El palacio de San Francisco es un edificio neoclásico diseñado por el arquitecto francés Gastón Lelarge en 1917. Está situado entre las carreras Séptima y Octava, sobre la avenida Jiménez Eje Ambiental de la localidad de Santa Fe de la ciudad de Bogotá en Colombia. Se encuentra, justo al lado de la Iglesia San Francisco, frente a los edificios Henry Faux y Pedro A. López y en diagonal al edificio El Tiempo, sobre la carrera Séptima . El edificio reemplazó al antiguo claustro anexo a la iglesia de San Francisco. En sus inicios albergó la Gobernación de Cundinamarca. Fue declarado monumento nacional en 1984.

Historia

En 1557 Juan de los Barrios, el primer arzobispo de Bogotá, trasladó a sus hermanos franciscanos a unas casa ubicadas en el barrio occidental de las Nieves, junto al río San Francisco, donde construyeron la iglesia de San Francisco.

En los terrenos donde se construyó el actual palacio se encontraba el convento del  de la Purificación de Nuestra Señora, el cual comprendía tres patios claustrados y una huerta. Se extendía entre las carreras Séptima y Octava, y la avenida Jiménez y la calle dieciséis.

En 1785 la iglesia de San Francisco quedó semidestruida por un terremoto. El ingeniero Domingo Esquiaqui fue el encargado de las obras de reconstrucción de la torre.

En 1861 el general Tomás Cipriano de Mosquera decretó la Desamortización de Bienes de Manos Muertas que ordenó trasladar todos los bienes de la iglesia a posesión del Estado, entre ellos el conjunto de San Francisco. Entre 1870 y 1874 se instaló en el convento el Estado Mayor de Cundinamarca.

Entre 1914 y 1915 se iniciaron las negociaciones con el clero para la adquisición del predio para la Nación. En 1917 el edificio sufrió serios daños y fue necesario demolerlo para construir en su lugar una obra moderna, iniciativa del entonces gobernador Rafael Escallón Miranda.

En 1918 se emprendió la construcción del actual palacio, con diseño del arquitecto Gastón Lelarge, quien también fue el autor de otros edificios públicos icónicos de la ciudad como los palacios Liévano y Echeverry. El 20 de julio de ese año, en el marco de una ceremonia, se colocó la primera piedra del entonces llamado palacio de Cundinamarca.

En 1933, después de 15 años de obra, se terminó la construcción del edificio, que se desarrolló por tramos de oriente a occidente. Estaba a cargo de las obras el arquitecto colombiano Arturo Jaramillo, quien alteró en gran medida la propuesta de Lelarge.

En su decoración participaron destacados artistas colombianos, como Ricardo Gómez Campuzano, Ricardo Acevedo Bernal, Francisco Antonio Cano, Coriolando Leudo, José Vicente Concha, Gustavo Arcila Uribe y Colombo Ramelli.

En 1940 comenzó a sesionar la Asamblea Departamental de Cundinamarca en una de las alas del Palacio donde se conserva un fondo bibliográfico con ordenanzas de más de un siglo. El 9 de abril de 1948 durante el Bogotazo, el Palacio de San Francisco fue incendiado y resultó parcialmente destruido, por lo que fue reconstruido y modificado, como también lo ha sido a continuación. Ese año se realizó la intervención, que incluyó la ampliación de oficinas y la construcción de baterías de baño.

En 1984 fue declarado Monumento Nacional, mediante decreto firmado por el Presidente de la República de Colombia Belisario Betancur y en 1997 se entrega en comodato a la Universidad del Rosario para desarrollar programas académicos y actividades de interés general.

En 2011 vuelve a la Gobernación de Cundinamarca y se somete a un proceso de rehabilitación interna y en 2012 se hizo la reapertura oficial del Palacio de San Francisco.

Galería

Véase también
Anexo:Obras de Gastón Lelarge
Historia de Bogotá
Anexo:Monumentos nacionales de Bogotá

Referencias

Enlaces externos

 Banrepcultural.org. "Colección Gumersindo Cuéllar Jiménez". Fotos antiguas de la Gobernación de Cundinamarca. Consultado el 18 de julio de 2005.

Bibliografía
 Alberto Escovar, Guía Bogotá Centro, Guías Elarca de Arquitectura - Tomo II, Gamma, Bogotá, 2010. pág. 68.
Cuéllar, Marcela, Hugo Delgadillo y Alberto Escovar (2006), Gastón Lelarge, Itinerario de su obra en Colombia, Corporación La Candelaria. ISBN 958-42-1551-5.

Palacios de Bogotá
Edificios en la Avenida Jiménez
Obras de Gastón Lelarge
Arquitectura de Colombia del siglo XX
Arquitectura neoclásica
Edificios de oficinas de Colombia
Arquitectura de Colombia de 1933

Palacio de San Francisco


is a Japanese martial art, commonly known as the style practiced by several core members of the Shinsengumi.

Origins

The  Tennen Rishin ryu is a traditional swordsmanship school, codified during the Kansei Era (1789–1801) by Kondō Kuranosuke Nagahiro (or Nagamichi). There is limited information in regards to him: he came from Tōtōmi Province (today's western Shizuoka Prefecture), but no one knows when he was born. He visited many provinces for his musha shugyō, eventually becoming a member of the Kashima Shintō-ryū. Even though he would have most likely been appointed as a teacher of this style, he left the Shintō-ryū aiming to create a new sword based combat system. In fact, during those years the Japanese swordsmanship gradually evolved from the rigid katageiko (form practice performed with either bokutō or with dull-edged swords called habiki) towards a free practice called shinaigeiko (also known as gekiken). This kind of training allowed two practitioners to spar without the risk of severe injury thanks to bamboo swords (shinai) and armor protecting the head (men), the arm (kote), and the torso (dō). With some exceptions, the popular gekiken of the second half of Edo period was quite similar to modern Kendō.

Kuranosuke organized all his martial arts knowledge into a new system of teaching and transmission; for this reason, even if codified during the Edo period, Tennen Rishin Ryū could be listed among new schools called shin ryūha. This was a breaking point between koryū (old schools) and gendai budō (martial arts developed after the Meiji Restoration). He created his own school by synthesizing an actual sword fight every occasion, sticking to a fencing style whose last goal was to obtain full victory without losing composure in front of an enemy. At the end of his musha shugyō Kuranosuke went to Edo. While he was establishing a dōjō in Yagenbori he most likely went to teach in the Sagami area (today's Kanagawa Prefecture) and Tama area (western part of Tōkyō). Since Tama was the birthplace of 2nd generation (Kondō Sansuke), 3rd generation (Kondō Shūsuke) and 4th generation (Kondō Isami) headmasters, there is little doubt that this actually happened. Kuranosuke died in the 4th year of Bunka era (1807).

The Shinsengumi ceased to exist after the 2nd year of Meiji (1869), with the end of the Boshin War and the collapse of Bakufu. It is commonly believed that the Boshin War marked the end of Tennen Rishin Ryū since Kondō Isami was sentenced to death and beheaded in Itabashi, Okita Sōji died of tuberculosis, and both Inoue Genzaburō and Hijikata Toshizō died in battle (the first one at Toba-fushimi and the latter in the battle of Goryōkaku). However, this is not historically correct. It was probably a great loss for the Shieikan dōjō, but the tradition survived. There were many teachers of the school at that time, most of them in the Tama area.

During Meiji, Taishō and Shōwa periods

Before leaving for Kyōto 1863, Kondō Isami adopted his older brother Miyagawa Otogorō's second son, Miyagawa Yūgorō (born in 1851). The boy was supposed to marry Tama, Kondō's daughter (born in 1862) from a wedding with Matsui Tsune once the girl reached the age to be wed. Even though he did not probably receive any teaching from Kondō, Yūgorō was already practicing Tennen Rishin Ryū with his real father. Miyagawa Otogorō was a pupil of Tennen Rishin Ryū as well, since he joined the school together with his younger brother Katsugorō (the latter Kondō Isami). After the death of Kondō in 1868, Yūgorō continued his training under several teachers. He probably studied with Harada Kamezō (son of Harada Chūji, a disciple of Kondō Shūsuke), despite another theory claiming that he was to become a pupil of Matsuzaki Watagorō (eldest son of Matsuzaki Shōsaku, student of the nidaime Sansuke). Yūgorō eventually opened his own dōjō in 1876 in Kami-ishihara (Chōfu city), calling it Hatsuunkan. It is said that Yamaoka Tesshū (1836-1888), the founder of Ittō Shōden Mutō Ryū and one of strongest swordsman of Bakumatsu and early Meiji periods, gave this name (translated as "the hall where the dark clouds are removed") upon his arrival. In 1883, Yūgorō's first son Hisatarō was born. However, his mother, Tama, died three years later in 1886. The bloodline of Kondō Isamu ceased to exist when Hisatarō died in the Russo-Japanese war of 1905 at the age of twenty-two.

Yūgorō was remarried with a woman from Kokubunji city, called Tayo. From this union Kondō Shinkichi was born. Kondō Yūgorō eventually divorced from his new wife because she had a bad relationship with Matsui Tsune, the wife of Kondō Isamu and mother of Yūgorō's wife Tama. The third and the last marriage the godaime contracted was with a girl named Kashi.

Kondō Yūgorō died in 1933, aged 83. Under his direction, the Hatsuunkan greatly flourished, gathering thousands of practitioners in the Tama area. At the beginning of Shōwa period he was interviewed by Shimozawa Kan (1892–1968), a writer whose Shinsengumi related books would go to inspire an entire literature genre in regards to the swordsmen corps. In fact, a large portion of Tennen Rishin Ryū's fame was due to jidai shōsetsu (historical novels).

The best disciple of Kondō Yūgorō, Sakurai Kinpachi, inherited the title of 6th generation headmaster when his teacher was still alive. However, in 1932, he was forced to leave the school since he moved to Hokkaidō. The school's fate was then passed to Yūgorō's son, Shinkichi, who became the 7th generation headmaster (nanadaime). Shinkichi also served as a Kendō assistant teacher (joshu) for the Keishichō, the police department.

Kondō Shinkichi died in his early forties during 1936. Afterwards, the Kondō line was left without guidance for several years until a new pupil, named Katō Isuke (student of Yūgorō and Shinkichi), returned from the war to claim the position of headmaster.

References

External links
Official Japanese page of the Tennen Rishin Ryū Monjinkai Mitaka (Hombu) Dōjō (Tōkyō) – Hirai Sensei (Kondō lineage)
Official Japanese page of the Tennen Rishin Ryū Monjinkai Hachiōji & Yokohama Dōjō – Hirai Sensei (Kondō lineage)
Official international page of the Tennen Rishin Bujutsu Hozonkai – Katō Kyōji Sensei (Kondō lineage)
Official Japanese page of Shinbukan – Ōtsuka Sensei (Matsuzaki lineage)
Official Japanese page of Yūbukan – Miyagawa Sensei (Kondō lineage)
Archived Japanese page of the Tennen Rishin Ryū Kenkyūkai – Arakawa Sensei (Kondō lineage)
Official Japanese page of Shieikan – Takatori Sensei (Matsuzaki lineage)

Ko-ryū bujutsu
Japanese martial arts

Tennen Rishin-ryū


Lázaro Borges (La Habana, 19 de junio de 1986) es un atleta cubano de salto con pértiga. En su carrera deportiva, ostenta un título de subcampeón mundial, una medalla de oro en Juegos Panamericanos y dos medallas de oro en los Juegos Centroamericanos y del Caribe.

Trayectoria
A los veintidós años de edad, Borges debutó en los Juegos Olímpicos de Pekín, aunque en dicha participación no estableció ninguna marca. Sin embargo, y tras superar una lesión, el año 2011 mejoró su rendimiento hasta alcanzar la marca mínima para participar en el Campeonato Mundial de Daegu.

En la justa mundial, y de manera inesperada, se llevó la medalla de plata con una marca de 5,90 m, récord nacional cubano. Además se consagró como el primero de su nacionalidad en alzarse con una medalla en esta especialidad, en una competencia de este nivel.

Para el mes de octubre de ese año, asistió a los Juegos Panamericanos de Guadalajara y también conquistó por primera vez para Cuba el primer lugar en la especialidad, y logró además una nueva marca de la competencia de 5,80 m.

Para el 2012, tenía en su agenda su segunda asistencia a los Juegos Olímpicos, esta vez en Londres, pero en dicho evento sufrió un incidente en el primer salto de la ronda de clasificación: su pértiga se quebró en tres pedazos cuando trataba de superar los 5,35 m, y aunque no sufrió lesión alguna, el incidente le impidió concentrarse para el resto de la competencia y su marca final de 5,50 m no bastó para clasificar a la final. El hecho le provocó mucho disgusto. Además, en el 2013 no pudo repetir su buena actuación de Daegu, cuando en el campeonato mundial de Moscú quedó relegado en la ronda preliminar con una marca de  5,40 m.

El 2014, el cubano retornó a las lides del atletismo tras superar el deceso de su padre. Fue en los Juegos Centroamericanos y del Caribe de Veracruz donde se impuso con un registro de 5,30 m, seguido por su compatriota Yankier Lara que marcó 5,10 m. Desde entonces sus resultados más relevantes los obtuvo en los Juegos Panamericanos de Toronto 2015 con un quinto puesto (5,40 m) y el 2018 con otra medalla de oro, aunque compartida con el colombiano Walter Viáfara, en los Juegos Centroamericanos y del Caribe de Barranquilla con una marca de 5,30 m. En los Juegos Panamericanos de 2019 en Lima ocupó la décima posición con un registro de 5,16 m.

