ලද පද්‍ය හා නිරූපණ ග්‍රන්ථයක් සීමා සහිත සංස්කරණයක් ලෙසින් නිකුත් කෙරිණි. එය අයරි නම් විය. ඇයගේ තනිව කතා කරන වචන සංදර්ශනය වූ Ochre as the Earth 2007 වර්ෂයේ ජුනි මස 3 වැනිදා පැවැත්විණි. එය ක්වාලාලාම්පූර් කලා දර්ශනයේ ප්‍රධාන අංගයක් විය.

වර්ෂ 1985 ජූලි 30 වැනි දා ඉන්දියාවේ උපත ලද ශරන්යා හැදී වැඩුණේ ශ්‍රී ලංකාවේ හා මැලේසියාවේය. වර්තමානයේ ඇය ක්වාලාලාම්පූර් හා චෙන්නායිවල වෙසෙන්නීය. ඇයගේ ආවේණික ද්වීභාෂා (ඉංග්‍රීසි, දෙමළ) ලේඛන හා රඟ දැක්වීම් ජනප්‍රියත්වයට පත්විය. ඇය මැලේසියාවේ නූතන රහස් ස්වාධීන ලේඛකයන්ගේ සමාගමෙහි ඉංග්‍රීසි, දෙමළ යන භාෂා දෙකම භාවිතා කරන ප්‍රථම හා එකම ලේඛිකාවයි.

ලක්ෂ්මි පීප්ස්නා සමරසිංහ, ඉන්ද්‍රන් අමිත්‍රනායගම් ෆ්‍රැන්සිස්කු බියර්ඩ්, ශ්‍රී කුමාර් වර්මා හා ලක්ෂ්මි පමුන්ජක් ආදී අන්තර්ජාතික ලේඛකයන්ගෙන් ඇයගේ ලේඛන සඳහා යහපත් ප්‍රතිචාර හිමිව ඇත. ඇය අන්තර්ජාල බ්ලොග් ලියන්නියක ද වන අතර ඇයගේ බ්ලොග් පිටුව හරහා මැලේසියාවේ පන්සල් විනාශ කිරීම පිළිබඳව අන්තර්ජාතික ප්‍රජාව දැනුවත් කිරීමටද ඇය දායක වන්නීය. ඇය විසින් ඉන්දියානු අග්‍රාමාත්‍ය මන්මෝහන් සිංට මෙම ගැටළුව පිළිබඳව දන්වා යවන ලද විවෘත ලිපිය හොඳම ලියුම කාණ්ඩය යටතේ 2007 කව්ෆැක් සම්මාන උළෙලට යෝජනා විය.

උපුටා ගැනීම්

"Culture informs my everyday life in very prosaic ways, and this bleeds into my creative life in what I hope are more profound ways." "සංස්කෘතිය අතිශය නීරස ආකාරයකින් මාගේ එදිනෙදා ජීවිතයට දැනුම් දීම සිදු කරන අතර මාවිසින් වඩා හෘදයාංගම ලෙස බලාපොරොත්තු වූ මාගේ නිර්මාණශීලී ජීවිතයට මෙය රුධිර වහනය සිදු කරයි." (Imagining ourselves තුළදී උපුටා ගන්නා ලදී, කාන්තාවන් පිළිබඳ අන්තර්ජාතික කෞතුකාගාරය.)

ශරන්යා මනිවන්නන්


Kreis Lissa () was a district in Regierungsbezirk Posen, in the Prussian province of Posen from 1887 to 1920. Its territory presently lies in the southern part of the Greater Poland Voivodeship in Poland.

History
On October 1, 1887, the Lissa district was formed from the eastern part of the Fraustadt district. The city of Lissa was the district capital.

On December 27, 1918, the Greater Poland uprising began in the province of Posen, and by January 1919 the north-eastern part of the district around the town of Storchnest was under Polish control. The south-western part of the district, including Lissa and Reisen remained under German control.

On February 16, 1919, an armistice ended the Polish-German fighting, and on June 28, 1919, the German government officially ceded the Lissa district to newly founded Poland with the signing of the Treaty of Versailles. On November 25, 1919, Germany and Poland concluded an agreement on the evacuation and surrender of the areas to be ceded, which was ratified on January 10, 1920. The evacuation of the remaining area under German control including the district town of Lissa and the handover to Poland took place between January 17 and February 4, 1920.

Demographics
The district had a German majority population, with a significant Polish minority. Most Germans lived in the district town of Lissa. According to the Prussian census of 1905, Kreis Lissa had a population of 42,467, of which 63% were Germans and 37% were Poles.

Military command
Kreis Lissa was part of the military command () in Posen at Glogau, Silesia.

Court system
The main court () was in Ostrowo, with lower court () in Lissa.

Civil registry offices
In 1905, these civil registry offices () served the following towns in Kreis Lissa:
Garzyn
Lissa
Murkingen
Reisen
Schwetzkau
Storchnest
Zaborowo

Police districts
In 1905, these police districts () served towns in Kreis Lissa:
Lissa Ost (east)
Lissa West
Reisen
Schwetzkau
Storchnest

Catholic churches
In 1905, these Catholic parish churches served towns in Kreis Lissa:
Alt Laube
Czerwonawies
Deutsch Wilke
Golembitz
Gollmitz
Kankel
Lissa
Murke
Oporowo
Pawlowitz
Punitz
Radomitz
Reisen
Retschke
Schwetzkau
Storchnest
Swierczyn

Protestant churches
In 1905, Protestant parish churches served towns in Kreis Lissa:
Feuerstein
Lissa
Mohnsdorf
Punitz
Reisen
Storchnest
Ulbersdorf
Wolfskirch
Zaborowo

References

External links
 List of genealogical records
 Kreis Lissa at Genealogy.Net

Districts of the Province of Posen

Kreis Lissa


Freziera, neotropski rod drveća (rjeđe grmova) iz porodice Pentaphylacaceae kojemu pripada šezdesetak vrsta raširenih od Meksika do Bolivije i Kariba. Tipična vrsta je Eroteum undulatum Sw. Thunb. = Freziera undulata (Sw.) Sw. ex Willd.

Vrste

 Freziera angulosa Tul.
 Freziera apolobambensis D.Santam. & A.Fuentes
 Freziera arbutifolia Planch. & Triana
 Freziera atlantica Zorzan. & Amorim
 Freziera bonplandiana Tul.
 Freziera bradleyi D.Santam. & Q.Jiménez
 Freziera caloneura Kobuski
 Freziera calophylla Triana & Planch.
 Freziera candicans Tul.
 Freziera canescens Bonpl.
 Freziera carinata A.L.Weitzman
 Freziera chrysophylla Bonpl.
 Freziera conocarpa (O.C.Schmidt) Kobuski
 Freziera cordata Tul.
 Freziera cuatrecasasii Kobuski
 Freziera cyanocantha A.L.Weitzman ex D.Santam.
 Freziera dasycarpa D.Santam. & R.Ortiz
 Freziera dudleyi A.H.Gentry
 Freziera echinata A.L.Weitzman
 Freziera erickitae A.Fuentes
 Freziera euryoides Kobuski
 Freziera ferruginea Wawra
 Freziera forerorum A.H.Gentry
 Freziera friedrichsthaliana (Szyszyl.) Szyszyl.
 Freziera grandiflora D.Santam., D.A.Neill & Lagom.
 Freziera grisebachii Krug & Urb.
 Freziera guaramacalana D.Santam. & Cuello
 Freziera guatemalensis (Donn.Sm.) Kobuski
 Freziera hieronymi Kobuski
 Freziera humiriifolia D.Santam.
 Freziera ilicioides Tul.
 Freziera inaequilatera Britton
 Freziera incana A.L.Weitzman ex D.Santam.
 Freziera jaramilloi A.H.Gentry
 Freziera karsteniana (Szyszyl.) Kobuski
 Freziera lanata (Ruiz & Pav.) Tul.
 Freziera longipes Tul.
 Freziera magnibracteolata A.Fuentes & D.Santam.
 Freziera mexicana (Turcz.) Kobuski
 Freziera microphylla Sandwith
 Freziera minima A.L.Weitzman
 Freziera monsonensis (Melch.) Kobuski
 Freziera monteverdensis D.Santam., Lagom. & Q.Jiménez
 Freziera neillii D.Santam.
 Freziera nervosa Bonpl.
 Freziera oxapampensis D.Santam.
 Freziera parva Kobuski
 Freziera reticulata Bonpl.
 Freziera retinervia Kobuski
 Freziera roraimensis Tul.
 Freziera sessiliflora A.H.Gentry
 Freziera smithiana Kobuski
 Freziera spathulifolia (Melch.) Kobuski
 Freziera stuebelii (Hieron.) A.L.Weitzman
 Freziera suberosa Tul.
 Freziera subintegrifolia (Rusby) Kobuski
 Freziera tarariae Q.Jiménez, D.Santam. & A.K.Monro
 Freziera tomentosa (Ruiz & Pav.) Tul.
 Freziera tundaymensis D.Santam.
 Freziera undulata (Sw.) Sw. ex Willd.
 Freziera verrucosa (Hieron.) Kobuski
 Freziera yanachagensis D.Santam.

Izvori

Pentaphylacaceae

Freziera


37. længdegrad kan henvise til:

 37. vestlige længdekreds
 37. østlige længdekreds

37. længdegrad


Šumska smilika, (lat. Omalotheca sylvatica, sin. Gnaphalium sylvaticum ) biljka je iz porodice Asteraceae. Raste u Europi, Rusiji i Kini. Kod nas raste po suhim šumama. Koristi se i kao ljekovita biljka.

Opis
Naraste do 60 cm visine.

Listovi su kopljasti,dužine do 8 cm.Gornja strana im je glatka a donja je prekrivena dlačicama.

Cvjetne su glavice duge oko 6 mm.

Sastav
Sukladno ruskoj literaturi sadži malu količinu tanina.

Ljekovitost
U ruskoj narodnoj medicini koristi se za liječenje rana,te kod vlažnih lišajeva,i to u prah stučena biljka,također se koristi kod opće slabosti,odnosno anemije te neuroza.

Sinonimi

Cyttarium silvaticum Peterm.
Dasyanthus fuscus (Oeder) Bubani
Dasyanthus sylvaticus (L.) Bubani
Filago recta Link
Filago sylvatica Link
Filago uliginosa Link
Gamochaeta sylvatica (L.) Fourr.
Gnaphalium alpigenum K.Koch
Gnaphalium carpetanum Boiss. & Reut. ex Willk. & Lange
Gnaphalium einseleanum F.W.Schultz
Gnaphalium fuscatum Schur
Gnaphalium fuscum
Gnaphalium mutabile Rochel
Gnaphalium rectum Sm.
Gnaphalium sophiae Heldr. ex Boiss.
Gnaphalium spadiceum Gilib.
Gnaphalium strictum Moench
Gnaphalium sylvaticum f. sylvaticum
Gnaphalium sylvaticum var. macrostachyum Ledeb.
Gnaphalium sylvaticum var. rectum DC.
Gnaphalium sylvaticum var. sylvaticum
Omalotheca caucasica (Sommier & Levier) Czerep.
Omalotheca sylvatica (L.) Sch.Bip. & F.W.Schultz
Omalotheca sylvatica subsp. carpetana (Willk.) Rivas Mart.
Omalotheca sylvatica subsp. sylvatica
Synchaeta caucasica (Sommier & Levier) Kirp.
Synchaeta silvatica (L.)
Synchaeta sylvatica (L.) Kirp.

Dodatna literatura
Schmeil-Fitschen: Flora von Deutschland und seinen angrenzenden Gebieten. - Heidelberg 1968.

Vanjske poveznice

Izvori

Loricariinae
Ljekovito bilje

Šumska smilika


التحريض في القانون الجنائي هو تشجيع شخص آخر على ارتكاب جريمة. اعتمادًا على الولاية القضائية ، قد تكون بعض أنواع التحريض أو جميعها غير قانونية. عندما تكون غير قانونية ، تُعرف بأنها جريمة غير مكتملة ، حيث يكون الضرر مقصودًا ولكن قد يكون أو لا يكون قد حدث بالفعل، تتطلب المادة 20 من العهد الدولي الخاص بالحقوق المدنية والسياسية أن يحظر القانون أي دعوة إلى الكراهية القومية أو العنصرية أو الدينية تشكل تحريضًا على التمييز أو العداء أو العنف.

