This list contains people who contributed to the field of lexicography, the theory and practice of compiling dictionaries.

A
Maulvi Abdul Haq (India/Pakistan, 1872–1961) Baba-e-Urdu, English-Urdu dictionary
Ivar Aasen (Norway, 1813–1896) Norwegian language
Abu Amr Ishaq ibn Mirar al-Shaybani (Iraq, c. 738–828) Arabic
Ilia Abuladze (Georgia, 1901–1968) Old Georgian
Johann Christoph Adelung (Germany, 1732–1806) German language general dictionary
George J. Adler (Germany/US, 1821–1868) German/English
Robert Ainsworth (UK, 1660–1743) Latin
Adam Jack Aitken (UK, 1921–1998) Scots language
John Michael Allaby (UK, born 1933) English LSP
Anthony Allen (UK, late 17th century – 1754) obsolete English words
Robert Allen (UK, born 1944) English language general
Amerias (Greece, 3rd century BC) Ancient Macedonian
Ethan Allen Andrews (US, 1787–1858) Latin
Vladimir Anić (Croatia, 1930–2000) Croatian general
Vaman Shivram Apte (India, 1858–1892) English-Sanskrit
Ġużè Aquilina (Malta, 1911–1997) Maltese language
Aristophanes of Byzantium (Greece, 257–180 BC) Ancient Greek
Sue Atkins (UK, 1931–2021) English/French bilingual
Ali Azaykou (Morocco, 1942–2004) Berber languages

B
Albert Bachmann (Switzerland, 1863–1934) Swiss German
Francis Bacon (UK, 1561–1626) philosophy and science
Nathan Bailey (UK, 1691–1742) English
Johannes Balbus (Italy, died 1298) Latin
Frederick W. Baller (UK, 1852–1922) Chinese
Katherine Barber (Canada, 1959–2021) English
Edmund Henry Barker (UK, 1788–1839) Classical languages
Clarence Barnhart (US, 1900–1993) English general dictionary
David Barnhart (US, born 1941) English
Robert Barnhart (US, 1933–2007) English
Louis Barral (France, 1910–1999) French and Monégasque
Grant Barrett (US, born 1970) English dictionary of slang
John Barrow (UK, fl. 1735–1774) navigation and science
Marcos E. Becerra (Mexico, 1870–1940) Spanish language
Richard Beckett (Australia, 1936–1987) English food guides
William Bedwell (UK, 1561–1632) Arabic
Ivan Belostenec (Croatia, 1594–1675) Illyrian and Latin
Henning Bergenholtz (Denmark, born 1944) Danish LSP dictionary
Eric Blom (Switzerland, 1888–1959) music dictionary
Thomas Blount (UK, 1618–1679) English
Robert Blust (US, 1940–2022) Austronesian languages
Jean-Baptiste Boissiere (France, 1806–1885) French thesaurus
Peter Bowler (Australia, living) English
Abel Boyer (France, c. 1667–1729) French and English
Dan Beach Bradley (US, 1845–1923) Siamese
Henry Bradley (UK, 1845–1923) English general
Jim Breen (Australia, born 1947) Japanese and English
Ebenezer Cobham Brewer (UK, 1810–1897) English
Francis Brinkley (Ireland/UK/Japan, 1841–1912) Japanese and English
Nathan Brown (US/Burma/Japan, 1807–1886) Assamese and Japanese
Aleksander Brückner (Poland, 1856–1939) Polish and German
Kazimieras Būga (Lithuania, 1879–1924) Lithuanian
John Bullokar (UK, 1574–1627) English language dictionary of hard words
Robert Burchfield (New Zealand/UK 1923–2004) English language historical
Arthur Coke Burnell (England and India, 1840–1882), co-compiler of Hobson-Jobson Anglo-Indian

C
Ambrogio Calepino (Italy, c. 1450–1510) Latin
Angus Cameron (Canada, 1941–1983) English
Joachim Heinrich Campe (Germany, 1746–1818) German
Emanuel Nunes Carvalho (UK/US, 1771–1817) Hebrew
Edmund Castell (UK, 1606–1685) Oriental languages
Robert Cawdrey (UK, c. 1538–1604) English
Pranas Čepėnas (Lithuania/US, 1899–1980) Lithuanian
Mohamed Chafik (Morocco, born 1926) Berber
Robert L. Chapman (US, 1920–2002) English
Nikoloz Cholokashvili (Georgia, 1585–1658) Georgian
David Chubinashvili (Georgia/Russia, 1814–1891) Georgian
Michael Chyet (US, born 1957) Kurdish
Saïd Cid Kaoui (Algeria, 1859–1910) Berber
Cigerxwîn (Turkey/Syria, 1903–1984) Kurdish language
Henry Cockeram (UK, 17th century) English and Latin
Herbert Coleridge (UK, 1830–1861) English language historical
Elisha Coles (UK, c. 1608–1688) English
Thomas Cooper (UK, c. 1517–1594) English and Latin
Randle Cotgrave (UK, died 1634) English and French
John Craig (UK, 1796–1880), English
William Craigie (UK/US, 1867–1957) English language historical dictionary
Jane Tapsubei Creider (Kenya, ) Nandi language

D
Vladimir Dahl (Russia, 1801–1872) Explanatory Dictionary of the Live Great Russian language
Charles Anderson Dana (US, 1819–1897) English language encyclopedic dictionary
Frederick William Danker (US, 1920–2012) New Testament Greek lexicon
Đào Duy Anh (Vietnam, 1904–1988) Scholarly Vietnamese, Pháp-Việt Từ điển
Khudiram Das (India, 1916–2002) Bengali-Santali
John Davies (Wales, 1567–1644) Welsh and Latin
Tomás de Bhaldraithe (Ireland, 1916–1996) Irish and English
William Quinby De Funiak (US, 1901–1981) American and British
Ali-Akbar Dehkhoda (Iran, 1879–1956) extensive dictionary in Persian
Philip Delaporte (Germany/US, 1868–1928) German and Nauruan
Francesco della Penna (Italy, 1680–1745) Tibetan and Italian bilingual
Susie Dent (UK, born 1964) English
Friedrich Christian Diez (Germany, 1794–1876) etymological dictionary of Romance languages
Patrick S. Dinneen (Ireland, 1860–1934) Irish and English bilingual
Josef Dobrovský (Czechoslovakia, 1753–1829) Slavic languages, Czech and German bilingual
Jacob Ludwig Döhne (Germany/South Africa, 1811–1879) Zulu and English bilingual
Franz Dornseiff (Germany, 1888–1960) German language thesaurus
Henry Drisler (US, 1818–1939) Latin dictionary
Konrad Duden (Germany, 1829–1911) German language general
Edward Dwelly (UK, 1864–1939) Scottish Gaelic
Thomas Dyche (UK, late 17th century – 1733) English language spelling

E
Eugene Ehrlich (US, 1922–2008) English language general and specialised
Ernst Johann Eitel (Germany/China, 1838–1908) Cantonese Chinese dictionary
John Eliot (UK/US, 1604–1690) Native American
Karim Emami (Iran, 1930–2005) Persian and English
Leo James English (Australia/Philippines, 1907–1997) Tagalog and English bilingual
Adolf Erman (Germany, 1854–1937) Ancient Egyptian
Robert Estienne (France, 1503–1559) Latin thesaurus
Daniel Silvan Evans (Wales, 1818–1903) Welsh and English bilingual
Avraham Even-Shoshan (Belarus/Israel, 1906–1984) Hebrew language general