Véase también
 Cuba en el Campeonato Mundial de Atletismo de 2011
 Cuba en el Campeonato Mundial de Atletismo de 2013

Referencias

Atletas de Cuba
Atletas de Cuba en los Juegos Olímpicos de Pekín 2008
Nacidos en La Habana

Lázaro Borges


An Schismatoglottis scortechinii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Joseph Dalton Hooker. An Schismatoglottis scortechinii in nahilalakip ha genus nga Schismatoglottis, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Schismatoglottis

Schismatoglottis scortechinii


Adrienne Armstrong (Evlilik öncesi soyadı: Nesser, d. 6 Ekim 1969), Amerikalı müzik yapımcısı. Green Day'in solisti Billie Joe Armstrong'un eşidir.

2 Temmuz 1994'te evlenmişlerdir. Birliktelikleri uzun yıllardan beri sürüyor ve eşinin adını taşıyan dövmesi var. Billie Joe Armstrong ve Adrienne Nesser'in iki erkek çocuğu var.

1969 doğumlular
Minneapolis doğumlular
Minnesota doğumlu iş insanları
21. yüzyıl Amerikalı iş insanları
Amerikalı müzik yapımcıları
Amerikalı çevreciler
Adeline Records
Green Day
Yaşayan insanlar

Adrienne Armstrong


An Malaxis hahajimensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni S.Kobay.. An Malaxis hahajimensis in nahilalakip ha genus nga Malaxis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Malaxis

Malaxis hahajimensis


Le sergent de la salle des rapports (SSR) ou le sergent quartier-maître de la salle des rapports (SQMSR) est le commis en chef d'un bataillon d'infanterie de l'armée britannique, assistant l'adjudant. La première nomination a lieu si le greffier en chef détient le grade de sergent de couleur et la seconde s'il détient le grade d ' adjudant classe 2.

Le SSR est la nomination de sergent de couleur la plus ancienne dans un bataillon. Le SQMSR est la troisième nomination la plus élevée d'Adj2 dans un bataillon après le sergent quartier- maître régimentaire et le sergent quartier-maître technique.

Références

British Army

Sergent de la salle des rapports


Edmond Adolphe Maurice Jules Jacques de Rothschild (Pariz, Francuska, 30. rujna 1926. – Ženeva, Švicarska, 2. studenog 1997.), francuski bankar iz švicarske linije francuske loze bogate židovske obitelji Rothschild. Godine 1953. osnovao je Edmond de Rothschild Group.

Životopis

Rodio se kao jedino dijete u obitelji baruna Mauricea de Rothschilda (1881. – 1957.) i Noémie Halphen de Rothschild (1888. – 1968.). Njegov djed bio je Edmond Jakob de Rothschild (1845. – 1934.), a pradjed Jakob Mayer Rothschild (1792. – 1868.). Edmondov otac Maurice izgubio je francusko državljanstvo 1940. godine jer se protivio kvinsliškom režimu maršala Philippea Pétaina (1856. – 1951.), zbog čega se obitelj morala preseliti u Švicarsku.

Pohađao je međunarodnu srednju školu u Ženevi, a studirao je na Sveućilištu u Ženevi i na pravnom fakultetu u Parizu. Po završetku studija, zaposlio se u obiteljskoj banci  de Rothschild Frères u Parizu, gdje je radio tri godine. Godine 1953. osnovao je svoju prvu tvrtku  Compagnie Financière Edmond de Rothschild, da bi 1965. godine utemeljio privatnu banku Banque Privée Edmond de Rothschild. Godine 1973. kupio je većinski udio u Bank of California za 22 milijuna USD i koristio je za svoje investicije u SAD-u. Tu je banku pordao 1984. godine zaradivši triput više od stvarne vrijednosti. Godine 1982. kupio je 10% udjela u firmi Rothschild & Co njegova rođaka Davida (r. 1942.), a suradnja je trajala do 2018. godine kada su riješeni obiteljske nesuglasice oko komercijalne uporabe imena Rothschild.

Godine 1972. kupio je vinogradarsko imanje Château Clarke iz 12. stoljeće te ga je unaprijedio i počeo proizvodnju kvalitetnog vina. Podupirao je interese Židova i države Izrael.

Privatni život

Godine 1958. oženio je bugarsku umjetnicu Veselinku Vladovu Gueorguievu, ali su se razveli već 1960. godine.

Godine 1963. oženio je Nadine Lhopitalier i iste je godine s njom dobio jedino dijete, sina Benjamina.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Edmond Adolphe Maurice Jules Jacques de Rothschild (1926-1997) - family.rothschildarchive.org

Bankarstvo u Švicarskoj
Švicarski poduzetnici
Rothschildi (Švicarska)
Bankari iz obitelji Rothschild (Francuska)

Edmond Adolphe de Rothschild


The Shire of Colac Otway is a local government area in the Barwon South West region of Victoria, Australia, located in the south-western part of the state. It covers an area of  and in June 2018 had a population of 21,503. It includes the towns of Apollo Bay, Beeac, Beech Forest, Birregurra, Colac, Cressy, Forrest, Johanna, Kennett River, Lavers Hill, Warrion and Wye River. It came into existence on 23 September 1994 through the amalgamation of the local government areas of City of Colac, Shire of Colac, part of the Shire of Otway and part of the Shire of Heytesbury.

The Shire is governed and administered by the Colac Otway Shire Council; its seat of local government and administrative centre is located at the council headquarters in Colac, it also has a service centre located in Apollo Bay. The Shire is named after the combination of the names for the former City of Colac, and Shires of Colac and Otway, from which the majority of the LGA was formed. The name Colac is used for both the main urban settlement and the lake, Lake Colac, which are located in the north-centre of the LGA. Colac is also the most populous urban centre in the LGA with a population of almost 12,000. The name Otways is used for the major geographical features located in the south of the LGA, which are The Otways and Cape Otway. Cape Otway was originally named by Lieutenant James Grant who was the commander of the vessel, the Lady Nelson. He named it after Captain William Otway who was one of the commissioners of the Transport Board, on 7 December 1800.

History
The Colac district is the traditional land for the Gulidjan people and was known as "Kolak" or "Kolakgnat" which means 'belonging to sand'. The Gulidjan people are of the Easter Maar Nation.

The earliest European settlers arrived in the district in the 1830s and settled around Lake Colac.

Council

Current composition
The council is composed of seven councillors elected to represent an unsubdivided municipality. In order of election in 2020, they are:

Former Wards (1996–2008)
Colac – had three councillors
Murray – had one councillor
Otway – had one councillor
Warrion – had one councillor

Administration and governance
The council meets in the council chambers at the council headquarters in the Colac Municipal Offices, which is also the location of the council's administrative activities. It also provides customer services at both its administrative centre in Colac, and its service centre in Apollo Bay.

Townships and localities
The 2021 census, the shire had a population of 22,423 up from 20,972 in the 2016 census

^ - Territory divided with another LGA

See also
List of places on the Victorian Heritage Register in the Shire of Colac Otway

References

External links

Colac Otway Shire Council official website
Colac Otway Web – Regional Web Site
Metlink local public transport map
Link to Land Victoria interactive maps
Colac Otway Shire: Know Your Council

Local government areas of Victoria (state)
Barwon South West (region)

Otway Ranges

Shire of Colac Otway


În telecomunicații și rețele de calculatoare, multiplexarea  este o metodă prin care semnale multiple digitale sau analogice  sunt combinate într-un singur semnal într-un mediu comun de   transmisie. Scopul este de a partaja o resursă scumpă,  adică respectivul  mediu. De exemplu, în domeniul telecomunicațiilor, mai multe apeluri telefonice pot fi simultan  efectuate folosind un singur fir, fără  ca interlocutorii respectivi să  remarce aceasta. Multiplexarea își are  originea în telegrafie în anii 1870, iar în prezent este larg aplicată în domeniul telecomunicațiilor. În telefonie, George Owen Squier este creditat cu dezvoltarea multiplexării telefonice în 1910.

Radio digital
Telecomunicații

Multiplexare


Mamma är gud er en dokumentarfilm fra 2013 instrueret af Maria Bäck.

Handling
Skal jeg danse? spørger jeg. Ja, svarer min mor. Hvor skal jeg så danse? På afdelingen, svarer hun. Du kan være psykotisk. Men jeg har jo aldrig været psykotisk! griner jeg. Min mor svarer hurtigt: Det gør da ikke noget. Det er jo en dokumentar. "Mamma är Gud", er en fragmentarisk film om forskellige oplevelser af virkelighed. Vi taler om en film. Det er filmen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2013

Mamma är gud


Le nom de famille Botero est un nom de famille d'origine italienne qui, avec d'autres noms similaires (Boter, Boteri, Botter, Botteri, Bottero), est originaire de la région du Piémont en Italie.

Plus précisément, Botero provient de la petite ville de Bene Vagienna, dans la province de Coni au Piémont, au nord de la Ligurie, où il est apparu comme conséquence d'une activité professionnelle de fabrication de tonneaux. Un illustre prêtre et écrivain de la Renaissance, Giovanni Botero Benese, est né dans cette ville.

On sait aussi qu'un certain Giovanni Andrea Botero Bernavi (Juan Andrés Botero en espagnol), un militaire italien né dans la république de Gênes, dans la partie située en Ligurie actuelle, s'est installé en Colombie au , où il y a introduit le nom de famille dans le département de l'Antioquia.

Origine et étymologie

Les origines du nom de famille Botero remontent au haut Moyen Âge, vers l'an , époque à laquelle on fabriquait des tonneaux, récipients dans lesquels étaient transportés des liquides et des solides, tels que le vin, l'eau, le miel, les céréales, le sel et le sucre, et bien ultérieurement la poudre noire. À cette époque, lorsque la région du Piémont faisait partie de l'Empire romain, Boterus était la dénomination donnée aux personnes qui fabriquaient ces récipients dans la ville de Bene Vagienna.

Le patronyme Botero en Italie

Un illustre personnage de Bene Vagienna dans le Piémont italien
Dans le village de Bene Vagienna en Ligurie historique, naît vers 1544 le prêtre jésuite, homme d'État, économiste et écrivain Giovanni Botero Benese, auteur d'œuvres littéraires telles que De la raison d'État (Della Ragion di Stato) en 1589 et Des causes de la grandeur des villes (Delle cause della grandezza delle città) en 1588.

Botero passe son enfance dans une région du Piémont occupée et pillée par des puissances étrangères depuis le  et suit une formation religieuse à partir de son adolescence, fréquentant notamment le collège de la Compagnie de Jésus dans la ville de Palerme, grâce à l'aide de son oncle, le père jésuite Giovenale Botero, qui a été prêtre dans cette ville.

Giovanni Botero Benese est connu pour ses œuvres littéraires, religieuses, historiques et politiques, mais il est également considéré comme l'un des plus grands mercantilistes italiens.

Au , siècle suivant celui de sa mort, un monument est construit en son honneur dans sa ville natale de Bene Vagienna et installé sur la piazza Botero, une place centrale située en face de l'église de Santa Maria Assunta (la chiesa di Santa Maria Assunta) et entourée de bâtiments historiques, comme la mairie du village (le ).

De même, en l'honneur de Botero, des rues portent son nom dans les villes de Turin, Rome et Rimini, en Italie.

Un écrivain à grande vocation pédagogique
Porteur de ce nom de famille est également l'écrivain et éducateur Giuseppe Botero, qui est né et a vécu dans la région du Piémont en Italie au . Botero s'est distingué par l'écriture d'œuvres littéraires dans divers genres, notamment des romans, des histoires, des paraboles et des discours.

Parallèlement à sa carrière littéraire, il s'est également distingué comme éducateur et recteur de plusieurs lycées du nord de l'Italie, dont le traditionnel Lycée Torricelli de la ville de Faenza, laissant un héritage dans ces institutions et éduquant des jeunes de différentes générations, dans diverses matières académiques et aussi dans les valeurs.

Le patronyme Botero en Colombie

Arrivée dans le colonie espagnole au
Ce nom de famille est introduit en Colombie au , par l'arrivée vers 1715 du Génois Giovanni Andrea Botero Bernavi (en espagnol « Juan Andrés Botero »), en provenance de Cadix (Espagne), dans la ville de Carthagène des Indes, vice-royauté de Nouvelle-Grenade. Botero est alors au service de la Couronne espagnole en tant qu'artilleur sur le navire Santa Rosa, construit par la seigneurie de Gênes pour le roi Philippe V d'Espagne.

Le but du voyage de Botero est d'escorter jusqu'à la colonie espagnole du Pérou le prince de Santo Buono, nouveau vice-roi du Pérou, Don Carmine Nicolau Caracciol ; ce dernier vient d'ailleurs de vivre un drame familial à bord de la Santa Rosa où son épouse est morte en accouchant.

Cet événement oblige entre autres le navire à faire escale à Carthagène où, en raison d'une maladie, Botero doit renoncer à poursuivre son voyage jusqu'au Pérou. N'étant pas citoyen espagnol, il doit demander un permis spécial à l'Audience royale pour pouvoir s'installer sur le territoire de la vice-royauté de la Nouvelle-Grenade.