مراجع

جرائم الكلام
قانون جنائي

تحريض


Catherine Rosalind Russell (født 4. juni 1907, død 28. november 1976) var en amerikansk skuespiller, model og sanger.

Biografi
Rosalind Russells far var advokat, moren var en modeskribent. Russell gjorde scenedebut i slutningen af 1920'erne og filmdebut i 1934. Til at begynde med, havde hun dramatiske roller, men fra begyndelsen af 1940'erne, fandt hun sin niche i komedier, hvor hun ofte spillede den velklædte, effektive karrierekvinder, der overdængede deres ægtemænd med giftige, spydige kommentarer. Da hun vendte tilbage til dramaet i slutningen af årtiet, faldt hendes popularitet. Hun optrådte også på Broadway i dramaer og musicals.

Russell blev nomineret til en Oscar fire gange. Hun har en stjerne på Hollywood Walk of Fame for sine bidrag i film på adressen 1708 Vine Street.

Privatliv
Hun var gift med producenten Frederick Brisson, søn af skuespiller Carl Brisson.

Filmografi

Skuespiller

 1934 – Den anden kvinde
 1934 – Saa er vi kvit
 1935 – Hemmelig kode
 1935 – Den offentlige mening
 1935 – Guld til Singapore
 1936 – Under to flag
 1937 – Når mørket sænker sig
 1938 – Borgen
 1938 – Kom så gifter vi os
 1939 – Kvinder
 1939 – Det stjaalne Manuskript
 1940 – Sensationen
 1940 – Min mand har en veninde
 1940 – Den såkaldte kærlighed
 1940 – Hired Wife
 1941 – Juveltyveriet i Bombay
 1941 – The Feminine Touch
 1941 – Design for Scandal
 1942 – Min søster Eileen
 1942 – Hendes privatsekretær
 1943 – Friheden har vinger
 1943 – What a Woman!
 1945 – Kvinden i sovevognen
 1945 – Roughly Speaking
 1946 – Sister Kenny
 1947 – Sorg klæder Elektra
 1947 – The Guilt of Janet Ames
 1948 – The Velvet Touch
 1949 – Tre på bryllupsrejse
 1950 – Mit rygte er i fare
 1952 – Skyd ikke med lotterne
 1955 – En fremmed i byen
 1958 – Auntie Mame
 1961 – Mr. Asano forelsker sig
 1962 – Gypsy - striptease-dronningen
 1966 – The Trouble with Angels
 1971 – Spionen, der kom ind fra varmen

Manuskripforfatter
 1956 – Hendes natlige gæst
 1971 – Spionen, der kom ind fra varmen

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Manuskriptforfattere fra USA
Sangere fra USA
Modeller fra USA
Personer fra Connecticut
Amerikanere i 1900-tallet
Hollywood Walk of Fame

Rosalind Russell


Rogoz (lat. Typha), biljni rod listopadnih, vodenih trajnica iz porodice rogozovki. Oko četrdesetak vrsta, poglavito na sjevernoj polutki. U Hrvatskoj postoji nekoliko vrsta: uskolisni rogoz (T. angustifolia), širokolisni rogoz (T. latifolia), laxmannov rogoz (T. laxmannii), patuljasti rogoz (T. minima), T. domingensis, T. shuttleworthii i T. x glauca

Opis
Rod Typha od oko 30 vrsta visokih trskolikih močvarnih biljaka (porodica Typhaceae), koje se nalaze uglavnom u umjerenim i hladnim područjima sjeverne i južne hemisfere. Biljke nastanjuju slatke do blago bočate vode i smatraju se vodenim ili poluvodenim. Rogoz je važan za divlje životinje, a mnoge se vrste također uzgajaju kao ukrasne biljke za ribnjake i za aranžmane od suhog cvijeća. Dugi plosnati listovi rogoza (Typha latifolia) koriste se posebno za izradu prostirača i sjedala za stolice. Škrobni rizomi se ponegdje jedu.

Rogozi su uspravne višegodišnje biljke koje niču iz puzajućih rizoma. Dugi suženi listovi imaju glatke rubove i pomalo su spužvasti. Sićušni jednospolni cvjetovi nose se na gustom cilindričnom klasu, pri čemu su muški cvjetovi smješteni iznad ženskih cvjetova. Nakon što ispuste pelud, muški cvjetovi uvenu i otpadnu, ostavljajući karakteristične smeđe dlakave plodne klasove. Kad sazrije, klas se raspada i oslobađa pamučne mase sitnih sjemenki raspršenih vjetrom.

Vrste

 Typha albida Riedl
 Typha alekseevii Mavrodiev
 Typha androssovii Krasnova
 Typha angustifolia L.
 Typha × argoviensis Hausskn. ex Asch. & Graebn.
 Typha austro-orientalis Mavrodiev
 Typha azerbaijanensis Hamdi & Assadi
 Typha × bavarica Graebn.
 Typha biarmica Krasnova
 Typha capensis (Rohrb.) N.E.Br.
 Typha caspica Pobed.
 Typha changbaiensis M.Jiang Wu & Y.T.Zhao
 Typha davidiana (Kronf.) Hand.-Mazz.
 Typha domingensis Pers.
 Typha elephantina Roxb.
 Typha ephemeroida Krasnova
 Typha × gezei Rothm.
 Typha × glauca Godr.
 Typha grossheimii Pobed.
 Typha incana Kapit. & Dyukina
 Typha joannis Mavrodiev
 Typha kalatensis Assadi & Hamdi
 Typha kamelinii Krasnova
 Typha komarovii Krasnova
 Typha kozlovii Krasnova
 Typha krasnovae Doweld
 Typha latifolia L.
 Typha laxmannii Lepech.
 Typha linnaei Mavrodiev & Kapit.
 Typha lugdunensis P.Chabert
 Typha minima Funck
 Typha orientalis C.Presl
 Typha pallida Pobed.
 Typha paludosa Krasnova
 Typha × provincialis A.Camus
 Typha przewalskii Skvortsov
 Typha shuttleworthii W.D.J.Koch & Sond.
 Typha sinantropica Krasnova
 Typha sistanica De Marco & Dinelli
 Typha × smirnovii Mavrodiev
 Typha × soligorskiensis D.Dubovik
 Typha subulata Crespo & Pérez-Mor.
 Typha × suwensis T.Shimizu
 Typha tichomirovii Mavrodiev
 Typha turcomanica Pobed.
 Typha tzvelevii Mavrodiev
 Typha valentinii Mavrodiev
 Typha varsobica Krasnova
 Typha × volgensis Krasnova

Izvori

Vanjske poveznice

Rogozovke
Samoniklo jestivo bilje

Rogoz


Joseph R. Wishy (*  13. Januar 1934 in New York City, New York; † 3. Juli 1993 in der Bronx) war ein US-amerikanischer Filmproduzent.

Leben
Wishy besuchte zunächst das Columbia College, danach studierte er an der University of Oxford in England. Weitere Studien machte er in Ost-Berlin bei Walter Felsenstein sowie bei Giorgio Strehler am Teatro alla Scala in Mailand. In den 1950er Jahren arbeitete er als Assistent von Samuel Chotzinoff. In den 1960er Jahren produzierte er zwei Musicals am Broadway. 1978 inszenierte Wishy das Ballettstück Sinfonietta. Hierfür engagierte er Jiří Kylián für die Choreografie zur Musik von Leoš Janáček. 1983 wurde Wishy für den Dokumentarfilm A Portrait of Giselle über Ballerinas des 19. Jahrhunderts für den Oscar nominiert.

Wishy starb in einem Krankenhaus in der Bronx an Amöbenruhr.

Filmografie
 1966: ABC Stage 67
 1982: A Portrait of Giselle

Auszeichnungen
 1983: Oscar-Nominierung für A Portrait of Giselle

Broadway
 1962: All American
 1966: A Time for Singing

Weblinks

 Nachruf der New York Times (englisch)

Filmproduzent
Theaterproduzent
US-Amerikaner
Geboren 1934
Gestorben 1993
Mann

Joseph Wishy


Estarlin De Los Santos Rincón (Villa Mella; 20 de enero de 1987) es un infielder dominicano de ligas menores que se encuentra en la organización de los Mellizos de Minnesota. Actualmente está asignado a Fort Myers Miracle, equipo Clase-A avanzada afiliado a los Mellizos.

De Los Santos firmó con los Mellizos como agente libre no drafteado poco después de su cumpleaños número dieciocho en 2005. A pesar de que jugó mal su primera temporada como profesional con los Gulf Coast League Twins (.195 de promedio de bateo, sin jonrón y sólo dos impulsadas con un porcentaje de fildeo de .889), mostró una mejoría constante en las tres temporadas, ya que, en 2007 con Beloit Snappers, De Los Santos empató en el liderato de la liga con 60 carreras anotadas, segundo con seis triples , en cuarto lugar con 75 hits y tercero con 27 bases robadas. Fue nombrado Jugador de la Semana de la Appalachian League (del 10 al 16 de julio de 2007) y una selección a los Juegos de Estrellas de post-temporada.

De Los Santos se ha desempeñado hasta ahora principalmente en el campocorto en el farm system de los Mellizos, sin embargo, ha visto alguna acción en la segunda base. El 20 de noviembre de 2009, fue añadido al roster de 40 jugadores de los Mellizos.

Referencias

Enlaces externos
Baseball-Reference
Fangraphs
The Baseball Cube

Beisbolistas de República Dominicana
Campocortos de República Dominicana
Segundas base de República Dominicana
Beisbolistas de los Gigantes del Cibao
Nacidos en la provincia Santo Domingo

Estarlin de los Santos


La gare des Avins est une ancienne gare ferroviaire belge de la ligne 126, de Statte à Ciney située aux Avins, section de la commune de Clavier, dans la province de Liège en Région wallonne.

Situation ferroviaire
La gare des Avins était située au point kilométrique (PK) 20,0 de la ligne 126, de Statte à Ciney entre les gares de Clavier et de Bormenville.

Histoire
La section de Modave à Ciney de la ligne concédée à la Société anonyme du chemin de fer Hesbaye-Condroz est mise en service le  par les Chemins de fer de l'État belge
. La station est située sur le plateau dominant le village.

La SNCB supprime les trains de voyageurs de la ligne le , puis ceux de marchandises en . Les rails sont conservés à titre stratégique mais finalement retirés en 1999. Un coupon de voie est sauvegardé en face du bâtiment de la gare lequel a connu plusieurs occupants depuis sa désaffectation. Un RAVeL a depuis été créé sur l'ancienne ligne de chemin de fer.

Patrimoine ferroviaire
Comme toutes les gares intermédiaires bâties durant les années 1870 sur les lignes 126 et 127, à l'exception de Huy-Sud, le  de la gare  appartient au plan type standard de la compagnie Hesbaye-Condroz lequel se caractérise par trois parties : une aile basse (comptant ici huit travées) pour l'accueil des voyageurs, du guichet et du magasin pour les colis et petites marchandises ; un large corps de logis d'une seule travée latérale et une aile de service de dimensions variables (celle des Avins était rectangulaire avec deux travées et un toit à deux versants). La forme des ailes de service variant d'une gare à l'autre, s'agirait d'ajouts ultérieurs à un bâtiment ne comportant que deux parties (certaines comme Avernas et Havelange en étaient dépourvues). La façade est recouverte d'enduit avec des pilastres en pierre de taille, sauf le corps de logis qui est en briques apparentes.

Dans les années 2010, son état s'était fortement dégradé. Elle a depuis été restaurée et divisée en plusieurs logements, sauf l'ancienne aile de service qui, instable, a été rasée. Plusieurs plaques émaillées et marquages bilingues d'époque   , encore visibles, ont été sauvegardés ; la grande plaque au pignon de l'aile de service a migré vers celui de l'aile principale. Depuis la démolition de l'aile de service, le mur du grand corps central affiche trois séries de portes et fenêtres, ce qui semble être sa configuration d'origine.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne 126 (Infrabel)
 Liste de gares en Belgique

Liens externes
  Pandora : la ligne 126
 Hugo de Bot, Architecture des gares en Belgique, tome I (de 1835 à 1914), Brepols, Turnhout, 2002.