F
Fairuzabadi (Iran, 1329–1414) Arabic language comprehensive
Al-Khalil ibn Ahmad al-Farahidi (Basra, 718–791) Arabic language general
Fortunato Felice (Italy, 1723–1789) Italian and French encyclopedic
Christiane Fellbaum (Germany/US, living) German and English cognitive linguistics
Jean-François Féraud (France, 1725–1807) French critical dictionary
Charles J. Fillmore (US, 1929–2014) English and Japanese cognitive linguistics
Stuart Berg Flexner (US, 1928–1990) English dictionary of slang
John Florio (England, 1553–1625) comprehensive Italian to English
Henrik Florinus (Finland, 1633–1705) Latin, Swedish and Finnish trilingual
Johann Gottfried Flügel (Germany/US, 1788–1855) German and English bilingual
Henry Watson Fowler (UK, 1858–1933) English general
Sami Frashëri (also Şemseddin Sâmi) (Ottoman Empire, 1850–1904) Ottoman Turkish, Arabic, French
James O. Fraser (UK/China, 1886–1938) Lisu language
Wilhelm Freund (Germany, 1806–1894) Latin general
Jens Andreas Friis (Norway, 1821–1896) Sami language general
Johan Fritzner (Norway, 1812–1893) Old Norse
Louis Frolla (Monaco, 1904–1978) French and Monégasque
Isaac Kaufmann Funk (US, 1839–1912) English general
Antoine Furetière (France, 1619–1688) French universal
Frederick James Furnivall (UK, 1825–1910) English historical

G
Brent Galloway (US, 1944–2014) Native American languages
Cristfried Ganander (Finland, 1741–1790) Finnish general
Marie de Garis (UK, 1910–2010) Guernésiais language general dictionary
Johannes de Garlandia (UK/France, c. 1190–1270) Latin
Bryan A. Garner (US, born 1958) English general and LSP
Dirk Geeraerts (Belgium, born 1955) cognitive linguistics
Nayden Gerov (Bulgaria, 1823–1900) Bulgarian general
Peter Gilliver (UK, born 1964) English historical
Rudolph Goclenius (Germany, 1547–1628) Latin LSP
Jacob Golius (Netherlands, 1596–1667) Arabic and Persian to Latin
Chauncey Allen Goodrich (US, 1790–1860) English general
Philip Babcock Gove (US, 1902–1972) English general
Louis Herbert Gray (US, 1875–1955) Indo-Iranian languages
Jonathon Green (UK, born 1948) English slang
Jacob Ludwig Carl Grimm (Germany, 1785–1863) German historical
Francis Hindes Groome (UK, 1851–1902) Gypsy
Francis Grose (UK, c. 1730–1791) English historical
Hermann Gundert (Germany/India, 1814–1893) Malayalam and English bilingual
Rosario María Gutiérrez Eskildsen (Mexico, 1899–1979) Spanish language
Karl Gützlaff (Germany/Thailand/China, 1803–1851) Cambodian and Chinese
Bartol Gyurgieuvits (Croatia, 1506–1566) Croatian and Latin bilingual

H
Mary Rosamund Haas (US, 1910–1996) Native American and Thai
Soleiman Haim (Iran, 1897–1970) Persian and English bilingual
Patrick Hanks (UK, born 1940) English language general, onomastic, and LSP
Johann Ernst Hanxleden (Germany/India, 1681–1732) Malayalam, Sanskrit and Portuguese dictionary
Orin Hargraves (US, born 1953) English dictionary of slang and rhyme
Alexander Harkavy (Belarus/US, 1863–1939) Yiddish and English bilingual
William Torrey Harris (US, 1835–1909) philosophy, English general
Reinhard Hartmann (Austria/UK, born 1938) Austrian and English contrastive linguistics, LSP dictionary
Hamid Hassani (Iran, born 1968) Persian corpus linguistics, Persian dictionary
Einar Ingvald Haugen (Norway/US, 1906–1994) Old Norse, Norwegian and English
Joyce Hawkins (England, 1928–1992) English language general
S.I. Hayakawa (Canada/US, 1906–1992), biographical directory of US Congress
Benjamin Hedericus (Germany, 1675–1748) Latin and Greek
Tom Heehler (US, born 1963) The Well-Spoken Thesaurus
Michael Heilprin (Poland/US, 1823–1888) Hebrew and English encyclopedic
James Curtis Hepburn (US/China/Japan, 1815–1911) Japanese and English bilingual
Charles George Herbermann (Germany/US, 1840–1916) English language LSP
Hesychius of Alexandria (Greece, 5th century) Ancient Greek language lexicon
Johann Christian August Heyse (Germany, 1764–1829) German dictionary of loan words
Jack Hibberd (Australia, born 1940) English dictionary of slang
Hoke Sein (Myanmar, 1890–1984) Universal Burmese-English-Pali
Aurélio Buarque de Holanda Ferreira (Brazil, 1910–1989) Portuguese-language general
William Holwell (1726–1798), English classicist and cleric
Francis Holyoake (UK, 1567–1653) English etymological
A. S. Hornby (UK/Japan, 1898–1978) English learners'
John Camden Hotten (UK, 1832–1873) English slang, A Dictionary of Modern Slang, Cant, and Vulgar Words
Antônio Houaiss (Brazil, 1915–1999) Portuguese general
Richard Howard (US, born 1929) French and English translation
August Wilhelm Hupel (Germany/Estonia, 1737–1819) Estonian general
Robert Hunter (Encyclopædist) (England, 1823–1897), lead editor of Encyclopædic Dictionary

I
Jonah ibn Janah (Spain, c. 990–1050) Hebrew lexicon
Ibn Manzur (Maghreb Arabia, 1233–1312) Arabic dictionary incorporating earlier
Laurynas Ivinskis (Lithuania, 1810–1881) Lithuanian bilingual

J
Jin Qizong (China, 1918–2004) Jurchen and Chinese bilingual
John Jamieson (UK, 1759–1838) Lowland Scots language etymological
Marcus Jastrow (Poland, 1829–1903) Talmudic language general
Jauhari (Iraq?, 10th century) Arabic language alphabetical
Christian Gottlieb Jöcher (Germany, 1694–1758) German biographical
John of Genoa → Johannes Balbus
Samuel Johnson (UK, 1709–1784) English general, A Dictionary of the English Language
Alexander Keith Johnston (UK, 1804–1871) English LSP dictionary and atlas
Dafydd Glyn Jones (Wales, born 1941) English and Welsh bilingual
Eliza Grew Jones (US/Burma, 1803–1838) Siamese (Thai) and English bilingual
Henry Stuart Jones (UK, 1867–1939) Greek and English
Adoniram Judson (US/Myanmar, 1788–1850) Burmese and English bilingual
Joseph Jungmann (Czechoslovakia, 1773–1847) Czech and German bilingual
Daniel Juslenius (Finland, 1676–1752) Finnish general

K
Vuk Stefanović Karadžić (Serbia, 1787–1864) Serbian general
Mahmud al-Kashgari (Turkey, 1005–1102), Uyghur language
Bartol Kašić (Croatia, 1575–1650) Croatian and Italian bilingual
John Samuel Kenyon (US, 1874–1959) English pronunciation
Adam Kilgarriff (UK, 1960–2015) English and computer lexicography
Barbara Ann Kipfer (US, born 1954) English general and LSP
Ferdinand Kittel (Germany/India, 1832–1903) Kannada and English bilingual
Friedrich Kluge (Germany, 1856–1926) German language etymological
Grzegorz Knapski (Poland, 1561–1639) Polish, Latin and Greek thesaurus
Władysław Kopaliński (Poland, 1907–2007) Polish etymological
Emmanuel Kriaras (Greece, 1906–2014) Greek historical
Raphael Kuhner (Germany, 1802–1878) Greek and Latin
Hans Kurath (Austria/US, 1891–1992) English historical, dialect atlas