Botero quitte ensuite la côte caraïbe pour l'intérieur du territoire, s'installant dans la vallée de San Nicolás, à Rionegro (Antioquia), où il se consacre à l'extraction de l'or.

C'est là qu'il épouse Doña Antonia Mejía Somoano, le , fondant ainsi la famille Botero en Colombie, pays où ce patronyme est le plus représenté de nos jours.

La famille en Colombie, à l'époque actuelle
Les membres de la famille Botero en Colombie, descendant depuis le  de l'Italien Giovanni Andrea Botero et de l'Espagnole Antonia Mejía, sont implantés dans diverses régions et municipalités du pays, avec une présence prédominante dans la ville de Medellín, dans plusieurs villes de l'Antioquia comme Sonsón, La Unión, La Ceja et Abejorral. Ils sont également implantés dans la zone caféière colombienne, y compris les villes d'Armenia, Manizales et Pereira, et dans d'autres régions, telles que les villes de Bogotá et Cali.

L'un de ses membres les plus connus est l'artiste Fernando Botero Angulo, né en 1932 dans la ville de Medellín, personnage reconnu dans de nombreux pays du monde pour ses peintures, sculptures et dessins d'art, qui ont été exposés dans de grandes villes de plusieurs continents.

Fernando Botero dispose de résidences dans les villes de New York, Paris et aussi dans la municipalité de Pietrasanta, en Toscane, en Italie, ville où certaines de ses œuvres d'art sont exposées en permanence.

Parmi les femmes, l'une des personnes les plus remarquables est l'actrice et présentatrice María Cecilia Botero, reconnue comme l'une des grandes artistes et symboles de la télévision en Colombie durant des décennies. En 2021, elle a participé en tant que voix espagnole de grand-mère Alma Madrigal, au film d'animation de Disney, Encanto.

De même, Naty Botero se démarque, chanteuse et artiste devenue une figure représentative au niveau national et international, non seulement pour sa carrière de chanteuse, mais aussi pour son apparition à la télévision.

Avec sa fondation Casa Coraje, elle a mené des projets de reboisement dans la région de la côte caraïbe colombienne, défendant également les droits des femmes autochtones de la Sierra Nevada de Santa Marta.

Personnages connus avec ce nom de famille
Se reporter à la page d'homonymie .

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

 Google Maps. Piazza Giovanni Botero, Bene Vagienna, Italie

Patronyme italien

Botero (nom de famille)


Trandafirul roșu de Lancaster este emblema comitatului Lancashire din Anglia.

Specia sau soiul exact rămân neclare, dar cel mai probabil este trandafirul Rosa gallica officinalis.

Inițial trandafirul a fost adoptat ca însemn heraldic de primul contele de Lancaster, Edmund Crouchback. A fost unul dintre însemnele regelui Henric al IV-lea al Angliei, primul rege din Casa de Lancaster. În urma Bătăliei de la Bosworth Field din 1485, trandafirul a devenit emblema Lancashire.

Simbol medieval
Trandafirul roșu de Lancaster provine din trandafirul de aur, însemnul regelui Eduard I al Angliei. Alți membri ai familiei sale au folosit variante ale însemnului regal, fratele mai mic al regelui, contele de Lancaster, folosind un trandafir roșu. Se crede că Trandafirul Roșu de Lancaster a fost blazonul Casei de Lancaster în timpul Războiului celor Două Roze. Există, totuși, îndoieli cu privire la faptul dacă trandafirul roșu a fost de fapt un blazon preluat de Lancastrieni în timpul Războiului rozelor. Adrian Ailes a remarcat că trandafirul roșu "probabil își datorează utilizarea populară lui Henric al VII-lea ca răspuns rapid la trandafirul alb Yorkist într-o epocă în care semnele și simbolurile puteau să vorbească mai tare decât cuvintele".

De asemenea, i-a permis regelui Henric al VIII-lea să inventeze și să exploateze cel mai renumit însemn heraldic, Trandafirul Tudor, care combină așa-numitul trandafir roșu Lancastrian și Trandafirul Alb de York. Această uniune florală simboliza restaurarea păcii și a armoniei și căsătoria sa în ianuarie 1486 cu Elisabeta de York. Trandafirul Tudor este folosit ca însemn floral al Angliei (Scoția folosește ciulinul, Irlanda folosește trifoiul, iar Țara Galilor folosește narcisa).

Note

Simboluri
Războiul celor Două Roze
Heraldică
Lancashire

Trandafirul roșu de Lancaster


Eleanor Jessie Coppola (née Neil; born May 4, 1936) is an American documentary filmmaker, artist, and writer. She is married to director Francis Ford Coppola. She is most known for her 1991 documentary film Hearts of Darkness: A Filmmaker's Apocalypse as well as other documentaries chronicling the films of her husband and children. Coppola lives on her family's winery in Napa Valley, California.

Early life
Eleanor Coppola was born Eleanor Jessie Neil, on May 4, 1936, in Los Angeles, California. Her father was a political cartoonist for the Los Angeles Examiner who died when she was 10 years old. She and her brothers were raised by their mother, Delphine Neil (née Lougheed) in Sunset Beach, California. She graduated from UCLA with a degree in applied design and was a member of the women's fraternity Alpha Chi Omega (Alpha Psi chapter).

While working on the set of the 1962 horror film Dementia 13, she met her future husband Francis Ford Coppola. Her position was assistant art director, while Coppola was making his directorial debut with the film. The couple had been dating for several months when Eleanor discovered in 1963 that she was pregnant. Initially Eleanor considered giving the baby up for adoption, but was convinced otherwise by Coppola. The couple married in Las Vegas on February 2, 1963, and gave birth to their first son Gian-Carlo Coppola. Years later, Eleanor gave birth to Roman and Sofia Coppola.

Film career
Eleanor has been a constant presence on films directed by her famous family members. Her film contribution consists of mainly documentaries in which she has acted as director, cinematographer, videographer, and writer.

Many of her documentaries consist of behind-the-scenes looks at such films as Marie Antoinette, which was directed by her daughter Sofia Coppola. In her documentaries, Eleanor captures the struggles that have endangered her family's films even before they made it onto the big screen. Through her film work, Eleanor Coppola is able to illustrate not only what goes into a film financially, but also capture the emotional toll filmmaking has on the individuals on and off the camera.

Apocalypse Now
For her early film career, Eleanor Coppola spent much of her time accompanying her husband on his film shoots. In 1976, she began documenting the making of Coppola's war film Apocalypse Now. Her recordings of the hectic film process were later released in her memoir Notes on the Making of Apocalypse Now in 1979. The book chronicled such events as the near destruction of the film's production as well as the stress that both cast and crew were suffering from at the time. This would not be the only documentation of the making of Francis Ford Coppola's Apocalypse Now as she decided to film a documentary based on the same movie.

The documentary film Hearts of Darkness: A Filmmaker's Apocalypse was co-directed by Eleanor Coppola, Fax Bahr, and George Hickenlooper. In the film, Eleanor narrates the trials and difficulties surrounding the production of the award-winning film as not only problems arose with the studio but also the cast and crew working at the time. Such events caught on camera include the nervous breakdown of the film's lead Martin Sheen as well as the trouble facing Francis Ford Coppola when an expensive set was destroyed.

The documentary film was released in 1991, which went on to win several awards such as the Emmy for "Outstanding Individual Achievement – Informational Programming – Directing". The film was also nominated for a Directors Guild of America (DGA) Documentary Award in 1991.

Feature filmmaking
Coppola made her feature film directorial debut with the 2016 romantic comedy Paris Can Wait starring Diane Lane as a wealthy film producer's wife and Arnaud Viard as a charming Frenchman who drives her from Cannes to Paris. The film premiered at the 2016 Toronto International Film Festival.

In 2020, Coppola released her second feature film, Love Is Love Is Love, a set of intertwined love stories about three couples.

Writer
Eleanor Coppola has written two successful books. Her first book, Notes on the Making of Apocalypse Now, recorded the film's journey from 1976 to 1979. Her detailed note-taking continued in other areas of her life as she collected and wrote about her life's major events. With notes covering a thirty-year time span, Eleanor would go on to write the book Notes on a Life.

Notes on a Life
The memoir Notes on a Life follows thirty years of Eleanor Coppola's life as she juggles raising children and being there for Francis as he directs films that move the family from place to place. The book consists of short passages from each day beginning with the death of her oldest son Gian-Carlo Coppola at the age of 22 and the birth of her granddaughter Gia just months later. The death of Gian-Carlo Coppola serves as a constant refrain throughout the entire book.

The book is told through her own point of view and although she mentions certain events concerning those around her, such as the controversy surrounding Francis' decision to cast Sofia in The Godfather Part III, her memoir chronicles the inner struggles and problems the family faced at the time.

Filmography
{| class="wikitable sortable"
|-
! Year !! Film !! Role(s)
|-
| 1962 || Dementia 13|| Assistant art director
|-
| 1991|| Hearts of Darkness: A Filmmaker's Apocalypse || Director
|-
| 1996 || A Visit to China's Miao Country || Director
|-
| 2002 || On the Set of 'CQ''' || Videographer
|-
| 2002 || Teknolust || Second camera operator
|-
| 2006 || A Million Feet of Film: The Editing of Apocalypse Now || Cinematographer
|-
| 2006 || Heard Any Good Movies Lately?: The Sound Design of Apocalypse Now || Cinematographer
|-
| 2006 || The Birth of 5.1 Sound || Cinematographer
|-
| 2006 || The Music of Apocalypse Now || Cinematographer
|-
| 2007 || The Making of 'Marie Antoinette || Director
|-
| 2007 || Francis Ford Coppola Directs 'John Grisham's The Rainmaker' || Director
|-
| 2007 || Coda: Thirty Years Later|| Director, cinematographer, writer
|-
| 2016 || Paris Can Wait || Director, writer
|-
| 2020 || Love Is Love Is Love || Director, writer
|}

Other work
The organization Circle of Memory was founded by Eleanor Coppola and other artists to commemorate missing and lost loved ones. Her artwork has been featured in museums and galleries around the world. Eleanor Coppola founded the project in memory of her late son Gian-Carlo Coppola. Eleanor Coppola has also designed costumes for the Oberlin Dance Company. She also manages the Rubicon Estate Winery that her family owns.

BibliographyNotes on the Making of Apocalypse Now by Eleanor CoppolaNotes on a Life'' by Eleanor Coppola

See also
 Coppola family tree
 List of female film and television directors

References

External links
 Interview with Ms. Coppola

 Rubicon Estate Winery
 Coppola's Windows (1973) on SFMOMA Open Space

1936 births
American people of Irish descent
American cinematographers
American film producers
American women cinematographers
American women film directors
American women screenwriters
Artists from Los Angeles
Eleanor
Living people
UCLA School of the Arts and Architecture alumni
Writers from Los Angeles
Film directors from Los Angeles
Screenwriters from California
American women film producers

Eleanor Coppola


Međuopćinska nogometna liga Dubrovnik – Korčula – Ploče je u sezoni 1974./75. predstavljala nogometnu ligu petog ranga natjecanja prvenstva Jugoslavije.
Sudjelovalo je 16 klubova koji su igrali u dvije skupine, čiji su prvaci bili "Jadran" iz Ploča (A skupina, 8 klubova) i "Omladinac" iz Lastova (B skupina, 7 klubova).

A skupina

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

B skupina

Ljestvica

Ljestvica bez rezultata dvije utakmice

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutarnje poveznice
 Dalmatinska liga 1974./75.

Vanjske poveznice

Izvori

 arhiv.slobodnadalmacija.hr, "Slobodna Dalmacija", br. 9381, god. XXXIII, izdano 28. svibnja 1975., str. 9 (Skupine A i B - završne ljestvice), preuzeto 14. studenog 2018.

1974-75 MOL Dubrovnik
1974-75 MOL Dubrovnik
MOL Dubrovnik

Međuopćinska nogometna liga Dubrovnik – Korčula – Ploče 1974./75.


Muhammed Türkmen (* 9. April 1986 in Ulubey) ist ein türkischer Fußballspieler.

Karriere

Vereinskarriere
Muhammed Türkmen begann mit dem Vereinsfußball in seiner Geburtsstadt in der Jugend des Amateurvereins Altaş Soya Spor. Hier wurde er mit 14 Jahren für die türkische U-15 Jugendnationalmannschaft nominiert. Durch seine Einsätze in der türkischen U-15 wurden die Talentjäger von Fenerbahçe Istanbul auf ihn aufmerksam und holten ihn im August 2001 in die Jugend ihres Vereins. Nachdem er bis zum Sommer 2005 in der Jugend von Fenerbahçe aktiv gewesen war, wurde ihm nahegelegt zu wechseln.

So wechselte als Profispieler zum Drittligisten İnegölspor. Hier schaffte er es auf Anhieb in die Stammformation und spielte dort zwei Spielzeiten durchgängig.

Zur Saison 2007/08 wechselte er zum Zweitligisten Kocaelispor und dann nach einer halben Spielzeit zu Orduspor. Bei Orduspor kam er sporadisch zum Einsatz und verließ den Verein nach einem Jahr Richtung Drittligist İstanbulspor. Auch hier blieb er lediglich eine Spielzeit und wechselte zum Sommer zum Zweitligisten Kartalspor. Bei Kartalspor gelang ihm der Sprung in die Startelf. Hier spielte er eineinhalb Spielzeiten. Anschließend wechselte er zum Erstligisten MKE Ankaragücü.