Gare
Gare fermée dans la province de Liège
Gare mise en service en 1877

Gare des Avins


El Beso (O Beijo, em português) é uma escultura construída em 1992, pelo escultor, pintor e artesão peruano Víctor Delfín. A escultura está localizada no Parque do Amor, em Miraflores, na capital peruana Lima.

História
Inspirado pelos casais que passeavam na orla e mirante de Malecón Cisneros, o artista Víctor Delfín criava esculturas, em argila, de cenas românticas. Uma das cenas chamou muita atenção do artista, um casal unido pelos lábios. Delfin esculpiu a cena em bronze fundido, no tamanho de 70 x 30 cm e deixou exposto em seu escritório de casa.

Em uma visita feita pelo, até então, prefeito de Miraflores Alberto Andrade à casa de Delfin, em um encontro organizado por um amigo em comum, a escultura em bronze chamou a atenção do prefeito e este perguntou a Delfin se era possível fazer uma réplica daquela escultura em dimensões maiores. Com a resposta afirmativa do artista, o prefeito Andrade contratou Delfín. Ambos escolheram um parque que estava abandonado para revitalizar e depois instalar a escultura.

A escultura foi finalizada em agosto de 1992, mas como a obra do parque atrasou, a escultura só foi instalada em fevereiro de 1993.

Construção
A escultura foi construída com cimento, gesso e pigmentação vermelha. Mede 8,02 metros de largura por 7,31 metros de altura e teve um custo de US$ 30.000. Representa um casal, com feições da maioria da população mestiça peruana, se beijando.
Escultura da América do Sul
Peru
Lima

El Beso


Porodično stablo naziv je petog studijskog albuma Arsena Dedića, objavljenoga na LP-ju 1976. godine. Na albumu "Porodično stablo" u suradnji s producentom Kornelijem Kovačom 1976. godine se približava rocku pod utjecajem vala jugoslavenskog progresivnog rocka.

Popis pjesama

Izvori

Vanjske poveznice
 Discogs: Porodično stablo

Albumi Arsena Dedića
Albumi iz 1976.

Porodično stablo (Arsen Dedić)


{| border="1" style="float: right; border-collapse: collapse;margin-left:15px"
|-----
|

|-----
| Kardinaltal
1.000.000.000.000.000billiard
|-----
| Ordinaltal || 1.000.000.000.000.000.
|-----
| Faktorer
215 x 515
|-----
| Romertal ||
|-----
| Binær værdi || 111000110101111110101001001100011010000000000000002
|-----
|  Hexadecimal værdi || 38d7ea4c6800016
|-----
|  Base 36 værdi || 9UGXNORJLS36
|}

1.000.000.000.000.000 (billiard) er:
 Det naturlige tal efter 999.999.999.999.999, derefter følger 1.000.000.000.000.001.
 Et heltal.
 Et lige tal.
 Det samme som den videnskabelige notation 1015.

Bestemte tal

1.000.000.000.000.000


Kanatschan Alibekow (, ) (* 1950) – seit 1992 bekannt auch als Ken Alibek – ist ein amerikanischer, aus der Sowjetunion geflohener Arzt, Mikrobiologe, Oberst und Biowaffenexperte.

Leben
Ken Alibek wurde als Kanatschan Alibekow im kasachischen Dorf Kautschuk geboren und wuchs in Alma-Ata auf. Er studierte Militärmedizin in Tomsk und arbeitete danach für Biopreparat Moskau an einem Biowaffenprogramm.

Seine erste Arbeitsstelle war (1975) das Institut für angewandte Biochemie (IAB) nahe Omutninsk, ein kombiniertes Pestizidproduktionswerk und Reservebiowaffenfabrik zur Vorbereitung eines Biowaffenkrieges. In Omutninsk entwickelte Alibek Nährmedien zur Züchtung und Massenherstellung von als Biowaffen geeigneten Bakterien. Er optimierte die Entwicklung und Großherstellung von Mikroorganismen und ihrer Toxine. Nach weniger als einem Jahr in Omutninsk wurde Alibek in das sibirische Berdsk versetzt. Mit Unterstützung eines Kollegen baute er ein mikrobiologisches Labor auf, das biologische Techniken zur schnellen Vermehrung von Mikroorganismen, die sich zur Biowaffenproduktion eigneten, optimierte.

Bald wurde Alibekow zurück versetzt, wo er in die Position des stellvertretenden Direktors aufstieg. Er stieg schnell in der Hierarchie der Sowjetarmee auf und wurde der erste Direktor von Biopreparat, wo er ein Biowaffenforschungsprogramm leitete.

1992 floh er in die USA, wurde amerikanischer Staatsbürger und Biowaffengegner. Er hat sich aktiv für die biologische Abrüstung und eine biowaffenfreie Militär-Strategie der US-Regierung eingesetzt. Er ist CEO von AFG Biosolutions Inc. (USA) und Präsident und CEO von MaxWell Biocorporation, LLC (Ukraine).

Nachdem aus Angst vor weiteren Anthrax-Attentaten 2001 große Mengen des Gegenmittels Ciprofloxacin ausgegeben wurden, warnte Alibek, dass die breite Verwendung von Antibiotika zahlreiche neue, resistente Bakterien zur Folge haben würde.

Veröffentlichungen

 The Anthrax Vaccine: Is It safe? Does it Work? (2002), Reviewer. National Academy Press, Washington, D.C., Institute of Medicine.
 Biological Threats and Terrorism: Assessing the Science and Response Capabilities (2002), Workshop Summary, Contributor. National Academy Press, Washington, D.C., Institute of Medicine.
 R.S. Weinstein, K. Alibek: Biological and Chemical Terrorism: A Guide for Healthcare Providers and First Responders. Thieme Medical Publishing, New York 2003.
 K. Alibek et al.: Biological Weapons. In: Bio-Prep, Louisiana, Jan 2003.
 I. Fong, K. Alibek: Bioterrorism and Infectious Agents: A New Dilemma for the 21st Century. Springer, 2005.
 I. Fong, K. Alibek: New and Evolving Infections of the 21st Century. Springer, 2006.

 Dan Richards, Kenneth Alibek, Michael G Katze, Mark A Wainberg, Richard J Webby: Controversies in 21st century virology. In: Future Virology, May 2006, Vol. 1, No. 3, S. 263–268
 K Alibek, G Liu: Biodefense shield and avian influenza. In: Emerg Infect Dis, 2006, May;12(5), S. 873–875, PMID 16710964.
 VA Karginov, A Yohannes, TM Robinson, K Alibek et al.: Beta-cyclodextrin derivatives that inhibit anthrax lethal toxin. In: Bioorganic & Medicinal Chemistry, 2006, Jan 1;14(1), S. 33–40. Epub 2005 Sep 19, PMID 16169738.
 M Forino, S Johnson, TY Wong, K. Alibek, et al.: Efficient synthetic inhibitors of anthrax lethal factor. In: Proc Natl Acad Sci U S A, 2005, Jul 5;102(27), S. 9499–9504. Epub 2005 Jun 27, PMID 15983377.
 SG Popov, TG Popova, S Hopkins, K Alibek et al.: Effective antiprotease-antibiotic treatment of experimental anthrax. In: BMC Infect Dis, 2005, Apr 8;5(1), S. 25, PMID 15819985
 K Alibek: Smallpox: a disease and a weapon, Int J Infect Dis, 2004, Oct;8 Suppl 2, S. 3–8, PMID 15491869
 G Liu, Q Zhai, D Schaffner, K Alibek, et al.: "Bacillus alcalophilus" peptidoglycan induces IFN-alpha-mediated inhibition of vaccinia virus replication. In: FEMS Immunol Med Microbiol, 2004, Oct 1;42(2), S. 197–204, PMID 15364104.
 K Alibek, C Bailey BioShield or biogap? In: Biosecur Bioterror, 2004, 2(2), S. 132–133, PMID 15225408.
 G Liu, Q Zhai, DJ Schaffner, K Alibek et al.: Prevention of lethal respiratory vaccinia infections in mice with interferon-alpha and interferon-gamma. In: FEMS Immunol Med Microbiol, 2004, Apr 9;40(3), S. 201–206, PMID 15039095.
 G Liu, Q Zhai, D Schaffner, K Alibek et al.: IL-15 induces IFN-beta and iNOS gene expression, and antiviral activity of murine macrophage RAW 264.7 cells. In: Immunol Lett, (2004), Feb 15;91(2-3), S. 171–178; PMID 15019287.
 SG Popov, TG Popova, E Grene, K Alibek et al.: Systemic cytokine response in murine anthrax. In: Cell Microbiol (2004) Mar;6(3), S. 225–233, PMID 14764106.
 VA Karginov, TM Robinson, J Riemenschneider, K Alibek et al.: Treatment of anthrax infection with combination of ciprofloxacin and antibodies to protective antigen of "Bacillus anthracis". In: FEMS Immunol Med Microbiol, (2004), Jan 15;40(1), S. 71–74, PMID 14734189.
 AG Wu, D Alibek, YL Li, K Alibek et al.: Anthrax toxin induces hemolysis: an indirect effect through polymorphonuclear cells. In: J Infect Dis (2003), Oct 15;188(8), S. 1138–1141. Epub 2003 Sep 30; PMID 14551883.
 SN Radyuk, PA Mericko, TG Popova, K Alibek et al.: In vitro-generated respiratory mucosa: a new tool to study inhalational anthrax. In: Biochem Biophys Res Commun (2003), Jun 6;305(3), S. 624–632.
 VI Klichko, J Miller, A Wu, K Alibek et al.: Anaerobic induction of "Bacillus anthracis" hemolytic activity. In: Biochem Biophys Res Commun (2003), Apr 11;303(3), S. 855–862, PMID 12670489.
 SG Popov, R Villasmil, J Bernardi, K Alibek et al.: Effect of "Bacillus anthracis" lethal toxin on human peripheral blood mononuclear cells. In: FEBS Lett (2002), Sep 11;527(1-3), S. 211–215, PMID 12220662.
 SG Popov, R Villasmil, J Bernardi, K Alibek et al.: Lethal toxin of "Bacillus anthracis" causes apoptosis of macrophages. In: Biochem Biophys Res Commun (2002), Apr 26;293(1), S. 349–355, PMID 12054607.
 K. Alibek: Bioterrorism Threat in Modern World. Abstract of presentation to the World Economic Forum Annual Meeting, New York 2002.
 K. Alibek: Mighty Microbe. In: Defense Review, Autumn, 2001, S. 44.
 K. Alibek: Biological Weapons: Threat and Defense. Abstract of presentation to the World Economic Forum Annual Meeting, Davos, Switzerland, 2000.
 K. Alibek: The Soviet Union's anti-agricultural biological weapons. In: Ann N Y Acad Sci (1999), 894, S. 18–19, PMID 10681964.
 K. Alibek: Behind the mask: biological warfare. In: Perspective, Volume IX, Number 1, September-October 1998.

Anhörungen

 Testimony before the House Military Procurement and Military Research & Development Subcommittees, 20. Oktober 1999
 Testimony before the House Armed Services Committee, May, 2000

 Testimony before the House Committee on International Relations, December, 2001: "Russia, Iraq, and Other Potential Sources of Anthrax, Smallpox, and Other Bioterrorist Weapons"
  (PDF; 25 kB)

 House Permanent Select Committee on Intelligence, March 1999 Biological Warfare Threats
 Testimony before the House Subcommittee on Prevention of Nuclear and Biological Attack, July, 2005: "Engineering Bio-terror Agents: Lessons Learned from the Offensive U.S. and Russian Biological Weapons Programs"

Weblinks

 Das Imperium der Viren – Der unsichtbare Feind. Dokumentarfilm von Petra Höfer (3sat, Arte)

Einzelnachweise

Mediziner (20. Jahrhundert)
Mikrobiologe
Russischer Emigrant
Sowjetbürger
US-Amerikaner
Geboren 1950
Mann

Ken Alibek


Tarla ardıç kuşu (Turdus pilaris), karatavukgiller (Turdidae) familyasından, 25 cm boyunda; yaşam alanları ormanlar ve parklar olan orta boylu, ötücü bir kuş türüdür. Diğer benekli ardıçlardan başının ve kuyruk sokumunun mavi-gri rengi, kızıl sırtı ve siyah kuyruğuyla ayrılır. Benekleri "V" biçimindedir.