L
Sita Ram Lalas (India, 1908–1986) Rajasthani language historical
Wilfred G. Lambert (England, 1926–2011) Assyrian language
Edward William Lane (1801–1876) translation of medieval Arabic dictionaries to English
Pierre Larousse (France, 1817–1875) French general dictionary and encyclopedic
Donald Laycock (Australia, 1936–1988) languages of Papua New Guinea
James Legge (UK/China, 1815–1897) Chinese language
George William Lemon (UK, 1726–1797) English etymological
John Lemprière (Jersey, 1765–1824) dictionary of classical proper names
Charlton Thomas Lewis (1834–1904) Latin and English bilingual
Matthias von Lexer (Germany, 1830–1892) German historical
Li Fanwen (China, born 1932) Tangut and Chinese bilingual
Henry Liddell (UK, 1811–1898) Greek and English bilingual lexicon
Sven Lidman (Sweden, 1921–2011) Swedish encyclopedic
Lin Yutang (China/US, 1895–1976) Chinese and English bilingual
Samuel Linde (Poland, 1771–1847) Polish language general
Émile Littré (France, 1801–1881) French language general
Thomas Lloyd (Wales, 1673–1734) Welsh language
Elias Lönnrot (Finland, 1802–1884) Finnish and Swedish bilingual

M
Mackintosh MacKay (Scotland, 1793–1873) probable earliest dictionary of Scots Gaelic (1828)
Stepan Malkhasyants (Armenia, 1857–1947) Armenian language historical
Mouloud Mammeri (Algeria, 1917–1989) Tamazight lexicography
Francis Andrew March (US, 1825–1911) comparative linguistics, English historical
Francis Mason (UK/US/Burma, 1799–1874) Burmese
Percy C. Mather (UK/China, 1882–1933) Mongolian
Robert Henry Mathews (Australia/China, 1877–1970) Chinese and English bilingual
Johann Mattheson (Germany, 1681–1764) music, German
Tom McArthur (UK), Dictionary Research Centre, University of Exeter
Erin McKean (US, born 1971) English general and LSP
Lambert McKenna (Ireland, 1870–1956) English and Irish bilingual
Walter Henry Medhurst (UK/China, 1796–1857) Chinese and English bilingual
Igor Mel'čuk (Russia/Canada, born 1932) French
Gilles Ménage (France, 1613–1692) etymological dictionary of French
Francisci a Mesgnien Meninski (1623–1698) first large Turkish-to-Latin
Wilhelm Meyer-Lübke (Switzerland/Germany, 1861–1936) Romance languages
Minamoto no Shitagō (Japan, 911–983) Japanese thesaurus
William Chester Minor (Sri Lanka/US/UK, 1834–1920) English historical
John Minsheu (England, 1560–1627) Spanish and English bilingual, 11-language multilingual dictionary
María Moliner (Spain, 1900–1981) Spanish general
Judah Monis (US, 1683–1764) Hebrew language
Paul Monroe (US, 1869–1947) English encyclopedic
Morohashi Tetsuji (Japan, 1883–1982) Chinese and Japanese bilingual
Robert Morrison (UK/China, 1782–1834) Chinese and English bilingual
Mahshid Moshiri (Iran, born 1951) Persian language pronunciation and LSP dictionaries
Joseph Moxon (UK, 1627–1691) English LSP
Kārlis Mīlenbahs (Latvia, 1853–1916) Latvian and German bilingual
Wilhelm Max Müller (Germany/US, 1862–1919) Hebrew language
Monier Monier-Williams (India/UK, 1819–1899) Sanskrit English
Pamela Munro (US, born 1947) Native American language dictionaries
James Murray (UK, 1837–1915) English historical
Vladimir Müller (Russia, 1880 – before 1943) English–Russian

N
Hajime Nakamura (Japan, 1911–1999) Sanskrit and Pali languages
Nathan ben Jehiel (Italy, c. 1035–1106) Hebrew
William Allen Neilson (UK/US, 1869–1946) English general
Andrew Nelson (US/Japan, 1893–1975) Japanese and English bilingual
Jean Nicot (France, 1530–1600) French historical
Sandro Nielsen (Denmark, born 1961) Danish LSP
Njattyela Sreedharan (India, born 1938) Dravidian languages
Nonius Marcellus (Italy, 3rd/4th centuries) Latin lexicon
Jerry Norman (US, 1936–2012) Manchu-English

O
Niall Ó Dónaill (Ireland, 1908–1995) Irish and English bilingual
John Ogilvie (UK, 1797–1867) English language general
Charles Talbut Onions (UK, 1873–1965) English language historical
Sulkhan-Saba Orbeliani (Georgia, 1658–1725) Georgian language general
Oros of Alexandria (Egypt?, 5th century) Ancient Greek language
Osbern of Gloucester (UK, 1123–1200) Latin language etymological
Ōtsuki Fumihiko (Japan, 1847–1928) Japanese language general
Sergei Ozhegov (Russia, 1900–1964) Russian language general

P
Condé Benoist Pallen (US, 1858–1929) English language encyclopedia
Alfredo Panzini (Italy, 1863–1939) Italian general
Eric Partridge (New Zealand/Australia/UK, 1894–1979) English slang
Franz Passow (Germany, 1786–1933) Greek language historical
Hermann Paul (Germany, 1846–1921) German language historical
Andrew Pawley (Australia/New Zealand, born 1941) Austronesian languages
Clemente Peani (Italy/India, 1731–1782) Malayalam language
Edmund Peck (Canada, 1850–1924) Inaktitut and English bilingual
Aaron Peckham (US) English language slang
Philitas of Cos (Greece, c. 340–285 BC) Ancient Greek glossary
Philo of Byblos (Greece, c. 64–141 AD) Ancient Greek dictionary of synonyms
Sreekanteswaram Padmanabha Pillai (India, 1864–1946) Malayalam dictionary
Iwo Cyprian Pogonowski (Poland, US, 1921–2016) Polish and English bilingual
Julius Pollux (Egypt/Greece, 2nd century) Ancient Greek thesaurus
Noah Porter (US, 1811–1892) English language general
Malachy Postlewayt (UK, c. 1707–1767) English language LSP

R
Ola Raknes (Norway/US, 1887–1975) Norwegian and English bilingual
Stanislovas Rapalionis (Lithuania/Germany, 1485–1545) Lithuanian language
Rasmus Christian Rask (Denmark, 1787–1832) Indo-European comparative linguistics
Allen Walker Read (US, 1906–2002) English language glossary
James Redhouse (UK, 1811–1892) Turkish and English bilingual
Gustaf Renvall (Finland, 1781–1841) Finnish language general
Alain Rey (France, 1928–2020) French language general and LSP
Barbara Reynolds (UK, 1914–2015) Italian language
Kel Richards (Australia, born 1946) English language dialect
César-Pierre Richelet (French, 1626–1698) French language general
John Rider (UK/Ireland, 1562–1632) Latin language etymological
William Rider (UK, 1723–1785) English language general
Mark Ridley (England, 1560 – c. 1624) Russian/English and English/Russian
Paul Robert (French, 1910–1980) French language general
Nancy Roper (UK, 1918–2004) Nursing and medical dictionaries
Joseph Francis Charles Rock (Austria/US/China, 1884–1962) Naxi and English bilingual
Peter Mark Roget (UK, 1779–1869) English thesaurus
Leo Rosten (Poland–Russia/US, 1908–1997) Hebrew and English lexicon