Bei seinem neuen Verein fristete er während der Rückrunde ein Reservistendasein und kam lediglich bei einer Pokalbegegnung zum Einsatz.

Zur Saison 2011/12 kam ein Wechsel zum Zweitligisten Karşıyaka SK im letzten Moment nicht zustande. So blieb er bei Ankaragücü. In den ersten Wochen der Saison geriet sein Verein in finanzielle Engpässe und konnte über lange Zeit die Spielergehälter nicht zahlen. So trennten sich viele Spieler. Türkmen entschied sich zu bleiben und spielte begünstigt durch Spielermangel nahezu immer als Stammspieler. Er hielt dem Verein die Treue und führte den Verein als Mannschaftskapitän durch den Abstiegskampf. 2012 verließ er den Verein und ist seit dem vereinslos.

Nationalmannschaftskarriere
Muhammed Türkmen spielte neben der türkischen U-15 auch für die U-17 und U-18 Jugendnationalmannschaften.

Weblinks

Fußballspieler (İnegölspor)
Fußballspieler (İstanbulspor)
Fußballspieler (Kartalspor)
Fußballspieler (Kocaelispor)
Fußballspieler (MKE Ankaragücü)
Fußballspieler (Orduspor)
Türke
Geboren 1986
Mann

Muhammed Türkmen


Les Tetrasporopsidaceae sont une famille d'algues de l'embranchement des Ochrophyta de la classe des Phaeosacciophyceae et de l'ordre des Phaeosacciales.

Étymologie
Le nom vient du genre type Tetrasporopsis, composé du préfixe Tetraspor-, en référence au genre Tetraspora (algue Chlorophyceae de la famille des Tetrasporaceae) et du suffixe latin "-opsis", « semblable à », littéralement « semblable à un Tetraspora ». En effet les deux genres ont été confondus avant que le genre Tetrasporopsis ne soit créé en 1902 puis révisé en 1990.

Description

Liste des genres
Selon  :
 Psammochrysis  Wetherbee, 2020
 Tetrasporopsis Lemmermann ex Schmidle, 1902

Systématique
Trois familles ont été tour à tour concernées par ce groupe d'algues : les Tetrasporaceae, les Chrysocapsaceae et enfin les Tetrasporopsidaceae.

Le genre Tetraspora (de l'actuelle famille des Tetrasporaceae) fut créé et 1818 puis reprit et décliné en seize espèces par Kützing dans son Species algarum. Le genre Tetrasporopsis fut créé en 1902 puis révisé en 1990 ; la morphologie de certaines espèces de ce genre justifiant leur renommage dans le nouveau genre Dermatochrysis, lequel fut intégré à la famille des Chrysocapsaceae, la famille des Tetrasporopsidaceae elle-même n'étant créée qu'en 2020 par Andersen et ses collaborateurs.

Notes et références

Notes

Références

Références biologiques

Liens externes
 EPSAG, Georg-Auguste Universitat Gottigen (Department Experimental Phycology and Culture Collection of Algae) - Tetrasporopsis fuscescens : images en ligne
  E. Lemmermann. Das Phytoplankton sächsischer Teiche. Forschungsberichte aus der Biologischen Station zu Plön (Le phytoplancton des mares saxonnes. Rapports de recherche de la Station biologique de Plön) 7: 96-135, 1899 -  Tetraspora lacustris pl. I Fig. 13, page 2 : lire en ligne

Phaeosacciales
Famille d'algues (nom scientifique)

Tetrasporopsidaceae


Virovi su hrvatska rijeka u Vukovarsko-srijemskoj županiji, desna pritoka Spačve. Izvire u sjeveru grada Županje, koja je jedino naselje, kroz koje Virovi protječu. Duga je 19,6 km.

Rijeke u Hrvatskoj
Pritoke Spačve

Virovi


Yiddish Policemen's Union - Sindicatul polițiștilor idiș este un roman din 2007 al autorului american Michael Chabon. Romanul este o poveste cu detectivi care are loc într-o istorie alternativă din zilele noastre, bazată pe premisa că, în timpul celui de-al doilea război mondial, a fost instituită o așezare temporară pentru refugiați evrei la Sitka, Alaska, în 1941, și că statul efemer Israel a fost distrus în 1948. Romanul este stabilit în Sitka, care este înfățișat ca o metropolă mare, vorbitoare de idiș.

Sindicatul polițiștilor idiș a câștigat o serie de premii science fiction: Premiul Nebula pentru cel mai bun roman, Premiul Locus pentru cel mai bun roman SF, Premiul Hugo pentru cel mai bun roman și Premiul Sidewise pentru istorie alternativă pentru cel mai bun roman. Acesta a fost preselecționat pentru Premiul Asociației Britanice de Science Fiction pentru cel mai bun roman și Premiul Edgar Allan Poe pentru cel mai bun roman.

Cadru
Sindicatul polițiștilor idiș are loc într-o versiune de istorie alternativă din zilele noastre. Premisa este că, contrar istoriei reale, Statele Unite au votat punerea în aplicare a Raportului Slattery din 1940, care a recomandat furnizarea de terenuri în Alaska pentru soluționarea temporară a refugiaților evrei europeni persecutați de naziști în timpul celui de-al doilea război mondial. Punctul de divergență al romanului față de istoria reală este dezvăluit în primele capitole ca fiind moartea lui Anthony Dimond, delegatul teritoriului Alaska la Congresul SUA, într-un accident de mașină; Dimond a fost unul dintre congresmenii responsabili pentru împiedicarea votului asupra raportului. Autorul își imaginează crearea unei așezări evreiești temporare independente pe coasta Alaskăi. Drept urmare, doar două milioane de evrei sunt uciși în Holocaust în loc de șase milioane (ca în lumea reală).

Locul este Sitka, Alaska, care a devenit o metropolă extinsă în centrul așezării evreiești din Alaska. Unul dintre reperele orașului este "Pinul de siguranță", o clădire înaltă ridicată pentru Târgul Mondial din 1977, organizat la Sitka și o sursă de mândrie pentru locuitorii săi. Teritoriile de peste graniță sunt populate în primul rând de nativii  Tlingit din Alaska și a existat un istoric de conflicte între evrei și Tlingit, dar și de contact intermediar și intercultural; unul dintre personajele romanului, Berko Shemets, este pe jumătate evreu, pe jumătate Tlingit. Statutul Sitka ca district federal (teritoriu al SUA) a fost acordat doar pentru șaizeci de ani, iar romanul este stabilit la sfârșitul acestei perioade. Președintele Statelor Unite este un creștin evanghelic și sionist creștin care promite să readucă Sitka în statul Alaska.

În roman, Statul Israel este fondat în 1948, dar este distrus după doar trei luni într-o versiune alternativă a războiului arabo-israelian. Fără Israel, Palestina este descrisă ca un mozaic al grupărilor naționaliste religioase și seculare care sunt blocate în conflicte fără sfârșit; Ierusalimul este descris ca "un oraș de sânge și sloganuri pictate pe pereți, cu capete tăiate pe stâlpii de telefon". Președintele Statelor Unite crede într-o "sancțiune divină" pentru neo-sionism, o mișcare care cere evreilor să revendice Israelul încă o dată.

Chabon descrie restul istoriei lumii doar eliptic, dar sugerează schimbări enorme. Germania strivește Uniunea Sovietică în 1942 și al doilea război mondial continuă până în 1946, când Berlinul este distrus cu arme nucleare. Chabon se referă la un "stat liber polonez" existent în 1950 și descrie unele personaje drept veterani ale unui lung "război cubanez" în anii '60. Președintele John F. Kennedy nu a fost asasinat și s-a căsătorit cu Marilyn Monroe, iar Orson Welles a reușit să facă filmul său " Heart of Darkness". Descriind lumea modernă, Chabon se referă la o "a treia republică rusă" și la o Manciuria independentă care are propriul său program spațial.

Rezumat

Cartea începe cu Meyer Landsman, un detectiv alcoolic de la omucideri din departamentul de poliție Sitka, care examinează uciderea unui bărbat din hotelul în care locuiește Landsman. Lângă cadavru se află o tablă de șah deschisă din carton cu un joc neterminat pus pe el. Landsman își sună partenerul său, jumătate Tlingit, jumătate evreu, Berko Shemets, pentru a-l ajuta să investigheze mai departe. După ce au depus un raport despre crimă la sediul poliției, Landsman și Berko descoperă că fosta soție a lui Landsman, Bina, a fost promovată în funcția de comandant al unității lor.

Landsman și Berko descoperă că victima a fost Mendel Shpilman, fiul rabinului Verbover, cel mai puternic șef din Sitka al crimei organizate. Mulți evrei au crezut că Mendel este Tzadik ha-Dor, potențialul Mesia, născut o dată în fiecare generație.

Pe măsură ce Meyer continuă să investigheze uciderea lui Mendel, el descoperă că presupusul "ales" a făcut un zbor de avion cu Naomi, sora decedată a lui Landsman. El urmează urmele lui Naomi către un misterios ansamblu de clădiri cu un scop necunoscut, amenajate pe teritoriul Tlingit de către evrei. Landsman zboară acolo pentru a investiga; este dat afară și aruncat într-o celulă, ai cărei pereți au graffiti cu scrierea de mână a lui Naomi.

Landsman gol și rănit este curând salvat de un șef de poliție din Tlingit, Willie Dick, care îl duce la  Berko. Află că misteriosul complex este operat de un grup paramilitar care vrea să construiască un nou Templu în Ierusalim după distrugerea Cupolei Stâncii, în speranța de a grăbi nașterea lui Mesia. Un guvern american sionist creștin evanghelic susține grupul.

Pe măsură ce Landsman și Berko investighează, Știrile raportează că Domul este bombardat. Agenții americani îi prind pe detectivi și le oferă permisiunea de a rămâne în Sitka, dacă acceptă să tacă în legătură cu complotul pe care l-au descoperit. Landsman spune că va păstra tăcerea și este eliberat. Landsman se reîntâlnește cu Bina, frustrată de eșecul său în cazul Shpilman. Amintindu-și de tabla de șah, el își dă seama brusc că nu este un joc neterminat: văzuse aceeași poziție din perspectiva celuilalt jucător -tatăl lui Berko, în casa lui Hertz Shemets. Landsman și Bina îl urmăresc pe Hertz, iar acesta mărturisește că l-a ucis pe Mendel la cererea lui Mendel, în speranța de a distruge planurile guvernului de a-l aduce pe Mesia. Landsman îl contactează pe jurnalistul american Brennan afirmând că "are o poveste pentru el". Cititorului îi este lăsată o impresie ambiguă dacă Landsman intenționează să expună implicarea lui Hertz în crima lui Shpilman sau în conspirația mesianică complexă.

Primire

Adaptări propuse

Adaptare pentru film - anulată
Producătorul Scott Rudin a achiziționat drepturile filmului The Yiddish Policemen's Union în 2002, pe baza unei propuneri de o pagină și jumătate.   În februarie 2008, Rudin a declarat pentru The Guardian că o adaptare a filmului The Yiddish Policemen's Union se afla în preproducție, urmând să fie scrisă și regizată de frații Coen. Frații Coen aveau să înceapă să lucreze la adaptarea pentru Columbia Pictures după ce ar fi finalizat filmările la A Serious Man. Chabon a afirmat că frații Coen sunt "printre [cei] preferați de el care se află în viață [. . . ] Mai mult, cred că sunt perfect potriviți acestui material în orice fel, de la genul (genurile) la tonul său și până la conținutul său. "

Cu toate acestea, în toamna anului 2012, Chabon a declarat revistei Mother Jones că "frații Coen au scris o schiță a scenariului și apoi păreau să se apuce de altceva" și că drepturile filmului "mi-au revenit".

Serial TV
În ianuarie 2019, CBS Television Studios, PatMa Productions și Keshet Studios au achiziționat scenariul de la Chabon și soția sa Ayelet Waldman pentru un serial pe rețele premium de cablu și streaming.

Vezi și
 Propuneri pentru un stat evreiesc#Propuneri pentru un al doilea stat evreiesc
 Organizația teritorială evreiască

Referințe

Legături externe
 "Voices on Antisemitism" Interview with Michael Chabon from the United States Holocaust Memorial Museum
 Dissent magazine's interview with Chabon  about The Yiddish Policemen's Union
 An Open Letters review  of Chabon's career
 Hard-Boiled, Yiddish Style a review by Marc Alan Coen
 Mechuga Alaska a review by John Leonard in New York Review of Books from 14 June 2007
 'Murder Most Yiddish', review of The Yiddish Policemen's Union in the Oxonian Review

Premiul Nebula pentru cel mai bun roman
Premiul Hugo pentru cel mai bun roman
Romane științifico-fantastice
Romane polițiste
Romane din 2007
Romane americane
Pages with unreviewed translations
Romane de Michael Chabon
2007 în științifico-fantastic

Sindicatul polițiștilor idiș


Oddr kíkinaskáld fue un escaldo de Islandia en el . Skáldatal menciona que fue poeta de la corte de Magnus I de Noruega y de Harald III de Noruega.