Galeri

Dış bağlantılar

Asgari endişe altındaki hayvanlar
Turdus
Türkiye'deki kuşlar
Avrupa kuşları
1758'de tanımlanan kuşlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Tarla ardıç kuşu


Netsanet Achamo Abeyo (* 14. Dezember 1987) ist eine äthiopische Langstrecken- und Hindernisläuferin.

2007 gewann sie über 3000 m Hindernis Bronze bei den Panafrikanischen Spielen und schied bei den Leichtathletik-Weltmeisterschaften in Osaka im Vorlauf aus.

2011 wurde sie Vierte beim Rom-Marathon, gewann den Olmütz-Halbmarathon und wurde Fünfte beim Toronto Waterfront Marathon.

2012 siegte sie beim Mumbai-Marathon. Beim Paris-Halbmarathon wurde sie Vierte und beim Hamburg-Marathon Zweite.

Persönliche Bestzeiten

 5000 m: 15:29,03 min, 31. Juli 2009, Stockholm
 Halbmarathon: 1:09:10 h, 4. März 2012, Paris
 Marathon: 2:24:12 h, 29. April 2012, Hamburg
 3000 m Hindernis: 9:28,03 min, 2. Juni 2007, Neerpelt

Weblinks

 Athletenporträt von Netsanet Achamo bei der IAAF (englisch)

Fußnoten

Marathonläufer (Äthiopien)
3000-Meter-Hindernisläufer (Äthiopien)
Teilnehmer an den Afrikaspielen (Äthiopien)
Äthiopier
Geboren 1987
Frau

Netsanet Achamo


Als Entsorgungswirtschaft wird jene Wirtschaftssparte bezeichnet, deren Tätigkeit die Entsorgung von Abfällen verschiedener Art ist.

Während die Müllentsorgung vor allem der Beseitigung von Haus- und Sondermüll dient und meist kommunal geregelt ist, sind privatwirtschaftliche Entsorgungsunternehmen auch mit der Wiederverwertung (Recycling) der im Abfall enthaltenen Rohstoffe befasst. Sie machen durch die wachsende Bedeutung der Nachhaltigkeit einen zunehmenden Anteil der Rohstoffwirtschaft aus.

Die Verfahren und Tätigkeiten zur Beseitigung oder Verwertung von Abfällen sind sehr vielfältig. Großteils unterliegen sie  gesetzlichen Regelungen, was den Umweltschutz (Emissionen, Erregen von Lärm und Gerüchen etc.) betrifft. Streng geregelt ist auch die endgültige Lagerung unverwertbarer Abfälle auf Deponien; ihre Verbringung ins Ausland ist in vielen Industriestaaten bereits verboten, aber oft noch Bestandteil der Schattenwirtschaft.

Einzelnachweise

Wirtschaftszweig
Abfallwirtschaft

Entsorgungswirtschaft


Dimitar Kovačevski Kumanovo, 1974.), sjevernomakedonski političar koji od 17. siječnja 2022. služi kao  predsjednik vlade Sjeverne Makedonije te predsjednik Socijaldemokratskog saveza Makedonije.

Životopis
Kovačevski je rođen u Kumanovu. Sin je Slobodana Kovačevskog, gradonačelnika Kumanova od 2000. do 2005. i veleposlanika Republike Makedonije u Crnoj Gori.
Godine 1998. diplomirao je na Ekonomskom fakultetu u Sv. Ćirila i Metoda u Skoplju i magistrirao na istom fakultetu 2003. Godine 2008. završio je doktorski studij ekonomije na Ekonomski fakultet Sveučilišta Crne Gore.

Kovačevski je svoju radnu karijeru započeo 1998. u makedonskoj telekomunikacijskoj tvrtki Makedonski Telekom. Od 2005. do 2017. godine obnašao je niz rukovodećih pozicija u tvrtki. Od 2017. do 2018. bio je izvršni direktor A1 Macedonia (tada poznat kao one.Vip

Kovačevski je od 2012. bio docent na dva privatna sveučilišta u Skoplju, prvo na Sveučilištu New York u Skoplju, a zatim na Fakultetu za poslovnu ekonomiju i menadžment na University American College Skopje.

Politička karijera
Nakon parlamentarnih izbora 2020. u Sjevernoj Makedoniji, Kovačevski je imenovan zamjenikom ministra financija u drugoj vladi Zorana Zaeva. Sabor ga je na tu dužnost izabrao 23. rujna 2020. godine.

Zaev je najavio ostavku na mjesto premijera i čelnika SDSM-a nakon poraza na lokalnim izborima 2021. To je izazvalo nestabilnost u krhkoj vladajućoj većini, koja je ipak preživjela pritisak oporbe predvođene VMRO-DPMNE za izglasavanje nepovjerenja. Nakon toga, Zaevova vlada je ojačala svoju većinu u Saboru pridobivši potporu još četiri zastupnika iz Alternative, koja je do tada bila u oporbi. Kovačevski je pratio Zaeva tijekom pregovora s Alternativom, što je njegovo ime lansiralo kao najvjerojatnijeg Zaevovog nasljednika.

Nakon što je Zaev službeno podnio ostavku na mjesto predsjednika SDSM-a, Kovačevski je pobijedio na unutarstranačkim izborima 12. prosinca 2021., ostavivši druga dva kandidata daleko iza glasova i naslijedivši Zaeva kao čelnik stranke. Kao novi premijer Makedonije Prisegnuo je 16. siječnja 2022.

Predsjednici sjevernomakedonske vlade
Sjevernomakedonski političari od 1989.

Dimitar Kovačevski


L' artère alvéolaire supérieure postérieure ou supéro-postérieure (appelée également l'artère alvéolaire ou l'artère alvéolo-antrale en ancienne nomenclature anatomique) est une branche collatérale de l'artère maxillaire. Elle nait souvent en conjonction avec l'artère infra-orbitaire à l'endroit où le tronc artériel franchit la fosse ptérygo-palatine.

Trajet
Descendant sur la tubérosité du maxillaire, elle se divise en de nombreuses branches dont :

 une branche antrale, rameau jugal qui passe à travers la tubérosité maxillaire destinée au sinus maxillaire ;
 des rameaux dentaires destinés aux molaires, prémolaires maxillaires et à la gencive environnante passant par les canaux alvéolaires postérieurs.

Voir aussi

 Artère alvéolaire supérieure antérieure
 Rameau alvéolaire supérieur et postérieur

Galerie

Notes et références

alvéolaire supérieure postérieure

Artère alvéolaire supérieure postérieure


Páll Einarsson (født 25. maj 1868 i Hraunum í Fljótum i Norðurland, død 17. december 1954 i Reykjavík) var en islandsk advokat, sysselmand og højesteretsdommer, der blev Reykjavíks første borgmester. Han blev valgt til embedet af byrådet i Reykjavík 7. maj 1908 og tjente seks år frem til 1914.

Páll gik på latinskolen i Reykjavík og studerede derefter jura ved Københavns Universitet.

Borgmesterembedet blev annonceret i avisen Ingólfi. Byrådsmedlem Knud Zimsen ansøgte også om stillingen, men kommunalbestyrelsen valgte Páll med ti stemmer mod tre for Knud Zimsen. Zimsen overtog siden borgmesterposten fra Páll Einarsson.

I 1919 udnævntes Páll til en af de fem første dommere i Islands Højesteret.

Familie
Blandt Páll Einarssons børn var ingeniørerne Árni, Einar Baldvin og Ólafur.

Kilder
 MBL.is: Aldarafmæli embættis borgarstjóra, 6. maj 2008.

Eksterne henvisninger
 Páll borgarstjóri - skrif afkomenda Páls
 Umfjöllun um Pál á vefsíðu Hæstaréttar Íslands

Jurister fra Island
Borgmestre fra Island
Dommere fra Island
Advokater fra Island
Embedsmænd fra Island

Páll Einarsson


A Copa Árabe da FIFA de 2021 (em árabe: كأس العرب 2021; romanizado: Kaʾs al-ʿārab 2021) foi a 10ª edição deste torneio realizado desde 1963. Esta foi a primeira edição realizada sob jurisdição da FIFA. Foi disputado entre os dias 30 de novembro e 18 de dezembro no Catar, como um prelúdio e evento-teste para a Copa do Mundo FIFA de 2022, que também foi realizada no Catar.

A fase do torneio envolveu 16 equipes, das quais sete passaram pela fase de qualificação; todas as 23 equipes concorrentes estavam sob os auspícios da Confederação Asiática de Futebol (AFC) ou da Confederação Africana de Futebol (CAF). Das 16 equipes, oito também haviam se apresentado na temporada de 2012; nenhum time estreou na Copa Árabe. As 32 partidas finais foram disputadas em seis locais, que também serão usados para a Copa do Mundo FIFA de 2022. O Catar, nação anfitriã, venceu o Egito na disputa pelo terceiro lugar. Na final, a Argélia jogou contra a Tunísia em 18 de dezembro no Estádio Al Bayt em Al Khor. A Argélia venceu a partida por 2 a 0 após a prorrogação e conquistou sua primeira Copa Árabe.

O argelino Yacine Brahimi foi eleito o melhor jogador do torneio, conquistando o Golden Ball. , da Tunísia, conquistou a Chuteira de Ouro ao marcar o maior número de gols durante o torneio, com quatro. O argelino Raïs M'Bolhi conquistou a Luva de Ouro, concedida ao goleiro com mais jogos sem sofrer golos. Estima-se que mais de 500.000 pessoas assistiram aos jogos durante o torneio. A tecnologia de impedimento semiautomático foi testada pela primeira vez neste torneio.

Sorteio
O sorteio da fase de grupos ocorreu em 27 de abril de 2021 às 21 horas AST no Katara Opera House em Doha. Foi conduzido por Manolo Zubiria, diretor de competições da FIFA, e quatro ex-jogadores: Wael Gomaa (Egito), Nawaf Al-Temyat (Arábia Saudita), Haitham Mustafa (Sudão) e Younis Mahmoud (Iraque).

Método
As dezesseis equipes foram divididas em quatro grupos de quatro equipes. O sorteio começou com o pote 1 e terminou com o pote 4, de onde uma equipe foi sorteada e designada para o primeiro grupo disponível na posição de seu pote (ou seja, posição 1 para o pote 1).

O anfitrião Catar foi automaticamente classificado no pote 1 e atribuído à posição A1, enquanto as demais equipes automaticamente qualificadas foram classificadas em seus respectivos potes com base no Ranking Mundial da FIFA de abril de 2021 (mostrado entre parênteses abaixo). A Síria, a equipe com a classificação mais baixa que se classificou automaticamente, juntou-se no pote 3 aos vencedores das partidas 1 de 3 de qualificação, enquanto o pote 4 continha os vencedores das partidas 3 e 7 de qualificação. A Argélia, como vencedora da Copa Africana de Nações de 2019, foi designado para a posição D1.

Potes do sorteio

Classificação geral

Ver também

 Copa das Nações Árabes Feminina de 2021

2021
2021 no futebol

Copa Árabe da FIFA de 2021


El emblema antinuclear "¿Nuclear? No gracias" o «Sol sonriente» es un símbolo internacional adoptado por los movimientos cívicos antinucleares en todo el mundo. La versión en español se instauró en mayo de 1977. Hoy continúa en uso.

El diseño es obra de la danesa Anne Lund, quien lo realizó en 1975, en el marco de la campaña de su organización OOA Organisationen til Oplysning om Atomkraft/Organization for Information on Nuclear Power.

El símbolo es propiedad de la Fundación OOA, colectividad sin ánimo de lucro que vela por su buen uso. Lo protege contra alteraciones o de su apropiación por entes con fines comerciales u organizaciones políticas.

Con este fin, el símbolo ha sido registrado como marca en todo el mundo, incluidos los registros de marcas de Estados Unidos y de la Unión Europea.