S
Rachel Saint (US/Ecuador/Africa, 1914–1994) Waorani dictionary
Jean-Baptiste de La Curne de Sainte-Palaye (France, 1697–1781) French glossary
William Salesbury (UK, c. 1520–1600) English and Welsh bilingual
Pekka Sammallahti (Finland, born 1947) Sámi dictionaries
Daniel Sanders (Germany, 1819–1897) German general
Francisco J. Santamaría (Mexico, 1886–1963) Spanish dictionary of Americanisms
Irene Saunders (US/China, living) Chinese and English bilingual
Valentin Schindler (Germany, died 1604) Hebrew et al. five-language
Steinar Schjøtt (Norway, 1844–1920) Norwegian and Danish bilingual
Johann Gottlob Schneider (Germany, 1750–1822) Ancient Greek and German bilingual
Ericus Schroderus (Sweden, 1608–1639) Latin and Scandinavian languages multilingual
August Schumann (Germany, 1773–1826) German language dictionary of Saxony
Norman W. Schur (US, 1907–1992) English lexicons
Robert Scott (UK, 1811–1887) Ancient Greek and English bilingual
Kurt Heinrich Sethe (Germany, 1869–1934) Ancient Egyptian language
Stephen Sewall (US, 1734–1804) Hebrew language
Sextus Pompeius Festus (Roman Empire, 2nd century) Ancient Latin etymological
Shan-ul-Haq Haqqee (Pakistan/Canada, 1917–2005) Urdu language
Jesse Sheidlower (US, born 1968) English language historical
Thomas A. Sherwood (US, 1791–1879) English place names gazetteer
David Shulman (US, 1912–2004) English language historical
Natalia Shvedova (Russia, 1916–2009) Russian language explanatory
John Simpson (UK, born 1953) English language historical
John McHardy Sinclair (UK, 1933–2007) English corpus linguistics, learners'
Konstantinas Sirvydas (Lithuania, 1580–1631) Lithuanian–Latin–Polish trilingual
Stephen Skinner (UK, 1623–1667) English etymological
Johan Kristian Skougaard (Norway, 1847–1925) Norwegian and French bilingual
Nicholas Slonimsky (Russia, 1894–1995) Musicology, biography and literary criticism
Benjamin Eli Smith (US, 1857–1913) English general and LSP
John Smith (US, died 1809) Hebrew
William Smith (UK, 1813–1893) Greek and Romance languages LSP
Knut Fredrik Söderwall (Sweden, 1842–1924) Old Swedish
William Edward Soothill (UK/China, 1861–1935) Chinese language LSP
Lewis Spence (UK, 1874–1955) English language LSP
Alexander Spiers (UK/France, 1807–1869) English and French bilingual
Izmail Sreznevsky (Russia, 1812–1880) Ancient Russian language historical
Kory Stamper (US, living) Modern American/English
Jan Stanisławski (Poland, 1893–1973) Polish and English bilingual
Joakim Stulić (Croatia, 1730–1817) Croatian–Latin–Italian trilingual
Nahum Stutchkoff (US, 1893–1965) Yiddish

T
John Van Nest Talmage (US/China, 1819–1892) Chinese and English bilingual
Peter Tamony (US, 1902–1985) English LSP etymology
Jack Thiessen (Canada, 1932–present) Plautdietsch
Antoine Thomas (Belgium, 1644–1709) mathematics glossary
Theodoor Gautier Thomas Pigeaud (Germany/Netherlands, 1899–1988) Javanese and Dutch
Lewis Thorpe (UK, died 1977) French language
Alf Torp (Norway, 1853–1916) Norwegian and Danish bilingual etymological

U
Martin Ulvestad (Norway/US, 1865–1942) English–Danish–Norwegian trilingual
Laurence Urdang (US, 1927–2008) English language general
Dmitry Ushakov (Russia, 1873–1942) Russian language general

V
Oreste Vaccari (Italy/Japan, died 1980) Japanese–English bilingual
Johan Hendrik van Dale (Netherlands, 1828–1872) creator of Van Dale's Great Dictionary of the Dutch Language
Louis Gustave Vapereau (France, 1819–1906) French LSP
G. Venkatasubbaiah (India, 1913–2021) Kannada language general dictionary, Kannada and English bilingual
Verrius Flaccus (Ancient Rome, c. 55 BC – 20 AD) Latin language orthographic
Anna de Villiers (1900–1979), Afrikaans South African writer, lexicographer, and educator
Faust Vrančić (Croatia, 1551–1617) Croatian et al. five-language

W
Magdi Wahba (Egypt, 1925–1991) Arabic and English bilingual
Noël François de Wailly (France, 1724–1801) French language neologisms
John Walker (UK, 1732–1807) English rhymes and pronunciation
Fr. Paul Walsh (Ireland, 1885–1941) Irish place names and genealogy
John Walters (Wales, 1721–1797) English and Welsh languages
Wang Li (China, 1900–1986) Chinese dictionary of word families
Grady Ward (US, born 1951) English thesaurus
Oliver Wardrop (UK, 1864–1948) Georgian language
Noah Webster (US, 1758–1843) English language general
Edmund Weiner (UK, born 1950) English language historical
William Dwight Whitney (US, 1827–1894) English language general dictionary, English and German bilingual
Harischandra Wijayatunga (Sri Lanka, born 1931) Sinhala language general
Samuel Wells Williams (US/China, 1812–1884) Chinese language dictionary, Cantonese language
Miron Winslow (US/Sri Lanka, 1789–1864) Tamil and English bilingual
Arok Wolvengrey (Canada, born 1965) Cree and English bilingual
Joseph Emerson Worcester (US, 1784–1865) English general and LSP dictionaries
Elizabeth Mary Wright (UK, 1863–1958) English dialect
Joseph Wright (UK, 1855–1930) English dialect
Henry Cecil Kennedy Wyld (UK, 1870–1945) English language general

X
Xu Shen (China, c. 58–147) Chinese character dictionary

Y
Robert W. Young (US, 1912–2007) Navajo language general
Henry Yule (Scotland and India, 1820–1889), co-compiler of Hobson-Jobson ("A Glossary of Colloquial Anglo-Indian Words and Phrases, and of Kindred Terms, Etymological, Historical, Geographical and Discursive")

Z
Ladislav Zgusta (Czechoslovakia/US, 1924–2007) historical/comparative linguistics, onomastics, lexicography
Ben Zimmer (US, born 1971) English language visual thesaurus
Ghil'ad Zuckermann (Australia/Israel/Italy/UK, born 1971) Barngarla, Hebrew lexicology, phono-semantic matching, expert witness in lexicography

See also
List of linguists

References

+
Lexicographers

List of lexicographers


Finalen om Europamesterskabet i fodbold for kvinder 2017 var den 12. siden turneringens etablering i 1984. Den blev spillet den 6. august 2017 foran 28.138 tilskuere på De Grolsch Veste i Enschede i det østlige Holland. De deltagende hold var hjemmeholdet fra  og . For begge hold var det første gang, at de spillede en EM-finale, indtil da havde de kun nået semifinalerne. Holland vandt kampen 4-2, efter 2-2 ved pausen. Det var holdets første sejr ved et internationalt mesterskab.