Dos estrofas de un poema se han conservado en las sagas reales: Heimskringla, Hulda-Hrokkinskinna y Magnúss saga góða ok Haralds harðráða. Uno se basa en las victorias que obtuvo el rey, el otro describe el dolor que causó su muerte y un lausavísur.

Referencias

Enlaces externos
La obra de Oddr en nórdico antiguo.

Poetas de Islandia
Poetas del siglo XI
Escaldos vikingos
Vikingos de Islandia
Islandeses del siglo XI

Oddr kikinaskald


Întâlnire la bal (titlul original: Gerolsteini kaland) este un film maghiar de comedie muzicală, realizat în 1957 de regizorul Zoltán Farkas, după opereta Marea Ducesă de Gerolstein (germ.: Die Großherzogin von Gerollstein, fr.: La Grande-Duchesse de Gérolstein) de Jacques Offenbach, al cărui libret a fost scris de Henri Meilhac și Ludovic Halévy.

Conținut

Distribuție

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Referințe

Legături externe

Filme din 1957
Filme de comedie
Filme muzicale
Filme în limba maghiară
Filme regizate de Zoltán Farkas

Întâlnire la bal


"ඉර" යන වදන සිංහල බසෙහි හිරු යන්නටත් රේඛාව යන්නටත් පොදුවේ යෙදෙන වදනකි.

 සූර්යයා
 රේඛාව

ඉර


نادي هارتلاند لكرة القدم (Heartland FC) و بالعربية «مدينة القلب» هو أحد أندية نيجيريا لكرة القدم إلى جانب شوتنج ستارز وبيندل إنشورانس وإينوجو رينجرز وأخيرا إنيمبا وتلك الأندية هي غالبا ما تمثل نيجيريا في بطولات الأندية الأفريقية. ونظرا لكون نيجيريا من الدول التي تتبع نظام الاحتراف الأوروبى لناشئيها ولاعبيها الكبار فقليلا ما نجد نادى نيجيرى يضم مجموعة لاعبين مهرة قادرين على احراز البطولات الأفريقية للأندية. ولذلك نيجيريا رصيدها ضعيف من حيث احراز البطولات الأفريقية للأندية. فرصيد اندية نيجيريا من البطولات الأفريقية يمكن عده على اصابع اليد الواحدة. هذا يتضح من انجازات الفريق القليلة التي لا تتناسب مع مستوى كرة القدم في دولة كبيرة مثل نيجيريا.
ولقد كان يسمى النادي في السابق نادي إيوانيانوو ناسيونال.

إنجازات فريق كرة القدم

وصيف دوري أبطال أفريقيا لكرة القدم عامي 1988 - 2009

مراجع

وصلات خارجية
الموقع الرسمى

أندية رياضية في نيجيريا
أندية كرة قدم أسست في 1976
أندية كرة قدم في نيجيريا
أويري
تأسيسات سنة 1976 في نيجيريا
فرق رياضية في نيجيريا
ولاية إيمو

نادي هارتلاند


Fjóluhjálmur  (fræðiheiti: Aconitum alboviolaceum) er fjölært jurt af sóleyjaætt sem er upprunnin frá Norðaustur-Asíu (Kín, Kóreuskagi og SA-Síbería).

Fjóluhjálmur er eitraður og skal gæta varúðar við meðhöndlun hans, sérstaklega rætur.

Tilvísanir

Eiturplöntur
Sóleyjaætt

Fjóluhjálmur


Crkva sv. Marije u selu Blizni Gornjoj, općina Marina, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva sv. Marije u Blizni iz 9. stoljeća jednobrodna je građevina s polukružnom apsidom, građena od kamena i pokrivena kamenim pločama. Podignuta je na antičkom lokalitetu. Pred crkvom su ruševine westwerka s ostacima stubišta. Pripada tipu starohrvatskih crkava s oblim kontraforima i vezana je uz posjede župana Dridske županije kako se čita na fragmentu oltarne pregrade. Unutrašnjost je jednostavne neraščlanjene građe s drvenim krovištem i žbukanim zidovima na kojima se vide tragovi kasnogotičkih posvetnih križeva. Podijeljena je oltarnom pregradom koja je obnovljena. Ulomak s natpisom ANUS IV ukazuje na završetak imena župana koji ju je sagradio.

Zaštita
Pod oznakom Z-5041 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Katoličke crkve u Marini

Crkva sv. Marije u Blizni Gornjoj


O chapim-palustre Poecile palustris é uma espécie de ave da família dos parídeos nativo da Europa e na Ásia Oriental.

Descrição
O chapim-palustre tem um comprimento de 12 cm, envergadura de 19 cm e pesa cerca de 12g. Habita em bosques húmidos, frescos e decíduos.

Paridae

Chapim-palustre


ريفاز دزودزواشفيلي، من مواليد 15 ابريل 1945، لاعب كرة قدم سوفييتي سابق، ومدرب كرة قدم جورجي حالي.

لعب مع منتخب الاتحاد السوفييتي لكرة القدم.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية سوفيت
لاعبو كرة قدم من كوتايسي
أشخاص على قيد الحياة
جورجيون مغتربون في أوكرانيا
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 1972
رياضيون مغتربون من جورجيا في أوكرانيا
رياضيون من كوتايسي
سوفيتيون فازوا بالميدالية البرونزية الأولمبية
لاعبو الدوري السوفيتي الممتاز لكرة القدم
لاعبو بطولة أمم أوروبا 1972
لاعبو توربيدو كوتيسي
لاعبو كأس العالم 1970
لاعبو كرة قدم أولمبيون من الاتحاد السوفيتي
لاعبو كرة قدم جورجيون
لاعبو كرة قدم رجالية من جورجيا
لاعبو كرة قدم سوفيت
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1972
لاعبو منتخب الاتحاد السوفيتي لكرة القدم
لاعبو نادي دينامو تبليسي
مدافعو كرة قدم رجالية
مدربو الدوري الأوكراني الممتاز
مدربو الدوري الروسي الممتاز
مدربو أورالان إليستا
مدربو توربيدو كوتيسي
مدربو سبارتاك فلاديكافكاز
مدربو كرة قدم جورجيون
مدربو كرة قدم سوفيت
مدربو كرة قدم مغتربون في أذربيجان
مدربو كرة قدم مغتربون في أوكرانيا
مدربو كرة قدم مغتربون في روسيا
مدربو كرة قدم مغتربون في كازاخستان
مدربو كرة قدم مغتربون في لاتفيا
مدربو منتخب جورجيا الوطني لكرة القدم
مدربو منتخب لاتفيا الوطني لكرة القدم
مدربو نادي الاتحاد (السعودية)
مدربو نادي دينامو تبليسي
مدربو نادي شاختار قراغندي
مدربو نادي ميتالورغي روستافي
مواليد 1364 هـ
مواليد 1945
مواليد في كوتايسي

ريفاز دزودزواشفيلي


ආර්ථිකයේ පරිණාමය යනු ජිව විද්‍යා සංකල්ප මත පදනම් වු නව ආර්ථික සංකල්පයකි. එහිදි තරගකාරිත්වය වර්ධනය හා සම්පත් වල සිමාසහිත බවේ සංකීර්ණ සම්බන්ධතාව පෙන්වා දෙයි.

සම්මුතික ආර්ථික තර්කයන්, සම්පත්වල හිඟකම පිළිබද මතයක් මගින් ඇරඹුනු අතර,තම වාසිය ගැන පමණක් සිතන පුද්ගලයෙකුගේ පැවැත්ම උපකල්පනය කරයි. තීරණ ගන්නා විසින් තක්සේරු කිරිම් ඉහත පුද්ගලයන්ට අහිතරකර ලෙස අවකලනයේදි සෘජු වේ.

ගන්නා තිරණ මත පදනම් වු හෝ තේරිමට ඇති හෝ යන දෙකටම අයත් නොවන පරිණාමික ආර්ථිකය, හිමිවන්නන්ගේ න්‍යායන්ට අභියෝග කරයි.

මිනිසාගේ හා සමාජයේ පක්ෂපාති මානසික බව පිළිබඳ කරන ලද විද්‍යාත්මක පරික්ෂණ වල සම්බන්ධතාවයක් චර්යාවද ආර්ථිකයට ඇති තිරණ අනුව පිටින් ගන්නා භාණ්ඩ නිසා ලැබෙන ලාභයට මිලට හා සම්පත් වලට වන බලපෑම මෙහි කථාවේ.  මුලික වශයෙන් තාර්කික මව හා අර්ථිකය පුද්ගලයන් (Economic Consents)පිළිබඳව හදාරයි. චර්යාවද සංකල්පය මානසික විද්‍යවේ හා වත්මන් ආර්ථික සංකල්ප වල එකතුවකි.

ශාස්ත්‍රියයන් මෙය තාක්ෂනික විශ්ලේෂණ ක්‍රමයක් ලෙස සලකයි. වෙළඳපොල නැඹුරුතා හා පක්ෂග්‍රාහී තීරණ පිළිබඳච කල්පිත ගොඩනැගිමට ඉහත සංකල්පය භාවිතයට මොවුන් අවධානය යොමු කරයි.

චර්යාවාදය විශ්ලේෂණය වෙළඳපොල සම්බන්ධ තිරණයක ප්‍රතිඵලය හා ජනතාවගේ කැමැත්ත යන දෙකම සලකා සිදු කෙරේ.

සටහන්

| Evolutionary Economics
|}
{|

ආර්ථිකයේ පරිණාමය


was a town located in Toyoura District, Yamaguchi Prefecture, Japan.

On February 13, 2005, Kikugawa, along with the towns of Hōhoku, Toyoura and Toyota (all from Toyoura District), were merged into the expanded city of Shimonoseki.

Population
As of 2003, the town had an estimated population of 8,218 and a density of 98.09 persons per km². The total area was 83.78 km².

External links
 Shimonoseki official website

Dissolved municipalities of Yamaguchi Prefecture
Shimonoseki

Kikugawa, Yamaguchi


غبار الهجير هو مسلسل سعودي محافظ يتكون من موسمين . المسلسل قامت بإنتاجه قناة المجد الفضائية  وعرض على شاشتها في شهر رمضان المبارك. تم عرض الموسم الأول في رمضان (1429 هـ-2008), والموسم الثاني في رمضان (1430 هـ-2009). غبار الهجير من إخراج محمد المحيميد وتأليف محمد المحيميد (الجزء الأول) ومبارك المحيميد (الجزء الثاني).

تصوير وأحداث المسلسل
تدور أحوال مسلسل غبار الهجير حول قصص من تراث المجتمع السعودي قديماً تقريباً من سنة 1100 هـ إلى 1200 هـ, لذلك اضطر القائمون على مسلسل غبار الهجير ببناء قرية ذات ديكورات خاصة تحمل طابع تاريخي. قام ببناء هذه القرية التاريخية الصغيرة المهندس إبراهيم الحمدان، واستغرق بناؤها تقريباً أربعة شهور متواصلة. تم تصوير المسلسل في محافظة عنيزة في منطقة القصيم بالسعودية.

جوائز حصل عليها المسلسل
حصل مسلسل غبار الهجير في موسمه الأول على جائزة أفضل المسلسلات السعودية عام 1429 هـ في إستفتاء أجرته صحيفة الرياض. حصل على نسبة 91.8% كأفضل مسلسل سعودي في 2008.
حصل أيضاً نجم مسلسل غبار الهجير الممثل إبراهيم العنيزان على أفضل ممثل سعودي في (1429 هـ , 2008). وقد حصل إبراهيم العنيزان على نسبة 53% من مجموع التصويتات وحل الممثل فهد المطيري ثانياً بنسبة 12% وهو أيضاً مشارك في مسلسل غبار الهجير. توفي إبراهيم العنيزان بعد عرض المسلسل على قناة المجد الفضائية في 8 نوفمبر,2008.

أبطال المسلسل
 إبراهيم العنيزان.
 محمد الدبيخي.
 فهد المطيري
 إبراهيم الحمدان
عبد المجيد الغفيص
 فيصل الرميحي.
 عمر الدغيري
 غنيم الغنيم
 عبد الله المطيري.
 وهيبي الوهيبي.
أحمد الغفيص
 عبد المجيد الفوزان
نورة الخضيري.
سارة السريع.
ومن الأطفال كلاً من:
علي الضحيان.
تميم الخضيري.
أحمد المحيميد.

مسلسل محافظ
مسلسل غبار الهجير هو مسلسل محافظ مما يعني أنه يستغني عن إظهار النساء ضمن مشاهد المسلسل. كان البعض متخوف من نجاح المسلسلات المحافظة ولكن مسلسل غبار الهجير وقبله مسلسل مطبات غير مفهوم المسلسلات المحافظة.

إعلان المسلسل

مراجع

وصلات خارجية
موقع قناة المجد

طالع أيضاً
قناة المجد الفضائية

مسلسلات تلفزيونية سعودية بدأ عرضها في 2008

غبار الهجير (مسلسل)


A Torre do Relógio de Messejana é um edifício histórico na vila de Messejana, no concelho de Aljustrel, na região do Alentejo, em Portugal.

Descrição e história
O imóvel está situado numa praça no interior da vila de Messejana, nas imediações de outros monumentos importantes, como a Igreja da Misericórdia, a Casa dos Morgados Moreiras, e o Pelourinho, em cuja zona de protecção se insere. Tinha como função principal regular a vida quotidiana dos habitantes da vila, através do seu sino.