Uso indebido
El símbolo del «Sol sonriente» ha sido protagonista de diversos casos de uso indebido en España. En enero de 2011 la revista Cambio 16 publicó una versión alterada del logo con el texto «Sin tabaco, gracias». Después de una queja formal de la Fundación OOA, Cambio 16 publicó una nota aclaratoria en el primer número de febrero.

La Fundación OOA prohíbe a partidos políticos el uso del emblema antinuclear. Por este motivo también ha actuado de oficio por usos indebidos realizados por Izquierda Unida, Iniciativa per Catalunya Verds, Andalucía Verde-Los Verdes y Equo.

Sindéresis
Por congruencia ortográfica, el logo, o lema, o moto en español requiere una pausa indicatriz de una decisión firme y de una conclusión así mismo irrevocable. Debería ser: No. Gracias.

Referencias

Enlaces

Energía nuclear

Sol sonriente


Tvrđava Vrdnik odnosno utvrđeni grad Vrdnik bio je utvrđeni grad na Fruškoj gori u blizini Vrdnika.

Od nje su danas ostali samo ostatci. Nalazi se na 400 metara nadmorske visine, na južnim padinama Fruške gore. Grad je bio izdužene polukružnu osnovu s ulaznim vratima na istočnom dijelu bedema. Pored vrata bila je ulazna kula kojoj je tlocrt iznutra bio pravokutan, a izvana zaobljen. Očuvao se dio južnog zidnog platna. Na njemu su i danas vidljiva kontraforska ojačanja. Ostatkom utvrde dominira snažna branič-kula koja je također izdužena polukružna tlocrta. Prije Drugoga svjetskog rata vršena su otkopavanja i tad su otkriveni zidovi koji su opasivali podgrađe.
Od cijelog je grada danas opstala samo donžon kula Vrdnička kula s nešto malo bedema i ruševinom jedne kule. Kad je istraživan lokalitet, otkriveni su predmeti iz doba rimske tetrarhije i cara Proba (276.—282.) koji je iz Sirmiuma upravljao dijelom Rimskog Carstva. To ukazuje da je prvobitno utvrda na ovom mjestu podignuta još u njegovo doba kao promatračnica ili predstraža samom Sirmiumu. Do danas nisu vršena nikakva istraživanja (arheološka, arhitektonska niti povijesna), tako da nema potankih podataka o izgledu ni o prošlosti Vrdnika, ali je napravljena geodetska podloga utvrde.

Vidi
 Popis spomenika kulture u Srijemskom okrugu

Literatura
Deroko, Aleksandar (1950). Srednjevekovni gradovi u Srbiji, Crnoj Gori i Makedoniji. Beograd: Prosveta.

Vanjske poveznice
(srp.) SANU Spomenici kulture u Srbiji: Vrdnička kula
(srp.) Туристичка организација општине Ириг - Врдничка кула
(srp.) ПСД Zmajevac - O Vrdniku
(srp.) Ekoradio - Vrdnička kula
(srp.) Republički zavod za zaštitu spomenika kulture - Beograd
(srp.) Lista spomenika
(srp.) Republički zavod za zaštitu spomenika kulture - Beograd/Baza nepokretnih kulturnih dobara

Građevine u Srbiji
Utvrde
Vojvodina
Spomenici u Srbiji

Tvrđava Vrdnik


Le Rush Medical College est la faculté de médecine de l'Université Rush, située dans le district médical de l'Illinois, à environ  à l'ouest du Loop à Chicago.

Histoire

Fondée en 1837 par Daniel Brainard, l'école, nommée en l'honneur de Benjamin Rush, ouvre ses portes avec 22 étudiants le 4 décembre 1843.

L'établissement offre un programme de doctorat en médecine et est de nos jours affiliée principalement au  et au . En 2021, le Rush Medical College a été classé  parmi les instituts de recherche aux États-Unis par U.S. News & World Report.

Anciens élèves
 Robert Alexander Cameron
 Morris Fishbein
 Stephen Alfred Forbes
 Linda Fried
 Evarts Graham
 James Herrick
 Edmund Jacobson
 John Benjamin Murphy
 Esther Somerfeld-Ziskind

Notes et références

Liens externes

Faculté de médecine
École aux États-Unis

Rush Medical College


كاربان هي جزيرة في شمال غرب ال سنغال وهي توجد في نهر كاسامانس في إقليم كاسامانس.

الموقع

تبلغ مساحة جزيرة كارابان السنغالية 57 كم2،كارابان هي مصب نهر كازامنس على الضفة اليسرى بمواجهة رأس ديوغي ،تقع عند خط العرض 12ْ 32َ وخط الطول 16ْ 43َ وتقع بالقرب من إيلنكين وعلى بعد 60كم من زينغشوروعلى مسافة 500 كم من دكار.

مراجع

أماكن مأهولة في إقليم زيغنشور
جزر السنغال

كارابان


Les élections au Conseil de la République dans les Côtes-du-Nord ont lieu le dimanche  pour l'élection des  délégués élus par les conseils municipaux et le  pour le vote de ces délégués.

Elles ont pour but d'élire les 3 sénateurs représentant le département au Sénat pour un mandat de neuf années.

Mode de scrutin

La constitution de la Cinquième république garde le système créé en 1948, c'est-à-dire un scrutin majoritaire indirect à deux tours, avec un léger correctif proportionnel pour les départements les plus peuplés.

Première phase le

Le système électoral commence par une élection de délégués au scrutin indirect direct, dans chaque commune, le conseil municipal votant pour élire un ou des délégués selon la répartition suivante :

Pour les communes de moins de  :
 Un délégué pour les conseils de neuf et onze membres.
 Trois délégués pour ceux de treize membres.
 Cinq délégués pour ceux de dix-sept membres.
 Sept délégués pour ceux de vingt-et-un membres.
 Quinze délégués pour ceux de vingt-trois membres.

Dans les communes de  à , tous les conseillers municipaux sont délégués de droit.
Dans celles de plus de , les conseils votent pour un délégué supplémentaire par tranche de .

Ce qui pour les Côtes-du-Nord représente au total  délégués.

Seconde phase le

Les délégués se réunissent à la Préfecture et vote pour les départements de moins de cinq sénateurs au scrutin majoritaire à deux tours.
Pour être élu au premier tour il faut :
 La majorité absolu des suffrages exprimés
 Au moins le quart des électeurs inscrits
Au second tour la majorité relative suffit.

Sénateurs sortants

Élections des Conseillers ()

Listes candidates

Résultats

Sénateurs élus

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Élections sénatoriales françaises de 1959
 Grand électeur
 Liste des sénateurs des Côtes-du-Nord
 Sénat

Lien externe

Sénatoriales, 1959
Côtes-du-Nord

Élections sénatoriales de 1959 dans les Côtes-du-Nord


La rue de Chézy est une voie de la commune de Neuilly-sur-Seine (département des Hauts-de-Seine).

Situation et accès
Cette voie débute avenue Achille-Peretti et finit boulevard Victor-Hugo.

Du sud au nord, elle croise ou rencontre l'avenue Sainte-Foy, le boulevard d'Argenson et le boulevard Jean-Mermoz, la rue Perronet, la rue Édouard-Nortier et la rue Pauline-Borghese, le boulevard Bineau et la rue Chauveau.

Le quartier est desservi par la ligne , à la station Pont de Neuilly, et par les lignes de bus RATP .

Origine du nom

Elle évoque la mémoire de l'ingénieur Antoine Chézy (1718-1798).

Historique
Elle prend son nom en 1856.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire
  : en 1904 est construit à cet emplacement un hôtel particulier par l'architecte Richard Bouwens van der Boijen. La baronne Hulot de Collart y a son domicile et y meurt en 1908. Quinze ans plus tard, une salle de spectacle est aménagée à cette même adresse par l'architecte Charles Siclis, désignée dans la presse sous le nom de Nouveau théâtre de Neuilly (1928) et, plus tard, de Le Chézy (1934). Elle est inaugurée le 17 février 1928 avec une représentation de l'opéra Faust.
  : immeuble construit par l'architecte A. Bordelet en 1903, signé en façade.
  : maison de style anglais construite par l'architecte belge Arthur Vye-Parminter en 1924, signée en façade.
  : construction de 1912 réalisée par l'architecte Fernand Delmas.
  : à l'origine entrepôt et magasin de vente de sculptures, construit en 1889 ; aménagé depuis en commerce et en bureaux.
  : immeuble de logements construit en 1961 par l'architecte Jean Ginsberg.

Galerie

Notes, sources et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des voies de Neuilly-sur-Seine

Liens externes
 Neuilly-sur-Seine : rues historiques
 « Avenue du Roule, au coin de la rue de Chézy, en 1871 (photo) », Paris Musées.

Voie à Neuilly-sur-Seine

Rue de Chézy


Nehrus Allé Station er en letbanestation i Aarhus beliggende i bydelen Christiansbjerg. Stationen ligger på Nehrus Allé ved krydset med Randersvej. Stationen er anlagt midt på vejen og er udformet som en øperron med adgang via fodgængerfeltet i krydset. Midt på perronen er der en simpel overdækning med bænke og en rejsekort-billetautomat. Stationen betjener blandt andet DR's mediehus nord for Nehrus Allé og Aarhus Techs hovedafdeling på den modsatte side. Desuden ligger der flere boligblokke vest for krydset.

Strækningen mellem Aarhus H og Universitetshospitalet, hvor stationen ligger, åbnede den 21. december 2017.

Galleri

Noter

Stationer på Aarhus Letbane
Etableret i 2017

Nehrus Allé Station


Usha Mangeshkar (devanagari: उषा मंगेशकर) (nacida en 1935) es una cantante india que ha interpretado varias canciones en Hindi, Marathi y música Gujarati para distintas bandas sonoras. Ella es la hermana menor de los cantantes, Lata Mangeshkar y Asha Bhosle. Saltó a la fama como cantante de playback o de reproducción después de interpretar algunas canciones devocionales para la película "Jai Maa Santoshi" (1975), que se convirtió un éxito de taquilla de todos los tiempos. Fue nominada a la Mejor Cantante Femenina para los premios Filmfare. Ella interpretó las mismas canciones una vez más para la versión de una película en 2006.

Usha tiene un gran interés por la pintura. También es conocida por su famosa canción titulada Mungda.

Canciones populares
 Main To Aarti Utaru... Jai Santoshi Maa
 Aplam Chaplam... Azaad
 Khatta Meetha... Khatta Meetha
 Sultana Sultana... Taraana
 Goro Ki Naa Kalo ni...Disco Dancer
 Mungda... Inkar
 Pakdo, Pakdo, Pakdo... Naseeb
 Rang Jamake Jayenge... Naseeb
 Saare Niyam Tod Do... Khoobsurat
 Muje Pyar Ka Tohfa deke... Kala Patthar
 Oh Chali Chali Kaisi Hawa Ye Chali... Bluff Master

Enlaces externos

Personas de Madhya Pradesh
Cantantes femeninas de India
Nacidos en Bombay

Usha Mangeshkar


Cahit ist ein türkischer männlicher Vorname arabischer Herkunft.

Namensträger

 Cahit Aral (1927–2011), türkischer Politiker
 Cahit Arf (1910–1997), türkischer Mathematiker
 Burhan Cahit Doğançay (1929–2013), türkisch-amerikanischer Maler und Fotograf
 Cahit Karakaş (* 1928), türkischer Politiker
 M. Cahit Kıraç (* 1956), türkischer Politiker
 Cahit Sıtkı Tarancı (1910–1956), türkischer Dichter

Einzelnachweise

Männlicher Vorname
Türkischer Personenname

Cahit


Rhomphaia a fost o armă albă folosită în luptele corp la corp de traci încă din anul 400 î.Hr. Rhomphaia au fost o armă cu o lamă dreaptă sau ușor curbată atașată la un mâner, care, în cele mai multe cazuri, a fost considerabil mai scurt decât lama propriu-zisă. Deși rhomphaia a fost asemănătoare cu falxul, cele mai multe dovezi arheologice sugerează că rhomphaia au fost creată pentru a avea lame drepte sau ușor curbate, lamele fiind făcute din fier. Lungimea unei rhomphaie putea varia, dar o rhomphaie tipică ar avea o lamă de aproximativ 60-80 cm și un mâner de aproximativ 50 cm.