Kampen blev ledet af den schweiziske dommer Esther Staubli. Hollands anfører Sherida Spitse blev kåret til kampens bedste spiller.

Der blev slået flere seerrekorder i både Holland og Danmark, og globalt så over 13 millioner tv-seere finalen direkte. Dagen efter blev begge hold fejret i deres hjemlande foran tusindvis af fans.

Baggrund
Det var første gang, at både Holland og Danmark kvalificerede sig til EM-finalen, efter at Danmark tabte semifinalerne i 1984, 2001 og 2013, mens hollænderne tabte semifinalen i 2009. Det var også første gang siden 1993, at der skulle findes en anden vinder end . Udover tyskerne havde kun  og  vundet en EM-finale.

Holland og Danmark mødtes også i turneringens indledende gruppespil, hvor hollænderne vandt 1-0 med et mål scoret af Sherida Spitse på straffespark.

Vejen til finalen

Optakt
Efter at Danmark havde kvalificeret sig til finalen, blev der stor interesse fra dansk side om at sikre sig billet til kampen. Omkring 1.500.000 danskere så semifinalen mod Østrig i fjernsynet. Der er plads til 30.000 tilskuere på De Grolsch Veste, som dagligt er hjemmebane for FC Twente, og deraf var de fleste pladser allerede aftaget før turneringen, via løssalg, VIP- og sponsorpladser og de deltagende landes forbund. Både Koninklijke Nederlandse Voetbalbond og Dansk Boldspil-Union fik efter semifinalerne tildelt 1000 billetter af UEFA, som kunne sælges til fans. De danske billetter blev solgt 4. august på 20 minutter, mens over 3000 personer kom på venteliste. I løbet af dagen lykkedes det Dansk Boldspil-Union af finde yderlige et antal billetter, så der samlet var omkring 2500 danske fans på stadion, hvor resten regnedes med at holde med hjemmeholdet fra Holland. Det var første gang i turneringens historie, at værterne havde udsolgt til samtlige deres kampe. I alt overværede 110.897 tilskuere Hollands kampe.

På tilskuerpladserne i Enschede var blandt andet H.K.H. Kronprins Frederik tilstede, ligesom Danmarks statsminister Lars Løkke Rasmussen var for at overvære kampen i selskab med den hollandske premierminister Mark Rutte. Den danske kulturminister Mette Bock deltog også sammen med flere medlemmer af 'kommissionen for flere piger og kvinder i dansk fodbold', herunder tidligere statsminister, Helle Thorning-Schmidt, prorektor Lykke Friis samt Hummel-ejer Christian Stadil.

I Holland blev kampen vist i fjernsynet på public service-kanalen NOS, mens de danske public service-kanaler, DR1 og TV 2, sendte både optakt og kampen med hvert deres hold af værter og kommentatorer. Samlet blev finalen vist på tv i 80 lande. Desuden havde TV 2 arrangeret visning af kampen på storskærm på Bispetorv i Aarhus og Rådhuspladsen i København. I Odense havde fodboldklubben Odense Q og Odense Kommune arrangeret et lignede arrangement i Flakhaven foran Odense Rådhus. Sønderborg Kommune havde sat en 21 kvadratmeter stor skærm op på Rådhustorvet i Sønderborg.

Banens græs på De Grolsch Veste blev dagen før kampen tromlet med en 1.5 ton tung tromle, for at gøre plænen helt plan. I følge FC Twentes fuldtidsansatte greenkeeper Henry Weert kan der gå år imellem, at det bliver gjort. Desuden blev plænen målt med udstyr af UEFAs græsekspert Arno Harmsen, hvor han testede banens støddæmpning, energirestitution og lodret deformation. På selve kampdagen blev græsset klippet to gange.

Blandt de spillere, som fik spilletid i holdenes semifinaler, var den danske midtbanespiller Line S. Jensen ikke med i finalen, da hun rev sit korsbånd over i kampen mod Østrig.

Kampens forløb

1. halvleg

Præcis kl. 17.01 fløjtede dommer Esther Staubli kampen i gang. De første minutter startede livligt, hvor hollænderne efter et par minutter fik kampens første chance, men også danskerne havde et godt kontra angreb. Efter fem minutter fik Sanne Troelsgaard lidt tilfældigt bolden i hollændernes straffessparksfelt, hvor hun trak højre om Kika van Es, der fældede Troelsgaard, og dommer Staubli dømte straffespark til Danmark. Det blev sikkert sparket ind af Nadia Nadim, der sparkede bolden op i højre hjørne på keeper Sari van Veenendaal. Inden de danske fans var færdige med at juble over den danske føring, slog hjemmeholdet til og udlignede. I det 10. minut kunne Cecilie Sandvej i højre side af banen ikke følge med Shanice van de Sanden, der med et hårdt og præcist indlæg fandt topscorer Vivianne Miedema, der uden problemer kunne skyde bolden forbi Stina Lykke Petersen i det danske mål.

Derefter sad Holland på spillet og fik presset Danmark tilbage på banen. Især van de Sanden voldte danskerne store problemer i hollændernes højre side, mens Pernille Harder kun havde haft en enkelt chance mod det hollandske mål. Efter 28 minutter lykkedes det for Holland at komme foran. Angriber Lieke Martens udplacerede Stina Lykke med et fladt langskud til venstre for keeperen. Allerede minuttet efter fik Danmark en stor chance. Troelsgaard spillede Nadim fri, men den danske angriber prøvede at gå uden om målvogteren uden succes. Kort tid efter kom Nadim frem til en god hovedstødschance. Den hæsblæsende 1. halvleg fortsatte, og i det 33. minut fik Danmark igen udlignet. Pernille Harder kom fri i højre side, hvor hun løb alene mod mål. På kanten af straffesparksfeltet tog hun et træk ind i banen, og skød med sit "kolde" venstreben fladt ned i højre hjørne. Fire mål efter en god halv time. Resten af halvlegen skete uden de helt store chancer, og efter to minutters tillægstid, blev der fløjtet til pause.

2. halvleg

2. halvleg startede også i et godt tempo. Sanne Troelsgaard fik i det 48. minut hjørnespark, som Katrine Veje sparkede ind i feltet uden held. Minutter efter fik Holland frispark på kanten af det danske straffesparksfelt. Det blev den hollandske anfører Sherida Spitse som skulle eksekvere sparket. Hun sparkede bolden fladt forbi muren, i samme side hvor Stina Lykke skulle dække. Alligevel lykkedes det at bringe Holland foran med 3-2, det skete i det 51. minut. De næste 10 minutter var et stort pres fra hollænderne, der også blev hjulpet godt på vej af et begejstret publikum. Efter 57 minutter kom kampens første indskiftning, da hollandske Desiree van Lunteren måtte vige pladsen for Dominique Janssen. Fire minutter senere kom danskernes første indskiftning, da Frederikke Thøgersen afløste Cecilie Sandvej. Sekunder efter reddede Stina Lykke en kæmpe chance fra Miedema, mens Harder og Veje få minutter efter fik kreeret en stor dansk chance. I det 67. minut fik Danmark en stor chance efter et hjørnespark, men Frederikke Thøgersen skød lige forbi målet. Det var dog Holland, som havde bolden mest, og danskerne brugte mange kræfter på at forsvare eget mål. Simone Boye kom til skade efter et sammenstød med Spitse og blev i 77. minut erstattet af Line Røddik. I de sidste ti minutter af kampen forsøgte Danmark at sende flere folk frem på banen og blive mere offensiv i jagten på udligningen. Troelsgaard, Nadim og Harder havde et par forsøg, inden hollandske Vivianne Miedema i det 89. minut slog sejren fast og scorede sit andet mål i kampen. Efter fire minutters tillægstid fløjtede Esther Staubli kampen af med en sejr på 4-2 til Holland over Danmark.