A torre apresenta principalmente uma arquitectura vernácula, com uma grande sobriedade geométrica e definição de volumes típicos das linhas construtivas em voga na região do Baixo Alentejo, entre os séculos 17 e 18. Conta com vário alguns elementos barrocos, que podem ser considerados como uma interpretação deste estilo sobre as tendências tradicionais, e que consistem em vários cunhais e barras em tons coloridos, e nos pináculos piramidais em redor do domo. A estrutura consiste numa torre de forma quadrangular, e numa escadaria exterior de acesso, adossada pelo lado Sul, enquanto que a face ocidental está parcialmente anexada ao edifício da antiga Casa da Câmara. Os alçados são todos de pano único, com cunhais pintados em tons azuis, estando divididos em três registos no lado Sul, quatro nos lados Norte e Leste, e dois na face ocidental, sendo os registos separados por cunhais em argamassa. Nos alçados Norte e Sul encontra-se o mostrador do relógio, e no piso superior abrem-se olhais nas quatro faces, sendo todos de configuração semelhante, com arco de volta perfeita sobre pilastras. Na face Sul destaca-se igualmente um outro olhal, situado sobre a porta de acesso, e onde se encontra um sino. O interior está organizado em três pisos, correspondendo o primeiro à porta de acesso à escadaria exterior, tendo no interior um conjunto de escadas rodeando um poço central, onde estão suspensos os pesos. Estas escadas terminam num compartimento onde se encontra o mecanismo do relógio, e uma outra escada de acesso ao piso superior, onde se abrem os olhais.

A torre foi construída provavelmente na década de 1720, durante uma fase de grande progresso na vila. Em 1980 foram instaladas as escadas interiores da torre, em betão.

Ver também
Lista de património edificado em Aljustrel
Casa dos Morgados Moreiras
Casa na Rua da Igreja n.º 4, Messejana
Castelo de Messejana
Convento de Nossa Senhora da Piedade de Messejana
Ermida de Nossa Senhora da Assunção (Messejana)
Horta do Anjinho
Igreja Matriz de Messejana
Igreja da Misericórdia de Messejana
Museu Etnográfico de Messejana
Pelourinho de Messejana

Ligações externas

Messejana
Torres do Relógio em Portugal
Fundações em Portugal na década de 1720

Torre do Relógio de Messejana


භූකම්පන විශාලත්ව පරිමාණ භාවිතා කරන්නේ භූමිකම්පාවක සමස්ත ප්‍රබලතාව හෝ "විශාලත්වය" හෝ විස්තර කිරීමටය. භූමිකම්පාවක් හේතුවෙන් කිසියම් ස්ථානයකදී සිදු කෙරෙන පොළොව සෙලවීම් (කම්පාවන්) වල තීව්‍රතාව හෝ උග්‍රතාව හෝ වර්ගකිරීමට භාවිතා වන්නාවූ භූකම්පන තීව්‍රතා පරිමාණ වෙතින් මෙය වෙන් කොට හඳුනාගත යුතුය.   භූකම්පන රේඛනයක සටහන් කෙරෙන භුමිකම්පාවක  භූකම්පන තරංගයන්හී මිනුම් අනුසාරයෙන් විශාලත්වයන් සාමාන්‍යයෙන් නිර්ණය කෙරෙයි.  භූකම්පන තරංගයන්හී කුමන ලක්ෂණයන් මනින්නේද සහ ඒවා මනින්නේ කෙසේද යන්න අනුව විවිධ විශාලත්ව පරිමාණ පවතියි. භූමිකම්පාවන්හී, ඒ්වායෙහි ගැබ්වී ඇති තොරතුරු සහ විශාලත්වයන් භාවිතාවන්නේ කුමන  අරමුණු සඳහාද යන්නෙහි විවිධත්වයන් නිසාවෙන් විවිධ විශාලත්ව පරිමාණ අවශ්‍ය වෙයි.

භූකම්පන විශාලත්ව පරිමාණ


Jandaia es un municipio brasileño del estado de Goiás. Se encuentra en la meseta central del Brasil, en la Mesorregión del Sur Goiano y en la Microrregión del Vale do Rio dos Bois, situado entre el Colina del Segredo y la Sierra del Boqueirão, en las coordenadas geográficas 17° 02' 56" S 50° 08' 45" E, a 637 m de altitud, y dista 120 km de la capital estatal, Goiânia, y 329 km de la capital federal, Brasilia. Contando cerca de 6200 habitantes, el municipio cubre un área de 864,1 km².

Referencias

Enlaces externos

 Eventos de la ciudad

Localidades de Goiás

Jandaia (Goiás)


Kol, çeşitli hareketlerin ve işlerin yapılmasında kullanılan uzuv. Anatomide omuz mafsalından, dirsek mafsalına kadar olan kısma kol, dirsek mafsalından el bileği mafsalına kadar olan kısma da ön kol denmektedir. Fakat genel kullanımda kol denilince her ikisi birden anlaşılmaktadır.

Kol bölgesinde humerus isminde tek bir kemik bulunmaktadır. Ön kol bölgesinde ise radius ve ulna isminde bir çift kemik bulunmaktadır. Kolun ve önkolun hareketlerini sağlayan kaslar, bu kemiklere yapışmıştır.

Kol, çeşitli yönlere olan hareketlerini (aşağı yukarı, öne, arkaya, içe dönüş, dışa dönüş) omuz mafsalı ve bu bölgedeki kaslar vâsıtasıyla yapmaktadır.

Kol üzerinde dört ayrı kas yer almıştır. Bunlar içinde en mühimi iki başlı pazu kasıdır, ön kolun bükülmesini sağlar.

Önkol ise extansiyon (düşleşme), fleksiyon (bükülme), içe dönüş ve dışa dönüş hareketlerini dirsek mafsalı vasıtasıyla ve koldan başlayıp, önkol kemikleri üzerinde sonlanan kaslar vasıtasıyla yapmaktadır. Önkol üzerinde 18 adet kas yer almaktadır, bunlar el ve parmakların hareketlerini sağlar.

Ayrıca bakınız
 Circumduction
 Koltuk altı

İskelet sistemi
Üst ekstremite

Kol


Podsavezna nogometna liga Nogometnog podsaveza Osijek predstavljala je 4. rang natjecanja u SFRJ. Prvak bi sudjelovao u kvalifikacijama za Slavonsku nogometnu zonu.

Ljestvica

Kvalifikacije za Slavonsku nogometnu zonu
23. svibnja 1963.: NK Sloga Nova Gradiška - NK Jedinstvo Đakovo 3:2
30. svibnja 1963.: NK Jedinstvo Đakovo - NK Zvijezda Kaptol 12:0
7. srpnja 1963.: NK Jedinstvo Đakovo - NK Sloga Nova Gradiška 3:1
14. srpnja 1963.: NK Zvijezda Kaptol - NK Jedinstvo Đakovo 1:8

U Slavonsku nogometnu zonu su se plasirali NK Jedinstvo Đakovo i NK Sloga Nova Gradiška.

Bilješke
U ovoj sezoni je sudjelovao i drugi sastav NK Slavonija Osijek, koji je bio izvan konkurencije, odnosno mečevi protiv njega se nisu računali u konačnom plasmanu klubova na tablici.

Unutrašnje poveznice

Vanjske poveznice
 Slavonska zona 1962./63.

Izvori
 Željko Kovač, "Povijest nogometa od NK Jedinstvo do HNK Đakovo Croatia 1962. – 2016.", Đakovo 2017.,

1962-63
1962-63
Osijek

Podsavezna nogometna liga NP Osijek 1962./63.


Jujuy  is a province of Argentina, located in the extreme northwest of the country, at the borders with Chile and Bolivia. The only neighboring Argentine province is Salta to the east and south.

Geography

There are three main areas in Jujuy:
The Altiplano, a plateau  high with peaks of , covers most of the province.
The Río Grande of Jujuy cuts through the Quebrada de Humahuaca canyon, of heights between .
To the southeast, the sierras descends to the Gran Chaco region.
The vast difference in height and climate produces desert areas such as the Salinas Grandes salt mines and subtropical Yungas jungle.

The terrain of the province is mainly arid and semi-desertic across the different areas, except for the El Ramal valley of the San Francisco River. Temperature difference between day and night is wider in higher lands, and precipitation is scarce outside the temperate area of the San Francisco River.

The Grande River and the San Francisco River flow to the Bermejo River. The San Juan, La Quiaca, Yavi and Sansana Rivers flow to the Pilcomayo River.

History
Pre-Columbian inhabitants known as the Omaguacas and Ocloyas practiced agriculture and domesticated the guanaco. They had huts made of mud, and erected stone fortresses to protect their villages. An example of such fortresses is Pucará de Tilcara, Pucará meaning "fortress" (word also used for the Argentine combat aircraft Pucara). Omaguacas and Ocloyas were later conquered by the Incas during their expansion period.

The name Jujuy derives from a type of Inca provincial governor (xuxuyoc) encountered there by the Spanish in the late 16th century.

In 1593, a small settlement (current San Salvador de Jujuy) was erected in the Jujuy valley by the effort of Francisco de Argañaraz y Murguía. Colonial forces fought the resistance by the indigenous Calchaquíes and Omaguacas, so that the European population eventually consolidated in the village.

At the end of the 17th century, the customs to the Viceroyalty of Peru was transferred from Córdoba to Jujuy.

With the separation from Peru and the creation of the Viceroyalty of the Río de la Plata, Jujuy lost its importance and its population started to diminish.

During the May Revolution and the battles for the independence of the United provinces of the South, many confrontations took place in Jujuy because the Spanish concentrated their forces in Peru. The people of Jujuy had to endure the Jujuy Exodus, a massive evacuation with a scorched earth policy, led by General Manuel Belgrano. Eventually the Spanish surrendered, but the war had seriously affected the economy of the area.

After a series of internal conflicts, the province declared its autonomy from Tucumán and Salta Provinces on November 18, 1834. Jujuy started a gradual process of economic and social improvement, and at the end of the 19th century the sugarcane industry arose. At the beginning of the 20th century, the railway connected the province with Buenos Aires, and La Paz, Bolivia.

In 1945, heavy industry first arrived in Jujuy at the hand of General Manuel Savio, a presidential economic advisor who,  had Argentina's first modern steel mill installed in Jujuy. In 1969, Jujuy joined oil-rich neighboring Salta Province with the discovery of petroleum by the state-owned YPF.

The Gobernador Horacio Guzmán International Airport has operated since 1967.

Indigenous people
The Colla people are indigenous people who have been living in Jujuy for centuries, practicing subsistent living, farming with llamas and goats. A group of small producers from Suqueños have been fighting in defense of Pachamama and their rights as members of Atacama people. Thirty-three villages have united to oppose the lithium extraction as it requires much water which the region has very little of. As of 2019, at a single salt lake 10 billion liters of water were being pumped up from 450 meter depth into solar ponds. They also claim that lithium operations have contaminated the air with residuals of chemicals used to extract lithium, such as lye, hydrated sodium carbonate and others. The dust irritates the eyes of llamas and can cause blindness.

Economy

Jujuy's economy is moderately underdeveloped, yet very diversified.  Its 2006 economy was an estimated US$2.998 billion, or, US$4,899 per capita (over 40% below the national average).

Agriculture
Jujuy is, despite its rural profile, not particularly agrarian. Agriculture contributes about 10% to output and the main agricultural activity is sugarcane. Its processing represents more than half of the province's gross production, and 30% of the national sugar production. The second agricultural activity is tobacco, cultivated in the Southeastern valley, as a major national producer.

Other crops include beans, citrus and tomatoes, and other vegetables for local consumption. Cattle and goats are raised on a small scale, mainly for local dairies, and llamas, vicuñas and guanacos are raised in significant numbers for wool.

Manufacturing is more prominent in Jujuy than in some neighboring provinces, adding 15% to its economy. Jujuy is the second largest Argentine producer of iron, used by the Altos Hornos Zapla steel mill.

Mining
Other industrial activities include mining for construction material, petroleum extraction at Caimancito, salt production from Salinas Grandes salt basin, and paper production fed by the Jujuy's forests with 20% of the industrial product of the province.

Argentina is the world's second largest lithium brine producer which is located in Jujuy (e. g. Salar de Olaroz and Salinas Grandes mines). The so-called Lithium Triangle, consisting of NW Argentina, Bolivia and NE Chile holds more than half the world's supply.

Tourism
An important and still growing activity, tourism in the area brings a number of Argentine tourists (80%), tourists from other South American countries (12%) and Europeans (7%). Most tourists head for San Salvador de Jujuy to start their exploration of the province. The Horacio Guzmán International Airport, 34 km from San Salvador, connects the province with Buenos Aires, Córdoba, and some destinations in Bolivia.

Apart from the fantastic contrast of land colours and formations, tourists are attracted also by the strong aboriginal roots in the culture of Jujuy. Aymará and Quechua cultures coexist in the area, and ruins of the Incas are well conserved.

Tourists who come to Jujuy visit the area of the Quebrada de Humahuaca and its Cerro de los Siete Colores, Pucará de Tilcara, Salinas Grandes and many small towns. Other less frequent destinations include the Calilegua National Park in the Yungas jungle, La Quiaca, Laguna de Pozuelos, and Laguna Guayatayoc.