Utilizare

Folosit aproape exclusiv de traci, exemplare au fost găsite datând din 300-400 î.Hr.. Ca o armă, rhomphaia era de temut (cum ar fi Falxul), din cauza puterii de tăiere. Falxul a impus în mod indirect singura schimbare documentată în armura romană, aceștia din urmă adăugând bare suplimentare de armare pentru coifurile de protecție pentru a proteja soldații împotriva loviturilor puternice ale acestei arme.

Diferențe față de falx
Sabia lungă rhomphaia era dreaptă sau doar ușor curbată, în timp ce lama falxului a fost semnificativ curbată.

In textele istorice
Rhomphaia a fost mai întâi o "suliță", mai târziu, o "sabie" (Plutarh: Viața lui Aemilius Paulus 18; Eustatie, în Iliada, versetul VI 166; Isihie; de asemenea, Luca 2:35 și Apocalipsa lui Ioan din Patmos, de mai multe ori). În limba latină, ea are formele:

rumpia (Livius, Aulus Gellius, Ascon. ad-Mil.)

romphea (Isidor din Sevilla.),

romphaea vel romfea  (CGL 7, 212).

O armă numită rhomphaia a fost, de asemenea, menționată în lucrarea Chronologia a lui Mihail Psellos, el descriind-o ca o "sabie de fier cu un singur tăiș pe care gărzile imperiale de la Constantinopol o țineau suspendată din umărul drept". Acest lucru a fost cel mai probabil o referire la Garda Varegă și la toporul manevrat cu două mâini, probabil, un topor danez.

De asemenea, este menționat în lucrarea Alexiada de Ana Comnena.

Vezi și
 Falx
 Sica
 Naginata
 Zhanmadao
 Nagamaki

Referințe

Arme albe
Arme antice
Arme cu lamă
Dacia
Războaie dacice

Rhomphaia


Solar Orbiter (abreviat SolO) este un satelit de observare a Soarelui, dezvoltat de Agenția Spațială Europeană (ESA) cu participarea NASA. Obiectivul principal al acestei misiuni științifice este studierea proceselor care se află la originea vântului solar, a câmpului magnetic heliosferic, a particulelor solare energetice, a perturbațiilor interplanetare tranzitorii precum și a câmpului magnetic al Soarelui.

Pentru realizarea obiectivelor sale, satelitul, având ceva mai mult de 1,6 tone, va circula pe o orbită heliocentrică, trecând la periheliu la o distanță de 45 de raze solare (0,22 u.a.). Satelitul duce cu el 10 instrumente care combină măsurarea mediului in situ și observații ale Soarelui de la distanță. Aceste echipamente vor fi plasate în spatele unui scut termic destinat să protejeze obiectul spațial de temperaturile foarte înalte. Solar Orbiter trebuie să realizeze observații la înaltă rezoluție ale regiunilor polare ale Soarelui, dificil de observat de pe planul eclipticii (și, prin urmare, de pe Pământ). Misiunea care își va începe activitatea în 2023, va dura cu totul între 7,5 și 9 ani.

SolO a fost lansat la 10 februarie 2020, la 5h03 (CET) și trebuie să-și înceapă observațiile prin 2023. Misiunea este planificată să dureze 7 ani.

Context

Primele studii
Originea misiunii Solar Orbiter este un proiect botezat Messenger supus în 1982 de o grupă de oameni de știință sub conducerea lui Richter ca răspuns la o cerere de idei din partea Agenției Spațiale Europene (ESA). Dezvoltarea unei misiuni de studiere a Soarelui de către ESA face parte din subiectele abordate în timpul conferinței "Crossroads for European Solar and Heliospheric Physics" din martie 1998. În cursul acesteia, comunitatea științifică europeană recomandă lansarea de către agenție a unei misiuni de studiere a Soarelui spre 2007. O reuniune destinată inițierii redactării unui caiet de sarcini se ține la ESTEC (instituție a ESA) la 25 martie 1999. Misiunea Solar Orbiter este propusă în 2000 de E. Masch și este preselecționată în octombrie din acel an de Comitetul științific al ESA cu o lansare poziționată spre 2008-2013 după aceea a misiunii BepiColombo cu destinația planeta Mercur. Studii industriale și interne au fost duse în 2004. În iunie 2004, comitetul științific al agenției confirmă locul misiunii în programul științific Horizon 2000+ cu o dată de lansare situată, de acum, între octombrie 2013 și mai 2015. Studiile s-au continuat în 2005 și 2006 și în februarie 2007 comitetul științific a cerut executivului agenției spațialele o anvelopă financiară de  € pentru realizarea misiunii. Un studiu, la care au participat ingineri de la ESA și de la NASA, a fost lansat atunci pentru a se determina avatajele obținute combinând Solar Orbiter și programul Solar Sentinels al agenției spațiale americane.

Concepere
În urma acestui studiu, ESA a lansat în septembrie 2007 o ofertă de participare (Announcement of Opportunity sau AO) pentru sarcina utilă științifică, în timp ce NASA a lansat o cerere  de ofertă pentru o misiune SMEX, în cadrul programului său Explorer. Agenția Spațială Europeană a primit 14 propuneri de instrumente: Payload Review Committee (PRC) le-a studiat și a stabilit selecția în mai 2008. Între timp, o fază de studiu industrial a fost lansat la Astrium UK. În acea epocă, programarea științifică a ESA a fost revăzută în profunzime cu crearea Cosmic Vision care permite o planificare pe lung termen a misiunilor. Misiunea Solar Orbiter a fost inclusă în primul ciclu (2015-2025) de selecție a misiunilor de mărime medie (mission M) cu o lansare programată în 2017. NASA și-a selecționat, între timp, propria misiune de studiere a Soarelui, Solar Probe Plus (SPP). ESA, după studiul sinergiilor posibile între cele două misiuni, a confirmat pertinența sarcinii utile recomandate  precedent, în timp ce NASA a anunțat că va participa și ea furnizând două instrumente și participând la dezvoltarea altor două. Dar în martie 2011, agenția spațială americană a arătat că, din motive bugetare, contribuția sa se va limita la furnizarea unui singur instrument și a unui senzor.

Selectarea misiunii și dezvoltarea
Solar Orbiter este una dintre cele trei misiuni de mărime medie (M-Class) ale programului științific Cosmic Vision al Agenției Spațiale Europene, a cărei finanțare a fost propusă în 2011. În urma acestui proces de selecție care îl opune proiectelor PLATO și Euclid, Solar Orbiter a fost selecționat în octombrie 2011 împreună cu Euclid. Lansarea a fost planificată în 2018. Solar Orbiter trebuie să fie lansat cu o rachetă de tip Atlas V.
La sfârșitul lui aprilie 2012, Agenția Spațială Europeană i-a încredințat lui Astrium UK dezvoltarea lui Solar Orbiter cu un obiectiv de lansare poziționat în 2017. Valoarea contractului urcă la 300 de milioane de euro. Dezvoltarea celor zece instrumente științifice este, de altfel, luată direct, în sarcină, pe plan financiar, de către țările care contribuie îndeosebi Regatul Unit, Germania, Belgia, Spania, Franța, Italia, Elveția și Statele Unite ale Americii. Participarea NASA, care furnizează lansatorul Atlas V, instrumentul SoloHi și senzorul HIS în schimbul accesului la mulțimea datelor culese de misiune, este evaluată de către agenția spațială americană, la începutul lui 2017, la 379 de milioane de US$.

Obiective științifice
Mai mulți sateliți științifici dedicați studiului Soarelui, dintre care zece construiți în Europa de la începutul anilor 1990 (Ulysses, SoHO, constelația celor 4 sateliți Cluster) au permis să se efectueze numeroase descoperiri asupra astrului nostru. Dar Soarele prezintă mereu numeroase necunoscute. Cu elementele de care ei dispun, oamenii de știință nu ajung întotdeauna, îndeosebi, să înțeleagă și să anticipeze schimbările care afectează Soarele atunci când acestea au repercusiuni asupra Pământului și activității umane.

Obiectivele științifice ale misiunii Solar Orbiter sunt :

 să determine in-situ proprietățile și dinamica plasmei, câmpurilor și particulelor din heliosfera din apropierea Soarelui;
 să studieze caracteristicile, la scară mică, a atmosferei magnetizate a Soarelui;
 să identifice corelațiile dintre activitatea de la suprafața Soarelui și evoluția coroanei și heliosferei interne. În acest scop, satelitul va efectua treceri în corotație cu Soarele;
 să observe și să caracterizeze regiunile polare și coroana ecuatorială a Soarelui, de la latitudini înalte.

Caracteristici tehnice
Solar Orbiter este un satelit stabilizat pe 3 axe cu o masă de vreo  dintre care  de instrumente științifice.
Dispune de un scut termic care îi permite să reziste la puternica radiație solară pe care trebuie să o suporte când trece cel mai aproape de Soare (periheliu). Solar Orbiter reia numeroase elemente ale sondei europene BepiColombo în curs de dezvoltare care trebuie să fie plasată pe orbită în jurul planetei Mercur și care, și ea, trebuie să facă față, însă în mai mică măsură, unor temperaturi ridicate legate de proximitatea Soarelui.

În timpul fazei operaționale, satelitul menține în permanență scutul termic în fața Soarelui pentru a proteja corpul satelitului de fluxul termic care este de până la 200 de ori mai mare decât cel pe care este primit la nivelul orbitei terestre (28 kW/m²), când satelitul este cel mai aproape de Soare (0,22 UA, adică 45 de raze solare). Dimensiunile satelitului sunt supuse unor puternice constrângeri întrucât trebuie să fie în întregime plasat în spatele scutului termic a cărui mărime este limitată de masa sa. Pe de altă parte, suprafața acestuia trebuie să aibă o marjă pentru a lua în cont anomalii de funcționare temporare ale sistemului de control de atitudine (scut termic neperpendicular pe direcția Soarelui). În conseqcință, volumul satelitului este redus la 2 m³ ceea ce limitează într-un mod considerabil locul acordat celor 33 de echipamente științifice aflate la bord. Cu panourile solare și antenele repliate, dimensiunile sunt de 2,5 x 3 x 2,5 metri. Singurele echipamente care nu sunt situate în umbra corpului satelitului sunt antena parabolică orientabilă, cu câștig mare, și cele trei antene ale instrumentului de măsură a undelor radio și plasmei. Această anexă și brațul de susținere a senzorilor magnetometrului situați opus scutului sunt desfășurați pe orbită. Platforma satelitului este derivată de la Eurostar 3000 utilizată de constructorul Astrium (acum Airbus DS) pentru realizarea unor numeroși sateliți de telecomunicație geostaționari. Acest lucru limitează riscurile asociate în cazul unor noi dezvoltări, reducând în același timp costurile.

Note

Bibliografie

  Spécifications de la mission par l'Agence spatiale européenne - Assessment Study Report  (décembre 2009)

Legături externe
  site al CNES dedicat misiunii
  Solar Orbiter pe site/ul ESA EO Portal

Vezi și
 BepiColombo
 Heliosferă
 Parker (sondă spațială)
 Soare

Observatoare spațiale solare
Sonde ale Agenției Spațiale Europene
Sonde spațiale NASA
Programul Cosmic Vision

Solar Orbiter


هندري كروزن ، من مواليد 24 نوفمبر 1964، لاعب كرة قدم هولندي سابق، ومدرب كرة قدم هولندي حالي.