Detaljer

Statistik

Efter kampen
De hollandske europamestre blev om mandagen kørt til Utrecht, hvor spillerne sejlede igennem byens kanaler og blev modtaget i Park Lepelenburg, hvor der var opstillet en stor scene, hvor de blev fejret foran 10-12.000 orangeklædte fans.

For det danske hold var der planlagt hyldest i Danmark uanset resultatet af kampen. Mandag 7. august kl. 11.23 fløj holdet fra Flughafen Münster/Osnabrück i et chartret ATR 42-fly (OY-RUO) fra Danish Air Transport til Midtjyllands Lufthavn ved Karup. Efter 473 km i luften landede det kl. 12.29 og blev modtaget af Flyvestation Karups beredskab, der lavede æresport med vandkanoner. Derefter blev spillerne kørt til Viborg Rådhus, hvor de ankom kl. 13.20. Her var Viborg Kommune vært for en fejring af holdet sammen med over 5000 fremmødte fans med taler af borgmester Torsten Nielsen, formand for DBU Jesper Møller og anfører Pernille Harder. Dette skete, fordi Viborg Stadion er officiel hjemmebane for landsholdet. Fra lufthavnen og rådhuset sendte både DR1 og TV 2 direkte, og DR havde indrettet et studie i Viborg, hvor Johannes Langkilde var vært. Efter en time i Viborg kørte spillerne kl. 14.20 tilbage til Karup. Da bussen afgik fra Viborg, fløj to af Flyvevåbnets F-16 Fighting Falcon-kampfly i formation hen over pladsen.

Kl. 15.23 lettede ATR-flyet og holdet igen fra Karup for at flyve de 233 km til Københavns Lufthavn, hvor de landede kl. 15.59. Herfra blev de kørt til Københavns Rådhus, hvor Københavns Kommune fejrede sølvmedaljevinderne. Da spillerne ankom til Rådhuspladsen kl. 17.00, blev de modtaget af overborgmester Frank Jensen, som bød på taler og de berømte rådhuspandekager. Lidt før kl. 18.30 forlod holdet rådhuset for at tage på Hotel Imperial, og aftenen blev officielt sluttet af på restaurant Grøften i Tivoli, inden spillerne drog ud i det københavnske natteliv for at feste i privat regi.

Seertal
I Danmark slog kampen flere seerrekorder. I alt 1.469.000 personer så i gennemsnit med, da DR1 og TV 2 viste finalen og havde knap 1,8 mio. seere, da flest så med. Det var 82% af de personer, som så fjernsyn fra kampstart kl. 17. Det var den mest sete fodboldkamp på tv i Danmark, siden  og  afgjorde herrernes VM-finale i 2014. I følge DR var EM-finalen den mest sete danske fodboldlandskamp blandt både mænd og kvinder siden 2012, hvor mændene deltog ved Europamesterskabet i fodbold i Polen og Ukraine. 52 procent af alle finaleseerne var kvinder, hvilket aldrig før var set, at flest kvinder så en fodboldkamp.

Udover et udsolgt stadion blev de hollandske europamestre fulgt af 4,3 mio. seere på NOS, hvilket svarede til 83% af hollændere med tv'et tændt. Det var det mest sete sportsprogram i Holland i 2017. Globalt set fulgte over 13 millioner seere kampen.

På de sociale medier Facebook, Instagram og Twitter slog kampen og hele turneringen også flere rekorder i forhold til seneste turnering.

Referencer

Eksterne henvisninger

Finalen
Enschede
Danmarks kvindefodboldlandshold
Hollands fodboldlandshold
Fodboldlandskampe
Finaler ved EM i fodbold

EM i fodbold 2017 (kvinder) – Finalen


Seria Cultura (în ) este o serie de romane științifico-fantastice scrisă de autorul scoțian Iain M. Banks. Poveștile se concentrează asupra Culturii, o societate spațială utopică, bazată pe abundența economiei, populată de umanoizi, extratereștri și inteligențe artificiale foarte avansate care trăiesc în habitate socialiste răspândite în galaxia noastră. Tema principală a romanelor o reprezintă dilemele cu care se confruntă o hiperputere idealistă în tratarea civilizațiilor care nu-i împărtășesc idealurile și al căror comportament îl găsește uneori respingător. În unele dintre povești, acțiunea se desfășoară în principal în medii din afara Culturii, iar personajele de frunte sunt adesea la marginea (sau non-membri ai) Culturii, uneori acționând ca agenți ai Culturii (cunoscând și/sau neștiind) planurile sale a civiliza galaxia.

Cultura
Cultura este o societate formată din diverse rase umanoide și inteligențe artificiale  cu aproximativ 9.000 de ani înainte de evenimentele romanelor din serie. Deoarece majoritatea populației sale biologice poate avea practic orice dorește fără a fi nevoie să lucreze, nu este nevoie de legi sau de forțe de aplicare a acestora, iar cultura este descrisă de Banks ca un socialism spațial.   Prezintă o economie a anbudenței  unde tehnologia este avansată într-un asemenea grad încât toată producția este automatizată. Membrii săi trăiesc în principal în nave spațiale și alte construcții în afara planetei, deoarece fondatorii ei au dorit să evite structurile de putere politice și corporative centralizate pe care le încurajează economiile bazate pe planete. Cea mai mare parte a planificării și administrării este realizată de Minte, inteligențe artificiale foarte avansate.

Deși Cultura are o tehnologie mai avansată și o economie mai puternică decât marea majoritate a civilizațiilor cunoscute, este doar una dintre civilizațiile "implicate" care participă activ la treburile galactice. Homomda mult mai în vârstă este puțin mai avansată în perioada romanului  Consider Phlebas (aceasta este, totuși, setat cu câteva secole înainte de celelalte romane, iar tehnologia Culturii și puterea marțială continuă să progreseze interimar);  Morthanveld au o populație și o economie mult mai mari, dar sunt împiedicate de o atitudine mai restrictivă față de rolul IA în societatea lor.  Capacitățile tuturor acestor societăți sunt mult depășite de cele ale civilizațiilor Vârstnice (semi-retrase din politica galactică, dar care rămân extrem de puternice) și ale Sublimatelor, entități care și-au abandonat forma materială pentru o existență non-corporală, multidimensională, dar acestea, în general, se abțin de la orice intervenție în lumea materială.

Referințe

Legături externe
 "Câteva note asupra Culturii", un eseu din 1994 de Banks

Serii de romane științifico-fantastice
Inteligența artificială în ficțiune
Universuri fictive

Cultura (serie SF)


Tiglath-Pileser may refer to:

Tiglath-Pileser I, king of Assyria from 1115 to 1077 BC
Tiglath-Pileser II, king of Assyria from 967 to 935 BC
Tiglath-Pileser III, king of Assyria from 745 to 727 BC
 Tiglath-Pileser, the cat in Agatha Christie's A Murder Is Announced

Tiglath-Pileser


Tümer Metin (d. 14 Ekim 1974, Zonguldak) orta saha mevkiinde görev alan Türk eski millî futbolcu ve futbol yorumcusu.