Government
The provincial government is divided into the usual three branches: the executive, headed by a popularly elected governor, who appoint the cabinet; the legislative; and the judiciary, headed by the Supreme Court.

The Constitution of Jujuy Province forms the formal law of the province.

In Argentina, the most important law enforcement organization is the Argentine Federal Police but the additional work is carried out by the Jujuy Provincial Police.

Departments
The province is divided into 16 departments (in the Spanish language, departamentos).

Department (Capital):

 Cochinoca (Abra Pampa)
 El Carmen (El Carmen)
 Doctor Manuel Belgrano (San Salvador de Jujuy)
 Humahuaca (Humahuaca)
 Ledesma (Libertador General San Martín)
 Palpalá (Palpalá)
 Rinconada (Rinconada)
 San Antonio (San Antonio, Jujuy)
 San Pedro (San Pedro)
 Santa Bárbara (Palma Sola, Jujuy)
 Santa Catalina (Santa Catalina)
 Susques (Susques)
 Tilcara (Tilcara)
 Tumbaya (Tumbaya)
 Valle Grande (Valle Grande)
 Yavi (La Quiaca)

Towns and villages

Barrios
El Cóndor
El Talar
Guerrero
La Almona
Llulluchayoc
Pampa Blanca
San Francisco de la Nueva Provincia de Álava
San José
San Salvador de Jujuy

Filmed in Jujuy Province
 Cocaine Wars, (1985).
 Veronico Cruz, (1988).
 My Masterpiece (2018), dir. Gastón Duprat.

Gallery

See also
1863 Jujuy earthquake
Salar de Atacama
Gigafactory 1 requiring vast amounts of lithium

References

External links
Official Provincia de Jujuy website –
Official Tourism website –

Provinces of Argentina
Wine regions of Argentina
States and territories established in 1834

Jujuy Province


Kızılağaç, huşgiller (Betulaceae) familyasının Alnus cinsinden ağaç türlerine verilen ad.

Türkiye'de doğal olarak adi kızılağaç (Alnus glutinosa) ve doğu kızılağacı (Alnus orientalis) olmak üzere 2 tür ve adi kızılağacın da 4 alt türü bulunmaktadır.

Trakya, Marmara çevresi, Batı Karadeniz ve Doğu Karadeniz'de saf ve karışık olarak yayılış gösteren kızılağaç, boyu 20 m'yi aşabilen, esmer kabuklu, seyrek dallı bir ağaçtır. Daha çok serin bölgelerde ve nemli dere yataklarının bulunduğu yerlerde görülür. Türkiye'de 66.357 hektar koru, 297 hektar baltalık kızılağaç ormanı bulunmaktadır. Uzunluğu 4-9, cm genişliği 3–7 cm arasında değişen ters yumurta biçimli ve testere dişli yaprakları vardır. Köklerinde bulunan, havanın serbest azotunu bağlayan yumrular nedeniyle toprakları azotça zenginleştirir.

Türler

Kızılağaç


Hellmut May, né le  à Vienne (Autriche) et mort le  à Richmond (Colombie-Britannique, Canada), est un patineur artistique autrichien. Il participe aux Jeux olympiques d'hiver de 1936 et de 1948.

Biographie

Carrière sportive
Hellmut May est quadruple vice-champion d'Autriche (1940, 1941, 1946 et 1948), toujours derrière Edi Rada.

Il représente son pays aux mondiaux de 1948 à Davos, et à deux Jeux olympiques d'hiver (1936 à Garmisch-Partenkirchen et 1948 à Saint-Moritz). Hellmut May avait 14 ans lorsqu'il participe aux Jeux olympiques d'hiver de 1936.

Il représente également l'Allemagne aux championnats d'Europe de 1939 à Davos, l'Autriche ayant été annexée par l'Allemagne entre 1938 et 1945.

En mai 1941, il est enrôlé dans l'armée allemande pendant la Seconde Guerre mondiale, ce qui l'empêche de participer aux compétitions entre 1942 et 1945. Il passe ensuite un peu de temps dans les camps de prisonniers de guerre américains et britanniques. L'appartement de sa famille est endommagé par une bombe mais sa mère réussit à récupérer ses patins, et il poursuit sa carrière sportive après la guerre, jusqu'en 1948.

Reconversion
En 1951, il participe au film autrichien Frühling auf dem Eis de Georg Jacoby.

Hellmut May émigre au Canada en 1954. L'année suivante, il devient l'entraîneur-chef du Kerrisdale Figure Skating Club de Vancouver en Colombie-Britannique. Il est, entre-autres, le premier entraîneur de la patineuse canadienne Karen Magnussen.

Il est intronisé au Temple de la renommée de Patinage Canada en 2010. Il meurt le 11 novembre 2011 à Richmond, en Colombie-Britannique.

Palmarès

Notes et références

Liens externes

Patineur artistique autrichien
Entraîneur autrichien de patinage artistique
Naissance en juin 1921
Naissance à Vienne (Autriche)
Décès en novembre 2011
Décès en Colombie-Britannique
Décès à 90 ans
Patineur artistique aux Jeux olympiques d'hiver de 1936
Patineur artistique aux Jeux olympiques d'hiver de 1948

Hellmut May


A flea market (or swap meet) is a type of street market that provides space for vendors to sell previously owned (second-hand) goods. This type of market is often seasonal. However, in recent years there has been the development of 'formal' and 'casual' markets which divides a fixed-style market (formal) with long-term leases and a seasonal-style market with short-term leases. Consistently, there tends to be an emphasis on sustainable consumption whereby items such as used goods, collectibles, antiques and vintage clothing can be purchased, in an effort to combat climate change and fast fashion.

Flea market vending is distinguished from street vending in that the market alone, and not any other public attraction, brings in buyers. There are a variety of vendors: some part-time who consider their work at flea markets a hobby due to their possession of an alternative job; full-time vendors who dedicate all their time to their stalls and collection of merchandise and rely solely on the profits made at the market. Vendors require skill in following retro and vintage trends, as well as selecting merchandise which connects with the culture and identity of their customers.

In the United States, the National Association of Flea Markets was established in 1998, which provides various resources for sellers, suppliers and buyers and also provides a means for suppliers and sellers to communicate and form affiliations.

Origin of the term

While the concept has existed for millennia, the origins of the term flea market are disputed. According to one theory, the Fly Market in 18th-century New York City, located at Maiden Lane near the East River in Manhattan, began the association. The land on which the market took place was originally a salt marsh with a brook, and by the early 1800s the Fly Market was the city's principal market.

A second theory maintains that flea market is a common English calque from the French marché aux puces, which literally translates to "market with fleas", labelled as such because the items sold were previously owned and worn, likely containing fleas. The first reference to this term appeared in two conflicting stories about a location in Paris in the 1860s which was known as the "marché aux puces".

The traditional and most-publicized story is in the article "What Is a Flea Market?" by Albert LaFarge in the 1998 winter edition of Today's Flea Market magazine:

The second story appeared in the book Flea Markets, published in Europe by Chartwell Books, reading in its introduction:

Regional names
In the United States, an outdoor swap meet is the equivalent of a flea market. However, an indoor swap meet is the equivalent of a bazaar, a permanent, indoor shopping center open during normal retail hours, with fixed booths or storefronts for the vendors.

Different English-speaking countries use various names for flea markets. In Australian English, they are also called 'trash and treasure markets'. In Philippine English, the word is tianggê from the word tianguis via Mexican Spanish coming from Nahuatl. Despite common misconception, it is not derived from Hokkien. The word supplants the indigenous term talipapâ. In India, it is known as gurjari or shrukawadi bazaar or even as juna bazaar in Pune.

In the United Kingdom, they are known as car boot sales if the event takes place in a field or car park, as the vendors will sell goods from the boot (or 'trunk' in American English) of their car. If the event is held indoors, such as a school or church hall, then it is usually known as either a jumble sale, or a bring and buy sale. In Quebec and France, they are often called Marché aux puces (literally "flea market"), while in French-speaking areas of Belgium, the name brocante or vide-grenier is normally used.

In German, there are many words in use but the most common word is "Flohmarkt", meaning literally "flea market". The same applies to Dutch "vlooienmarkt", Swedish "loppmarknad" and Finnish "kirpputori". In the predominantly Cuban/Hispanic areas of South Florida, they are called [el] pulguero ("[the] flea store") from pulga, the Spanish word for fleas. In the Southern part of Andalusia, due to the influence of Gibraltar English, they are known as "piojito", which means "little louse". In Chile they can be called persas or mercados persa ("persian market") and ferias libres, if mostly selling fruit and vegetables. In Argentina they are most likely called "feria artesanal" (artisan's or street fair) or "feria americana" (American fair), the latter name is due to have taken the idea from their United States counterpart.

In Moroccan Darija, the term for "flea market" is  juṭiyya, which either derives from French  or  (throwable), or is an older term derived from  juqa meaning "gathering of people". An ancient village on the bank of Sebou River by the name  "Juta" may have been a big medieval market.

Gallery

See also

 Agora
 Braderie
 Car boot sale
 Charity shop
 Farmers' market
 Garage sale
 Hamfest
 Pasar malam
 White elephant sale

References

External links

 World's best flea markets directory at fleamapket
 Flea market stories and tips at Flea Market Insiders
 National Flea Market Association (United States)
 let's keep in touch with Flea Market Paris
 Flea markets in France, Switzerland, Belgium and Luxembourg
 National directory of flea markets and swap meets

Retail markets
Non-store retailing
Reuse
Calques

Flea market


Kup Nogometnog saveza Primorsko-goranske županije je nogometno kup-natjecanje za klubove s područja Primorsko-goranske županije kojeg organizira Nogometni savez Primorsko-goranske županije.
Pobjednik natjecanja stječe pravo nastupa u Hrvatskom nogometnom kupu. U natjecanju ne sudjeluju klubovi koji imaju izravan plasman u Hrvatski nogometni kup po ostvarenom koeficijentu.

Dosadašnje završnice

Poveznice
 Grevagol - NS Rijeka
 Hrvatski nogometni kup
 1. ŽNL Primorsko-goranska
 2. ŽNL Primorsko-goranska

Izvori

Primorsko-goranska
Nogomet u Primorsko-goranskoj županiji


Însemnele imperiale (în , în traducere directă "nestematele imperiului"; cunoscute și ca Reichsinsignien — "însemnele imperiului" sau ca Reichsschatz — "tezaurul imperiului") sunt simbolurile autorității împăratului și regelui Sfântului Imperiu Roman. Cele mai importante părți ale acestor însemne sunt Coroana Sfântului Imperiu Roman, sceptrul, globus cruciger (în ), Sfânta Lance, crucea imperială și sabia imperială. Vreme de secole acestea s-au găsit în Spitalul Spiritului Sfânt din Nürnberg, iar astăzi se găsesc în camera tezaurului imperial din Palatul Hofburg, la Viena.

Însemnele imperiale sunt singurul tezaur de încoronare din Evul Mediu care s-a păstrat aproape intact.

Istoric
Însemnele imperiale își au obârșia la Carol cel Mare, cuceritor al unui vast și puternic imperiu, consacrat de autoritatea papală în anul 800, din care făceau parte, printre altele, Franța, Germania și Italia de astăzi, însă tradiția germanică se ancorează pornind de la domnia lui Otto cel Mare.

După sfârșitul Sfântului Imperiu în 1806, însemnele imperiului au fost reinvestite de coroana austriacă, apoi au făcut obiectul unei dispute și au servit ca instrumente propagandistice în momentul formării celui de-al Treilea Reich.