لعب مع منتخب هولندا لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية هولنديون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في بلجيكا
لاعبو كرة قدم رجالية هولنديون
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من ألميلو
رياضيون هولنديون مغتربون في بلجيكا
طاقم هيراكليس ألميلو غير اللاعبين
لاعبو ألكمار
لاعبو الدوري البلجيكي للمحترفين
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الأولى
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الثانية
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1988
لاعبو بي إس في آيندهوفن
لاعبو دين بوستش
لاعبو غو أهيد إيغلز
لاعبو كرة قدم مغتربون في بلجيكا
لاعبو كرة قدم من أوفرايسل
لاعبو كرة قدم هولنديون
لاعبو كرة قدم هولنديون مغتربون
لاعبو كورتريك
لاعبو منتخب هولندا لكرة القدم
لاعبو نادي لييج
لاعبو هيراكليز ألميلو
لاعبون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مدربو كرة قدم هولنديون
مواليد 1964
مواليد في ألميلو

هندري كروزن


චූල වංශයෙහි සඳහන් පරිදි මොනසීහ වරු රාජ්‍ය පාලනයට සම්බන්ධව සිටි ප්‍රභුවරුන්ය. ඔවුන්ගේ ආගමනය කිනම් අවදියක සිදුවූයේ දැයි පැහැදිලි නැති නමුත් දඹදෙණියේ සතරවන විජයබාහු රාජසභාවේ පුබලයන්ව සිටි බව සඳහන් වේ. ඔවුහු සහෝදරයන් නව දෙනෙකුගෙන් සමන්විත විය. මිත්ත සෙනෙවියා විසින් රජු මරවා රාජ්‍ය බලය පැහැර ගන්නා විට මේ මොනසිහ ප්‍රභූවරුන්ගෙන් උදව් ලබා ගෙන තිබේ.පසුකාලයේ දී මෙම මොනසිහ නාමය මුණසිංහ බවට පත් වී ඇත.ඔවුහු ගම්පළ රාජ සභාවේද සේවය කරමින් සිට විජය ඈපා නිරිඳුන් සමග රයිගම ට පැමිණියහ.එසේම මහනුවර නරේන්ද්‍රසිංහ රජු කාලයේ දී සිදු වූ පට්ටිටය බණ්ඩාර කැරැල්ලෙන් පසු පහතරට පයියගල ප්‍රදේශයට විත් නවාතැන් ගත් බව සඳහන්ය. පයියගල පට්ටිය වත්තෙන් බෝපිටියටත් පසුව මතුගමටත් සංක්‍රමණය වූ මොවුහු ඕලන්ද රජයෙන් තාන්නමාන්න ලැබ රාජකාරි ඉඩම් ලැබ වැජඹුණහ. මතුගම ගමට ලියවුණු මුණසිංහ තෝම්බුවේ සඳහන් වන්නේ මෙම මුණසිංහ පරපුරට ලබා දුන් ඉඩකඩම් පිළිබඳ විස්තරයක්ය.මුණසිංහ පරපුරේ ශාඛාවන් ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කයේ ද මාතර දිස්ත්‍රික්කයේ ද වාසය කරති.

මුණසිංහ පෙළපතට


Laura Glauser (født 20. august 1993 i Besançon, Frankrig) er en kvindelig fransk håndboldspiller, som spiller for rumænske CSM București  og Frankrigs kvindehåndboldlandshold.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Frankrig
Håndboldspillere fra Metz Handball
Olympiske medaljevindere i håndbold
Medaljevindere ved sommer-OL 2016
Olympiske sølvmedaljevindere fra Frankrig
Håndboldspillere ved sommer-OL 2016
Deltagere for Frankrig ved sommer-OL 2016
Personer fra Besançon

Laura Glauser


Esta á uma lista de países por uso de canábis na vida adulta de acordo com pesquisas e enquetes direcionadas à população em geral. A estatística inclui qualquer uso de canábis durante qualquer momento da vida de uma pessoa.

Lista

Ver também

 Consumo anual de cannabis por país
 Legislação sobre a cannabis
 Efeitos da cannabis à saúde
 Convenção Única sobre Entorpecentes

Cannabis por país
Listas de países

Lista de países por uso de canábis na vida adulta


NK Vitanovići `78, bosanskohercegovački nogometni klub
 Vitanovići Donji, naselje u distriktu Brčko, BiH
 Vitanovići Gornji, naselje u distriktu Brčko, BiH

Vitanovići


Inge Røpke er en dansk professor i økologisk økonomi ved Institut for Planlægning på Aalborg Universitet.

Uddannelse
Inge Røpke blev i 1981 cand.polit. fra Københavns Universitet. I 2006 opnåede hun sin ph.d.-grad i samfundsvidenskab fra Roskilde Universitet.

Karriere
I 2012 blev Inge Røpke den første professor i økologisk økonomi i Danmark, da hun blev ansat som professor MSO ved Aalborg Universitet i København. I januar 2020 gik Røpke fra sin position som professor MSO til at være fuld professor på Aalborg Universitet.

Inge Røpkes forskningsområde var oprindeligt hovedsageligt økonomiske kriseteorier og innovationsøkonomi med empirisk fokus på værftsindustrien. I slutningen af 1980'erne skiftede hun fokus til miljøområdet og tilsluttede sig snart det nyligt institutionaliserede felt økologisk økonomi. Røpke har arbejdet med forskellige felter inden for økologisk økonomi, f.eks. handel, økonomisk vækst, teknologisk forandring og forbrug. Hun har publiceret en række forskningsartikler, som både afdækker den økologiske økonomis historie og dens aktuelle udvikling, som har taget fart efter finanskrisen. Røpke har været involveret i flere store forskningsprojekter, herunder det EU-finansierede projekt, RESPONDER.

Sammen med kolleger har Inge Røpke skrevet frit tilgængeligt undervisningsmateriale, der introducerer økologisk økonomi på dansk og engelsk.

Inge Røpke har modtaget to internationale priser for sit arbejde inden for økologisk økonomi:
 The Nicholas Georgescu-Roegen Award for Unconventional Thinking 2014
 The Kenneth E. Boulding Memorial Award, The International Society for Ecological Economics 2018

Kilder

Økologi
Økonomer fra Danmark
Forskere fra Danmark
Professorer fra Aalborg Universitet
Ansatte ved Aalborg Universitet

Inge Røpke


Der Karner (auch: Ursprungskapelle) in Unserfrau in Niederösterreich befindet sich am Friedhof südlich der Pfarrkirche Mariä Geburt. Er wurde gegen Ende des 12. Jahrhunderts errichtet. Um 1783–1843 diente er als Gruftkapelle der Familie Fürstenberg. Der Karner steht unter Denkmalschutz ().

Der Bau besteht aus einem romanischen Apsidensaal mit einem Satteldach über barockem Abschlussgesims und einem tonnengewölbten Gruftuntergeschoß. Innen befinden sich ein zweijochiges, verschliffenes Kreuzgratgewölbe, südseitig zwei Spitzbogenfenster und in der eingezogenen Halbkreisapsis ein vermauertes Maßwerkfenster mit Dreipassbogen. Der barocke Vorbau mit Abgang zur Gruft stammt aus der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts. Dieser verfügt über Flachbogenportale und eine Attika mit Kugelpyramiden.

Die einheitliche Wandmalerei des Kapellenraumes stammt aus der Zeit um 1520 und wurde 1962 wieder aufgedeckt. Gewölbe und Wand sind durch fleischige Ranken verschliffen und in der Sockelzone durch gemalte Tuchbehängung verziert. An den Wänden sind zum Teil szenische Darstellungen zu sehen: im Westen das jüngste Gericht, im Norden Wunderheilung und Exorzismus durch einen Heiligen Bischof; im Osten über dem Apsisbogen ein Vera Ikon und seitlich die Heiligen Dionysius und Michael; im Süden die Heiligen Ägidius, Antonius Eremita, Rochus und Petrus am Himmelstor. In der Apsis sind Christus und die Apostel am Ölberg abgebildet. Außerdem gibt es dort Brandspuren und die vermutlich protestantische Inschrift GGG 1571. In den Gewölbezwickeln sind David, Jesaja, Daniel und Jeremia aus Ranken hervorwachsend dargestellt. In der Gewölbemitte befindet sich ein Schmerzensmann-Bildnis.

Literatur
 DEHIO Niederösterreich nördlich der Donau. Berger, Wien 2010, ISBN 978-3-85028-395-3, S. 1193f.

Einzelnachweise

Karner
Karner
Erbaut im 12. Jahrhundert
Romanische Kirche
Gotisierte Kirche
Barockisierte Kirche
Unserfrau
Bauwerk der Romanik in Niederösterreich
Baudenkmal (Niederösterreich)
Kirchengebäude in Niederösterreich
Unserfrau
Grabbau in Europa

Karner (Unserfrau)


Pedro Ávila Nevárez (Victoria de Durango, Durango; 12 de marzo de 1937-Ibídem; 22 de noviembre de 2020) fue un político mexicano miembro del Partido Revolucionario Institucional.

Biografía
Estudió únicamente la educación primaria y segundo grado de la secundaria. Aun así, bajo la protección del PRI, desempeñó los cargos de Director de acción juvenil del CDE del PRI en Durango; Secretario de acción social del CDE del PRI; Secretario general adjunto del CDE del PRI; Presidente del comité juvenil de la CNOP; Secretario de organización de la liga municipal de la CNOP; Presidente del Frente Cívico Revolucionario Lic. Adolfo López Mateos; Presidente de la Federación de Juventudes Villistas de Durango; Presidente de la Asociación Cultural y Deportiva Ignacio Allende; Consejero municipal, estatal y nacional del Partido Revolucionario Institucional. Fue regidor y síndico del municipio de Durango, Durango de 2001 a 2003. De 1979 a 1982 fue diputado federal suplente en la LI Legislatura del Congreso de la Unión de México y de 1998 a 2001 diputado local en la LXII Legislatura del Congreso del Estado de Durango. Ha sido diputado en la LIX Legislatura del Congreso de la Unión de México y en la LXI Legislatura del Congreso de la Unión de México por el V Distrito Electoral Federal de Durango.

Enlaces externos

 Dip. Pedro Ávila Nevárez

Nacidos en Victoria de Durango
Miembros del PRI de Durango
Políticos de Durango
Alumnado del Instituto Tecnológico Autónomo de México
Diputados de la LIX Legislatura de México
Diputados de la LXI Legislatura de México
Fallecidos en Victoria de Durango

Pedro Ávila Nevárez


Samara (, ) er en flod i Ukraine, biflod til Dnepr fra venstre. Byen Dnipro ligger nær Samaras udmunding i Dnepr.

Samara er 320 km lang og har et afvandingsareal 22.600 km². Vandstanden i floden varierer, først og fremmest fordi floden afvander store områder for smeltende sne. Bredden varierer fra 40 m til 60 m, ved højvande op til 300 m.

Bifloder

Samara har mere end 20 bifloder, de største er:

Komerciel udnyttelse

Nedenfor sammenløbet Vovtja er venstre bred af Samara bevokset med skov, som benyttes til rekreative formål bl.a. spabade. Floden er sejlbar til Novomoskovsk. Langs floden er der flere vandkraftværker. Vandgennemstrømningen er reguleret af talrige dæmninger. Vandet i reservoirerne benyttes til kunstvanding, vandforsyning og fiskeri.

Byer ved Samara

De største byer ved Samara er:

Referencer

Eksterne henvisninger

Bifloder til Dnepr
Floder i Donetsk oblast
Floder i Kharkiv oblast
Floder i Dnipropetrovsk oblast

Samara (flod)


بلدية بينيارويا-بويبلونييفو ، هي إحدى بلديات مقاطعة قرطبة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة الأندلس جنوب إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 11.918 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات قرطبة

بينيارويا-بويبلونييفو (قرطبة)


Nessefjorden er en lille fjordarm af Sognesjøen som er den yderste del af Sognefjorden i Vestland fylke i Norge. Den går ind i sydsiden af øen Sula i Solund kommune. Ved  indløbet ligger Kråkeneset mod øst og  Åboreneset i vest og Fluskjera og Fluskjerholmen ligger midt i indløbet. Fjorden strækker sig 6,5 kilometer mod nord. På vestsiden af den yderste del af fjorden ligger Nesøyna. Pollen ligger på vestsiden, nord for Nesøyna. På østsiden ligger Eidet ved søndre Eidsvågen. En kilometer længere mod nord ligger nordre Eidsvågen på nordsiden af Sula. Inderst i fjorden ligger Nessevågen og Nessa, som har givet navn  til fjorden.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Vestland
Solund

Nessefjorden


Pietro Bernini, (Firenza, 6. svibnja 1562. — Rim, 29. kolovoza 1629.), bio je talijanski kipar i arhitekt. Bio je otac Giana Lorenza Berninija.

Djela Pietra Berninia odišu kasnim manirističkim stilom, između ostalog u djelu Fontana della Barcaccia (1627. – 1629.) podno Španjolskih stuba u Rimu. Za baziliku sv. Marije Velike izradio je veliki reljef  "Uznesenje Djevice Marije" (1608. – 1610).