Kulüp kariyeri
Zonguldakspor altyapısında futbola başlayan Tümer Metin, burada 1993 senesinde Zonguldakspor A takımına yükselmiştir. Üç sene Zonguldakspor'da başarılı bir performans sergiledikten sonra 1993-1994 sezonunda Karadeniz yöresinin güçlü takımlarından Samsunspor'a transfer olmuştur. Samsunspor'da takıma bir sene sonra katılan İlhan Mansız'la güçlü bir ofansif ikili oluşturmuştur.

Neticesinde 2001-02 sezonunda İlhan Mansız'la beraber Beşiktaş'a transfer olmuştur.
Beşiktaş'taki ilk senesinde orta derece bir performans sergilese de Beşiktaş'ın 100. yılı olan 2002-2003 sezonunda Süper Lig Şampiyonu olmuştur. Aynı sezon Beşiktaş'la UEFA Kupasında çeyrek final oynayarak Beşiktaş'ın Avrupa'daki en iyi derecesinde pay sahibi olmuştur. Beşiktaş taraftarı ona 'Tümgeneral Tümer' lakabını vermiştir, Bu oldukça başarılı sezondan sonra Beşiktaş'ta dört sene oynadıktan sonra, düşen performansından dolayı ve Beşiktaş Çarşı taraftar grubuyla olan ilişkisi sonucu 2006-2007 sezonunda Beşiktaş'ın rakiplerinden olan Fenerbahçe'ye transfer olmuştur.

Fenerbahçe'deki ilk senesinde Süper Lig Şampiyonu olmuştur ve bu başarıda önemli pay rol oynamıştır. Askerlik sorunları yüzünden 2008-2009 sezonunun ikinci yarısında Yunanistan'ın Larissa takımına kiralanmıştır. Askerlik ile ilgili sorunu olan Yaş Yasasının çıkmasıyla 2009-2010 sezonu başında Türkiye'ye geri döndü. Ara transfer döneminde tekrar Larissa'ya transfer oldu.

Tümer Metin, 2011-2012 sezonu öncesi Super League (Yunanistan) ekibi Kerkyra'ya transfer olmuştur.

Kerkyra ile Yunanistan macerasını ve aktif futbol hayatını sonlandırarak 10 Aralık 2011'de futbolu bıraktı.

Millî takım kariyeri
34 kez millî takımlara çağrılan Tümer Metin, 2 kez Türkiye A2 millî futbol takımı, 32 kez de Türkiye A millî takım forması olmak üzere toplam 34 kez millî formayı giymiştir.

Millî takım golleri

(ev sahibi olarak Türkiye baz alınmıştır.)

Başarıları

Kulüp
 Süper Lig Şampiyonluğu
 2002-2003 Beşiktaş
 2006-2007 Fenerbahçe
 Türkiye Kupası
 2005-2006 Beşiktaş
 Türkiye Süper Kupası
 2007 Fenerbahçe

Dış bağlantılar
 TFF.org Resmi İnternet Sitesi - Tümer Metin Profili

1974 doğumlular
Zonguldak doğumlu futbolcular
Türk erkek futbolcular
Türk gurbetçi futbolcular
Samsunspor futbolcuları
Beşiktaş JK futbolcuları
Fenerbahçe SK futbolcuları
Fenerspor futbolcuları
AEL (Yunanistan) futbolcuları
Süper Lig futbolcuları
Super League (Yunanistan) futbolcuları
Türkiye millî futbol takımı futbolcuları
2008 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
Yunanistan'daki Türk gurbetçiler
Yunanistan'daki gurbetçi futbolcular
Yaşayan insanlar
Türkiye A2 millî futbol takımı futbolcuları
Orta saha futbolcuları
Kanat futbolcuları

Tümer Metin


Tehri Garhwal (en hindi: टिहरी गढ़वाल) es un distrito de la India en el estado de Uttarakhand. Código ISO: IN.UL.TG.

Comprende una superficie de 4085 km².

El centro administrativo es la ciudad de Tehri.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 616409 habitantes, de los cuales 319 805 eran mujeres y 296 604 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Tehri Garhwal

Distrito de Tehri Garhwal


) este un wrestler profesionist și luptător de arte marțiale mixte japonez, care în prezent lucrează în WWE, pentru marca SmackDown Live. Este recunoscut pentru timpul petrecut în New Japan Pro Wrestling. Nakamura este considerat unul dintre cei mai apreciați wrestleri din această companie de wrestling japoneză unde a obținut nenumărate centuri în cei 14 ani petrecuți. În WWE, a câștigat de două ori Campionatul NXT.

Carieră
Un fanatic al puroresului și al cinematografelor de arte marțiale, în principal datorită experienței de agresiune din copilărie, Shinsuke a început să se antreneze în karate Goju-ryu în liceu. Mai târziu, în timpul șederii sale la Universitatea Aoyama, și-a împărțit timpul liber între pictura și luptele amateur, devenind căpitan al echipei universitare. Nakamura a obținut rezultate excelente, câștigând JOC Cup All Japan Junior Championship la categoria 81kg în 1998 și clasânduse pe locul al treilea și al patrulea la World Student Championship 2000 și All Japan Championship 2001, respectiv. În același timp, a fost instruit la sala de arte marțiale mixte Wajyutsu Keisyukai și a fost contactat personal de Akira Maeda pentru a fi membru al Fighting Network RINGS, dar a refuzat oferta pentru a-și desfășura o carieră în New Japan Pro Wrestling. În 2002, ghidat de prietenul său Hirooki Goto, Nakamura a fost prezentat la testele de acces la NJPW și a fost admis în aceeași clasă ca Ryusuke Taguchi, Naofumi Yamamoto și Hiroshi Nagao, fiind pregătit de veteranul Osamu Kido.

New Japan Pro Wrestling (2002-2016)
Nakamura și-a făcut debutul în New Japan pe 29 august la Nippon Budokan, într-un meci nereușit împotriva lui Tadao Yasuda. Shinsuke a apărut ca un începător promițător, dar înainte de a-și continua cariera de lupte, directorul NJPW Antonio Inoki la ales pentru abilitățile și experiența sa în sportul de luptă pentru a fi membru al diviziei New Japan MMA. Nakamura a fost trimis la dojo-ul lui Inoki din Los Angeles, Statele Unite și s-a antrenat intens pentru a participa la Inoki Bom-Ba-Ye la sfârșitul anului. Oponentul său la eveniment ar fi Daniel Gracie și, deși a fost câștigător prin depunerea în runda a doua, Nakamura a dat un afiș impresionant și a fost aproape de a reuși un egal cu brazilianul. Câteva luni mai târziu, după o pauză pentru a se întoarce la lupte în New Japan, Nakamura a făcut față înfrângerii sale, depunându-l pe imensul Jan Nortje, iar acest lucru i-a sporit statutul în Japonia, câștigând un meci pentru campionatul NWF Heavyweight vs. Yoshihiro Takayama. Mai mult, Nakamura a participat în G1 Climax din 2003, ceva neobișnuit pentru cineva care avea mai puțin de un an în companie și i-a învins pe Katsuyori Shibata și Tadao Yasuda. În decembrie, după o scurtă actuație cu Blue Wolf în G1 Tag League 2003, Nakamura la învins pe Hiroyoshi Tenzan câștigând campionatul IWGP Heavyweight, devenind cel mai tânăr luptător din istorie în a câștiga centura. Câteva săptămâni mai târziu a luptat din nou în MMA, confruntându-se cu kickboxerul Alexey Ignashov; deși Nakamura a avut o ofensă reușită în primele runde, a primit un genunchi Ignashov în fața și arbitrul a decretat KO tehnic, deși Nakamura se ridicase imediat. Shinsuke și echipa sa au protestat și a fost recunoscut că a fost o oprire prematură, anulând rezultatul luptei. Chiar și așa, lovitura i-a afectat osul orbital cu posibile leziuni ale nervilor și, în ciuda declarațiilor lui Inoki, sa speculat că Nakamura nu putea concura în următorul său meci din New Japan, o luptă de unificare a Campionatului NWF Heavyweight Championship împotriva lui Yoshihiro Takayama. Cu toate acestea, Nakamura a impresionat din nou pe toată lumea, luptând în ciuda faptului că era accidentat, câștigând un meci brutal pentru a se încorona ca dublu campion.