Note

Bibliografie
 Franz Bock: Die deutschen Reichskleinodien mit Hinzufügung der Krönungs-Insignien Böhmens, Ungarns und der Lombardei in geschichtlicher, liturgischer und archäologischer Beziehung, 1. Theil (Einfache Ausgabe). Wien 1860.
 Julius von Schlosser: Die Schatzkammer des Allerhöchsten Kaiserhauses in Wien, dargestellt in ihren vornehmsten Denkmälern. Mit 64 Tafeln und 44 Textabbildungen. Schroll, Wien 1918 (Digitalisat)
 Hermann Fillitz: Die Insignien und Kleinodien des Heiligen Römischen Reiches. Schroll, Wien/München 1954.
 Fritz Ramjoué: Die Eigentumsverhältnisse an den drei Aachener Reichskleinodien. Kohlhammer, Stuttgart 1968 (zugl. Diss. Köln 1967). (Hierzu: Aachen kontra Wien. Der Streit um die drei Reichskleinodien schwelt weiter. Artikel im Online-Archiv der Zeit vom 19. April 1968).
 Wilhelm Schwemmer: Die Reichskleinodien in Nürnberg 1938–1945. In: Mitteilungen des Vereins für Geschichte der Stadt Nürnberg, Bd. 65, 1978, S. 397–413; online
 Annamaria Böckel: Heilig-Geist in Nürnberg. Spitalstiftung & Aufbewahrungsort der Reichskleinodien. Nürnberger Schriften; 4, Böckel, Nürnberg 1990, ISBN 3-87191-146-1 (61 S.).
 Ernst Kubin: Die Reichskleinodien. Ihr tausendjähriger Weg. Amalthea, Wien/München 1991, ISBN 3-85002-304-4.
 Alexander Thon: Die Reichkleinodien. Einst auf Burg Trifels: Herrschaftszeichen, Reliquien und Krönungsgewänder. In: Karl-Heinz Rothenberger (Hrsg.): Pfälzische Geschichte, Bd. 1.2, verb. Aufl. Institut für Pfälzische Geschichte und Volkskunde, Kaiserslautern 2002, ISBN 3-927754-43-9, S. 220–231.
 Heinrich Pleticha: Des Reiches Glanz. Reichskleinodien und Kaiserkrönungen im Spiegel der deutschen Geschichte. Herder, Freiburg im Breisgau u. a. 1989, ISBN 3-451-21257-9 (Nachdruck: Flechsig, Würzburg 2003, ISBN 3-88189-479-9).
 Wilfried Seipel (Hrsg.): Nobiles Officinae. Die königlichen Hofwerkstätten zu Palermo zur Zeit der Normannen und Staufer im 12. und 13. Jahrhundert. Milano 2004, ISBN 3854970765.
 Peter Heigl: Der Reichsschatz im Nazibunker / The Imperial Regalia in the Nazibunker. Nürnberg 2005, ISBN 3-9810269-1-8.
 Alexander Thon: Vom Mittelrhein in die Pfalz. Zur Vorgeschichte des Transfers der Reichsinsignien von Burg Hammerstein nach Burg Trifels im Jahre 1125. In: Jahrbuch für westdeutsche Landesgeschichte 32, 2006, S. 35–74.
 Gesellschaft für staufische Geschichte (Hrsg.): Die Reichskleinodien, Herrschaftszeichen des Heiligen Römischen Reiches. Göppingen 1997, ISBN 3-929776-08-1.
 Josef Johannes Schmid: Die Reichskleinodien – Objekte zwischen Liturgie, Kult und Mythos. In: Bernd Heidenreich, Frank-Lothar Kroll (Hrsg.): Wahl und Krönung. Societäts Verlag, Frankfurt am Main 2006, ISBN 978-3-7973-0945-7, S. 123–149.
 Sabine Haag (Hrsg.): Meisterwerke der Weltlichen Schatzkammer. Kunsthistorisches Museum, Wien, 2009, ISBN 978-3-85497-169-6.
 Johann Wolfgang Goethe: Dichtung und Wahrheit. Erster Teil, Fünftes Buch. (Schilderung der Krönung Josephs II. zum römisch-deutschen König ).
 Jan Keupp, Hans Reither, Peter Pohlit, Katharina Schober, Stefan Weinfurter (Hrsg.): "… die keyserlichen zeychen …" Die Reichskleinodien – Herrschaftszeichen des Heiligen Römischen Reiches, Regensburg 2009, ISBN 978-3-7954-2002-4.

Regalia Sfântului Imperiu Roman

Însemnele imperiale ale Sfântului Imperiu Roman


Greda je reljefni oblik. Može označavati hrbat, vršni dio uzvišenja, stijenu, sprud ili vododijelnicu (razvodnicu).

Greda je česta u hrvatskoj toponimiji. Na dinarskom gorju označava "veću kamenu gromadu", "veliku stijenu" (Markezina greda i Bobanova greda na Kozjaku, Tulove grede na Velebitu). U ritskim predjelima označava "sprud", u ravničarskim i "šumu" (Zlatna Greda u Baranji) ili pak "lijehu", najčešće kao umanjica "gredica" ili " povišeno tlo" (Babina Greda).

Izvori

Reljefni oblici

Greda (reljef)


Le conseiller principal du Bangladesh était le chef du gouvernement intérimaire du Bangladesh. Il a exercé les fonctions de chef de gouvernement pendant  au cours de la transition entre un gouvernement élu et un autre pendant la durée du gouvernement intérimaire.

Le gouvernement intérimaire avait pour seul mandat d'organiser les élections parlementaires au Bangladesh. Le conseiller principal dirigeait un comité consultatif composé de dix conseillers. Doté de pouvoirs à peu près équivalents à ceux du Premier ministre d'un gouvernement élu, son pouvoir exécutif était limité par certaines restrictions constitutionnelles. Lui, ainsi que les autres conseillers, étaient choisis parmi des personnes politiquement neutres afin d'être acceptés par tous les principaux partis politiques.

Histoire
Le système de gouvernement intérimaire du Bangladesh a été introduit en 1991 par l'adoption du  amendement à la Constitution. Ce système a été mis en place pour organiser des élections démocratiques après que le dictateur militaire, Hossain Mohammad Ershad, ait été chassé du pouvoir. L'amendement recommandait de faire du dernier juge en chef à la retraite le conseiller principal. En 1996, le juge Muhammad Habibur Rahman a été nommé conseiller principal du gouvernement intérimaire. Avec le président du Bangladesh, Abdur Rahman Biswas, il a empêché la tentative de coup d'État de 1996 au Bangladesh. Le parti nationaliste bangladais a eu des difficultés à nommer un conseiller principal pour le gouvernement intérimaire, ce qui a conduit à la crise politique bangladaise de 2006-2008. Le Parti nationaliste du Bangladesh a nommé le président Iajuddin Ahmed conseiller principal du gouvernement intérimaire, mais il a dû faire face à des demandes de démission de la part de la Ligue Awami du Bangladesh. Iajuddin Ahmed a été remplacé par Fakhruddin Ahmed. Pendant les crises, le gouvernement intérimaire soutenu par l'armée était dirigé par ce dernier, qui s'est adjoint trois assistants spéciaux ayant rang de ministre d'État. Il s'agit de l'avocat , du brigadier général  et du professeur . La validité constitutionnelle de l'assistant du conseiller en chef a fait l'objet d'un débat.

Le système de gouvernement intérimaire a été supprimé en même temps que le  amendement en 2011 par l'adoption du  amendement de la Constitution, afin de permettre au gouvernement élu de conduire toute élection générale à l'avenir. L'ancien président de la Cour suprême du Bangladesh, le juge A. B. M. Khairul Haque, qui était le  président de la Cour suprême du Bangladesh lorsqu'il a rendu le verdict déclarant le gouvernement intérimaire illégal et inconstitutionnel, aurait été le conseiller principal lors des élections générales de janvier 2014 si le poste n'avait pas été aboli.

Composition du gouvernement intérimaire non partisan
Les fonctions du gouvernement intérimaire et du conseiller principal sont :
 Le gouvernement intérimaire non partisan est composé d'un conseiller principal à sa tête et de dix autres conseillers ou moins, tous nommés par le Président.
 Le conseiller principal et les autres conseillers sont nommés dans les quinze jours suivant la dissolution du Parlement. Pendant la période comprise entre la date de dissolution du Parlement et la date de nomination du conseiller principal, le Premier ministre et son cabinet, qui étaient en fonction immédiatement avant la dissolution du Jatiyo Sangshad (Parlement), restent en fonction.
 Le Président nomme en tant que conseiller en chef la personne qui, parmi les Chief Justice du Bangladesh retraités, a pris sa retraite en dernier et qui est qualifiée pour être nommée en tant que conseiller en vertu du présent article : Si ce Chief Justice à la retraite n'est pas disponible ou ne souhaite pas occuper le poste de Chief Adviser, le Président nommera comme Chief Adviser la personne qui, parmi les Chief Justice du Bangladesh à la retraite, a pris sa retraite avant le dernier Chief Justice à la retraite.
Si aucun Chief Justice à la retraite n'est disponible ou n'est disposé à occuper la fonction de Chief Adviser, le Président nomme en tant que Chief Adviser la personne qui, parmi les juges de la Appellate Division à la retraite, a pris sa retraite en dernier et qui est qualifiée pour être nommée en tant que conseiller en vertu du présent article : Toutefois, si ce juge à la retraite n'est pas disponible ou n'est pas disposé à occuper la fonction de conseiller principal, le président nomme comme conseiller principal la personne qui, parmi les juges de la division d'appel à la retraite, a pris sa retraite le plus tôt avant le dernier de ces juges à la retraite.
 Si aucun juge retraité de la division d'appel n'est disponible ou n'est disposé à occuper la fonction de conseiller en chef, le Président, après consultation, dans la mesure du possible, des principaux partis politiques, nomme le conseiller en chef parmi les citoyens du Bangladesh qui sont qualifiés pour être nommés conseillers en vertu du présent article.
 Nonobstant toute disposition contenue dans le présent chapitre, si les dispositions des clauses (3), (4) et (5) ne peuvent être appliquées, le Président assume les fonctions de conseiller principal du gouvernement intérimaire non partisan en plus de ses propres fonctions en vertu de la présente Constitution.
 Le Président nomme les Conseillers parmi les personnes qui sont
 qualifiées pour être élues en tant que membres du Parlement ;
 ne sont pas membres d'un parti politique ou d'une organisation associée ou affiliée à un parti politique ;
 ne sont pas, et ont accepté par écrit de ne pas être, des candidats à l'élection suivante des membres du Parlement ;
 ne pas être âgés de plus de soixante-douze ans.
Les conseillers sont nommés par le président sur avis du premier conseiller.
 Le premier conseiller ou un conseiller peut démissionner de ses fonctions en adressant un écrit de sa main au président.
 Le premier conseiller ou un conseiller cesse d'être premier conseiller ou conseiller s'il ne peut être nommé en tant que tel en vertu du présent article.
 Le conseiller principal a le statut, et a droit à la rémunération et aux privilèges, d'un Premier ministre et un conseiller a le statut, et a droit à la rémunération et aux privilèges, d'un ministre.
 Le gouvernement intérimaire non partisan est dissous à la date à laquelle le Premier ministre entre en fonction après la constitution du nouveau parlement.

Liste des conseillers principaux du Bangladesh

Références

Élection au Bangladesh
Gouvernement du Bangladesh

Bangladesh

Conseiller principal du Bangladesh


Kromozom 18, toplamda 22 çift olan otozomal insan kromozomlarından onsekizincisidir. İnsanlarda normalde bir çift halinde bulunur. 76 milyon baz çiftine ve toplam hücre DNA'sının %2,5'ine sahiptir. Kromozom 18, muhtemelen 300 ile 400 arasında gen içermektedir.

Genler
Kromozom 18 üzerinde bulunan genlerden bazıları:

 FECH: ferroçelataz (protoporfira)
 NPC1: Niemann-Pick hastalığı, tip C1
 SMAD4: SMAD, anne zıddı DPP homolog 4 (Drosophila)

Hastalıklar
Kromozom 18 üzerinde bulunan genlerle ilgili olan hastalıkların bazıları:

 eritropoietik protoporfira
 ırsi hemorajik telangiestazi
 Niemann-Pick hastalığı
 porfira

Düzensizlikleri
Bu kromozomdaki düzensizliklerin sayısı hem oldukça fazladır, hem de uzun süredir bilinmektedir.
 Edwards sendromu; "trizomi 18" de denen, ortak özellikler kulak heliksinin az gelişmesi gibi oluşum bozuklukları, başın yanlardan basık ve çok küçük olması gibi mikrosefali durumları, ellerin kısa ve parmakların az gelişmiş oluşu, parmak izlerinin kemer tip olarak basitleşmesi ve erken ölümleri ile bilinen hastalıktır. Böyle çocuklar ileri dercede geri zekalıdır ve %90'ı bir yaşından önce ölür. Zira böbrek, kalp ve iskelet bozuklukları vardır. Trizomi olgularının 4/5'ü karyotipleri normal olan anne ve babadaki kromozom ayrılamama (mayotik disjunction) durumlarının sonucu oluşur. Hastalık sıklığı canlı doğumlarda yaklaşk 1/70.000-1/80.000'dir. 18p ve 18q kısmi trizomileri de benzer bulgular vermektedir.
 de Grouchy Sendromu; denilen monozomide ise ortak özellikler kısa boy, yuvarlak geniş yüz, büyük ağız, diş anomalileri, mental gerilik ve karmaşık parmak izlerinin oluşudur.

Kromozom 18


Code of the Secret Service é um filme estadunidense de 1939 dirigido por Noel M. Smith e estrelado por Ronald Reagan.

Elenco

Recepção
Reagan chamou Code of the Secret Service de "o pior filme que já fiz". O produtor Bryan Foy tentou arquivar o filme, mas a Warner Bros. recusou-se a fazê-lo, mas concordou em não lançá-lo em Los Angeles.

Tentativa de assassinato de Ronald Reagan
Depois de ver o filme várias vezes quando criança, Jerry Parr foi inspirado a ingressar no Serviço Secreto. Parr salvaria a vida do presidente dos Estados Unidos em uma tentativa de assassinato em 1981. O presidente era Ronald Reagan, o protagonista de Code of the Secret Service.

Filmes dos Estados Unidos de 1939
Filmes em língua inglesa
Filmes da Warner Bros.
Filmes ambientados no México
Filmes gravados no México
Filmes ambientados em Washington, D.C.
Filmes de aventura dos Estados Unidos
Filmes policiais dos Estados Unidos
Filmes de aventura da década de 1930
Filmes policiais da década de 1930

Code of the Secret Service


1492 වසර (MCDXCII) යනු,  ජූලියානු දින දසුන පරිදී  ඉරිදා දිනයකින් ඇරඹෙන අධික අවුරුද්දක් (බැඳිය විසින් මුළු අවුරුද්ද පෙන්වනු ඇත) විය.

1492


11846 Verminnen este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
11846 Verminnen este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Smolyan de Eric Walter Elst. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,54 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 4,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 11001-12000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1987
Centura de asteroizi

11846 Verminnen