Literatura
 Avery, Charles, Bernini: Genius of the Baroque. London: Thames & Hudson 1997.
 Tozzi, Simonetta, Pietro Bernini: un preludio al barocco. Firenze: Scramasax 1989.

Vanjske poveznice

Talijanski arhitekti
Talijanski kipari

Pietro Bernini


Shennongjia šumski distrikt (kineski: 神农架林区, pinyin: Shénnóngjià) je šumski distrikt (na razini samostalne kineske prefekture-okruga) u sjeverozapadnoj pokrajini Hubei, Kina. Nalazi se na zapadnom dijelu Hubeija i uživa neobičan status i pod izravnom je upravom pokrajinske vlade, a ne prefekture koje ga okružuju (Badong, Xingshan i Fang); nešto poput gradova-okruga kao što su: Xiantao, Tianmen i Qianjiang. Shennongjia se nadalje dijeli na 5 gradova, 2 naselja i 1 etničko naselje Xiaguping gdje živi manjina, narod Tujia. Središte distrikta i najveći grad je Songbai, a najposjećeniji je grad Muyu, na ulazu u rezervat prirode.

Državni rezervat prirode Shennongjia (神农架国家自然保护区) je 2016. god. upisan na UNESCO-ov popis mjesta svjetske baštine u Aziji kao "jedan od samo tri centra bioraznolikosti u Kini, te kao važan lokalitet za povijest botanike i skupljanja biljaka od 19. stoljeća".

Odlike

Gorje Shennongjia je istočni i najviši dio gorja Dabashan gdje se nalaze tri najviša vrha: Shennong Deng (3,105 m), Da Shennongjia (3,052 m) i Xiao Shennongjia (3,005 m). Potoci središnjeg i sjevernog gorja se slivaju u rijeku Han (koja se nešto južnije uliva u Jangce, dok se vode južnijih dijelova izravno ulijevaju u Jangce.

Ime mu doslovno prevodeno znači "ljestve Shennonga". Naime, Shennong je mitski kineski vladar čije ime znači "Božanski seljak", a koji je napravio mitske ljestve od konopa s kojima se penjao i silazio s planine. Kasnije su se prema predaji ove ljestve pretvorile u duboku šumu.

Državni rezervat prirode Shennongjia, površine od 2,618 m², je rezervat najvećih prašuma središnje Kine u kojemu obitavaju mnoge različite vrste biljaka zbog brojnih različitih prirodnih staništa na različitim nadmorskim visinama. Jedno istraživanje kineskih botaničara navodi 3.479 vrsta viših biljaka u području.

Tu obitavaju i brojne rijetke životinje kao što su kineski langur (Rhinopithecus roxellana), kineski divovski salamander (Andrias davidianus), oblačasti leopard (Neofelis nebulosa), leopard (Panthera pardus) i mjesečev medvjed (Ursus thibetanus).

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena stranica Shennongjia
 What's wrong in Shennongjia?

Svjetska baština u Kini
Zemljopis Kine
Šume u Aziji

Shennongjia


() a fost un regizor american. Este cel mai cunoscut pentru lunga sa carieră la Metro-Goldwyn-Mayer.

Biografie

Filmografie

Ca regizor
 Rarin' to Go (1924)
 Gold and Grit (1925)
 The Bandit Buster (1926)
 The Bonanza Buckaroo (1926)
 The Dangerous Dub (1926)
 Deuce High (1926)
 The Fighting Cheat (1926)
 Rawhide (1926)
 Between Dangers (1927)
 The Interferin' Gent (1927)
 The Meddlin' Stranger (1927)
 Ride 'em High (1927)
 Soda Water Cowboy (1927)
 The Ballyhoo Buster (1928)
 Desperate Courage (1928)
 Vultures of the Sea (1928)
 The Vanishing West (1928)
 The Fatal Warning (1929)
Border Romance (1929)
 The King of the Kongo (1929)
 The Utah Kid (1930)
 The Lady From Nowhere (1931)
 Slightly Married (1932)
 Murder at Dawn (1932)
 The Secrets of Wu Sin (1932)
 Women Won't Tell (1932)
 Forbidden Company (1932)
 The King Murder (1932)
 Escapade (1932)
 Forgotten (1933)
 Notorious but Nice (1933)
 Green Eyes (1934)
 Secret of the Chateau (1934)
 Last of the Pagans (1935)
 Strange Wives (1935)
 Tarzan Escapes (1936) cu Johnny Weissmuller și Maureen O'Sullivan
 Night Must Fall (1937) cu Robert Montgomery și Rosalind Russell
 Dangerous Number (1937) cu Ann Sothern și Robert Young
 Man-Proof (1938) cu Myrna Loy, Franchot Tone, Rosalind Russell, și Walter Pidgeon
 Love Is a Headache (1938) cu Franchot Tone
 The Crowd Roars (1938) cu Robert Taylor, Edward Arnold, Frank Morgan, și Maureen O'Sullivan
 1938 Frou-Frou (The Toy Wife)
 1939 The Adventures of Huckleberry Finn cu Mickey Rooney, Walter Connolly, și William Frawley
 1939 Fiul lui Tarzan (Tarzan Finds a Son!)
 20 Mule Team (1940) cu Wallace Beery
 Wyoming (1940) cu Wallace Beery
 The Earl of Chicago (1940) cu Robert Montgomery
 Barnacle Bill (1941) cu Wallace Beery
 The Bad Man (1941) cu Wallace Beery, Lionel Barrymore, Laraine Day, și Ronald Reagan
 Tarzan's New York Adventure (1942) cu Johnny Weissmuller și Maureen O'Sullivan
 White Cargo (1942) cu Hedy Lamarr as Tondelayo
 Above Suspicion (1943) cu Joan Crawford și Fred MacMurray
 Two Girls and a Sailor (1944) cu Van Johnson și June Allyson
 The Thin Man Goes Home (1945) cu William Powell și Myrna Loy
 Thrill of a Romance (1945) cu Esther Williams
 Her Highness and the Bellboy (1945) cu Hedy Lamarr și Robert Walker
 1947 Fiesta cu Esther Williams și Ricardo Montalbán
 This Time for Keeps (1947) cu Esther Williams și Jimmy Durante
 On an Island with You (1948) cu Esther Williams, Peter Lawford, și Jimmy Durante
 A Date with Judy (1948) cu Wallace Beery, Jane Powell, și Elizabeth Taylor
 Malaya (1949) cu Spencer Tracy și James Stewart
 Big Jack (1949) cu Wallace Beery, Richard Conte, Marjorie Main, și Edward Arnold
 Challenge to Lassie (1949) cu Donald Crisp și Alan Napier
 Black Hand (1950) cu Gene Kelly
 Three Little Words (1950) cu Fred Astaire și Red Skelton
 1951 Marele Caruso (The Great Caruso) cu Mario Lanza și Ann Blyth
 1951 The Unknown Man cu Walter Pidgeon
 1951 Valea răzbunării (Vengeance Valley) cu Burt Lancaster
 1952 Carbine Williams cu James Stewart
 1952 Ivanhoe cu Robert Taylor, Elizabeth Taylor, și Joan Fontaine
 1952 The Prisoner of Zenda cu Stewart Granger, Deborah Kerr, și James Mason
 1953 The Girl Who Had Everything cu Elizabeth Taylor, Fernando Lamas, și William Powell
 1953 Cavalerii Mesei Rotunde (Knights of the Round Table) cu Robert Taylor și Ava Gardner
 1953 All the Brothers Were Valiant cu Robert Taylor și Stewart Granger
 1954 Athena cu Jane Powell și Debbie Reynolds
 1954 Prințul student (The Student Prince), bazat pe opereta omonimă a compozitorului Sigmund Romberg, cu Ann Blyth, Edmund Purdom și vocea lui Mario Lanza.
 The Adventures of Quentin Durward (1955) cu Robert Taylor și Robert Morley
 Tip on a Dead Jockey (1957) cu Robert Taylor și Dorothy Malone
 Ten Thousand Bedrooms (1957) cu Dean Martin (primul film al lui Martin fără Jerry Lewis)
 Jailhouse Rock (1957) cu Elvis Presley
 Killers of Kilimanjaro (1959) cu Robert Taylor și Anthony Newley
 The House of the Seven Hawks (1959) cu Robert Taylor
 The Honeymoon Machine (1961) cu Steve McQueen
 The Tartars (1961) cu Orson Welles
 The Horizontal Lieutenant (1962) cu Jim Hutton și Paula Prentiss
 Follow the Boys (1963) cu Paula Prentiss
 1963 Veselie la Acapulco (Fun in Acapulco) cu Elvis Presley și Ursula Andress
 The Golden Head (1964) cu George Sanders și Buddy Hackett
 The Truth About Spring (1964) cu Hayley Mills
 That Funny Feeling (1965) cu Sandra Dee, Bobby Darin și Donald O'Connor
 The Last Challenge'' (1967)

Note

Legături externe

 Richard Thorpe at TCMDB

Vezi și
Listă de regizori americani

Nașteri în 1896
Decese în 1991
Regizori americani
Metro-Goldwyn-Mayer
Oameni din Kansas

Richard Thorpe


Yakamoz (Latince: Noctiluca scintillans, Rumca: diakamós), uyarıldığında ışık saçan tek hücreli bir deniz canlısıdır. Tek başlarına gözle görünebilir bir ışık saçamayacak bu canlılar birçoğunun bir araya gelmesiyle ortaya çıkan ışığa yakamoz denir. Yakamozun gözlemlenebilmesi için diğer ışık kaynaklarının (güneş, ay ve şehir ışıkları) yakamoz ışıklarını engellememesi gerekir.

Noctiluca scintillans balona benzer  bir görünüme sahip bir ökaryottur. Tüm dünyada özellikle kıyı sularında çok yaygındır. Diğer ateş rengi alglerinki gibi sert bir zırha sahip değildir. İki kamçısından uzun ve yapışkan olanı ile deniz yüzeyine yakın seviyede avlanır. Rastgele hareketleri sonucu kamçısına yapışan diğer mikroskobik deniz canlılarıyla beslenir. Çapları 1–2 mm kadardır. İnce teller veya naylonlardan sık bir şekilde dokunan elek veya bir tül ile sudan ayrılıp büyük bir mercek ile incelenebilirler. Genelde eşeysiz olarak bölünme yoluyla çoğalan canlının, eşeyli olarak üreyebildiği de gözlenmiştir.

Yakamozu özel kılan ışıma olgusu, luciferin-luciferaz substrat-enzim çiftinin reaksiyonu sonucu oluşur. Bu kimyasallar sitoplazma içinde dağılmış halde bulunan binlerce küresel organelde saklanırlar.

Söz konusu canlıların ışık saçması bir savunma mekanizması olarak düşünülmektedir. Saldırı altında kalan tek hücreli ışık yayarak, daha büyük avcıların kendisine saldıranı fark etmesini sağlar. Bu özellik balıkçılar tarafından da kullanılır. Balıkçılar, ay ışığının olmadığı gecelerde balıkların yakamoz yaparak geçtikleri yollara tekneyi yönlendirerek avlanırlar. Yine yakamoz ışığı dolayısıyla lüfer avlarken lüks ışığı kullanılır; bu ışık balıkların gelmesi için değil, misinanın değdiği yakamozların çıkardığı ışıktan lüferlerin korkmaması için kullanılır. Lüks ışığı yakamoz ışığını bastırdığından lüferin misinayı fark etmesini engeller.

Kaynakça
 Yakamozun sudaki bakterilerden kaynaklandığını duydum. Bu doğru mu? – TÜBİTAK Bilim ve Teknik (arşivlenmiş)
 Eckert R, Reynolds GT (Mayıs 1967), The subcellular origin of bioluminescence in Noctiluca miliaris
 http://micro.magnet.fsu.edu/featuredmicroscopist/vanegmond/noctilucadarkfieldsmall.html

 https://www.hurriyet.com.tr/egitim/yakamoz-nedir-ve-ne-demek-yakamoz-nasil-olusur-ve-bitki-midir-41608205.html

Asgari endişe altındaki bitkiler
Dinophyceae
Plankton
Biyolüminesans
1921'de tanımlanan türler

Yakamoz