În februarie 2004, a eliberat un campionat pentru a se vindeca de leziunile sale și a retras altul din cauza unificări, Nakamura s-a văzut din nou cu mâna goală. După o încercare nereușită de recuperare a campionatului IWGP Heavyweight, Shinsuke sa întors la MMA și a avut revanșa împotriva lui Alexey Ignashov în cadrul evenimentului KMA MMA ROMANEX, de această dată făcândul pe kickboxer să cedeze. Următoarea sa participare la G1 Climax a fost foarte reușită, învingând veterani precum Yutaka Yoshie, Minoru Suzuki și Yuji Nagata, iar mai târziu a concurat în turnee mai mici. Cu toate acestea, în luna noiembrie a aceluiași an a avut loc un incident controversat: la sfârșitul unui meci pe echipe, Kazuyuki Fujita ia aplicat lui Nakamura o lovitură de picior reală, presupus prin ordinul lui Antonio Inoki, iar propriul Inoki a ajuns în ring și l-a lovit și mai mult pe Shinsuke. Din această cauză, Nakamura a părăsit instalațiile ale lui New Japan și a refuzat să lupte din nou, până când a fost de acord la scurt timp după aceea să se întoarcă în ring. La sfârșitul anului, el și Hiroshi Tanahashi au câștigat campionatul IWGP Tag Team vacant împotriva lui Kensuke Sasaki și Minoru Suzuki, iar câteva săptămâni mai târziu, Nakamura l-a bătut pe Tanahashi pentru IWGP U-30, care a fost retras la scurt timp după aceea.

Nakamura la provocat pe Brock Lesnar pentru campionatul IWGP la 4 ianuarie 2006, în capitolul 1 al lui Toukon Shidou, dar a pierdut.

Între 23 iulie și 15 august, Nakamura a participat la etapa round-robin stage of the 2015 G1 Climax. În ciuda faptului că a pierdut un joc din cauza unei accidentări la cot, Nakamura și-a câștigat blocul și a avansat la finală, învingându-l pe campionul IWGP și Kazuchika Okada în ultimul round-robin match, oferindu-i un record șapte victorii și două înfrângeri. Pe 16 august, Nakamura a fost învins în finala turneului de Hiroshi Tanahashi. Pe 27 septembrie la Distruction in Kobe, Nakamura l-a învins pe Hirooki Goto câștigând pentru a cincea oară Campionatul Intercontinental IWGP. Și-a făcut prima apărare a campionatului pe 7 noiembrie  împotriva lui Karl Anderson, răzbunând o înfrângere anterioară a G1 Climax 2015. Și-a făcut a doua apărare de succes pe 4 ianuarie 2016, învingându-l pe A.J. Styles la Wrestle Kingdom 10 la Tokyo Dome. După eveniment, sa raportat că Nakamura a anunțat NJPW în dimineața zilei de 4 ianuarie, anunțând că a părăsește promoția pentru WWE, Nakamura a rămas sub contractul NJPW și era de așteptat că își va încheia data contractului cu promovarea înainte de a pleca. Pe 12 ianuarie, NJPW a confirmat plecarea lui Nakamura, anunțând că va fi deposedat de Campionatul Intercontinental al IWGP, Nakamura a înmânat titlul pe 25 ianuarie, încheind oficial cea de-a cincea domnie. Nakamura a luptat ultima dată sub contractul cu NJPW pe 30 ianuarie, unde alături Kazuchika Okada și Tomohiro Ishii i-au învins Hirooki Goto, Hiroshi Tanahashi și Katsuyori Shibata.

WWE (2016-prezent)

NXT Wrestling (2016-2017)
Pe 22 februarie 2016, Nakamura a semnat un contract cu WWE pentru a lupta în teritoriul lor de dezvoltare NXT. A debutat la NXT TakeOver: Dallas învingându-l pe Sami Zayn. Pe 13 aprilie la NXT, și-a făcut debutul televizat, învingându-l pe Tye Dillinger, reușind să-i învingă în următoarele săptămâni pe Elias Samson și Alex Riley pe 27 aprilie și pe 11 mai, respectiv. Pe 18 mai, sa aliat cu Austin Aries pentru a-i învinge pe Blake & Murphy. Pe 25 mai, Nakamura a răspuns intențiilor lui Aries de a căuta o oportunitate pentru Campionatul NXT, apoi directorul general William Regal a declarat o luptă între Nakamura și Aries la NXT TakeOver: The End. La eveniment, l-a învins pe Aries, oprindui seria neînvinsă.

Pe 27 iunie, l-a învins pe Wesley Blake. După luptă, William Regal a stabilit că Nakamura va fi challenger al Campionatului NXT la NXT TakeOver: Brooklyn II împotriva lui Samoa Joe. Cu toate acestea, Nakamura a început o puternică rivalitate cu Joe. La NXT TakeOver: Brooklyn II, l-a învins pe Samoa Joe, câștigând Campionatul NXT. Săptămâna următoare la NXT, Joe a revenit atacândul pe Nakamura astfel încât a fost scos pe o targă. După câteva săptămâni în care Joe a atacat mai mulți luptători din NXT pe 12 octombrie la NXT, Nakamura sa întors să se confrunte cu Joe și a-u început să se lovească până când a-u fost separați de securitate.

La NXT TakeOver: Toronto, Nakamura a fost învins de Joe, nu numai pierzând titlul, dar și seria sa neînvinsă în NXT. La un House Show din Osaka, Japonia, Nakamura la învins pe Joe, câștigând Campionatul NXT pentru a doua oară.

La NXT TakeOver: San Antonio, a fost învins de Bobby Roode, pierzând din nou titlul. După câteva săptămâni absent în NXT, a fost anunțat că Nakamura va lupta cu câștigătorul luptei dintre Kassius Ohno și Bobby Roode, luptă câștigată de Roode. La NXT TakeOver: Orlando, a fost din nou învins de Roode. Dupa luptă, Nakamura a fost ovaționat de public, aceasta fiind ultima sa luptă în NXT.

SmackDown (2017-prezent)
Pe 4 aprilie la SmackDown, Nakamura a debutat întrerupândui pe The Miz și Maryse după o promo unde l-au batjocorit pe John Cena și pe Nikki Bella. Mai târziu, în 205 Live, sa confruntat cu Dolph Ziggler într-un Dark match, învingându-l. În următoarele săptămâni la SmackDown, Nakamura a avut confruntări puternice cu Dolph Ziggler, începând o rivalitate. după aceea; pe 9 mai la SmackDown, sa descoperit că Nakamura va debuta oficial la Backlash. La Backlash, Nakamura l-a învins pe Ziggler. Pe 23 mai la SmackDown, Nakamura a fost anunțat pentru a participa la meciul Money in the Bank Ladder. În aceeași noapte, Nakamura sa alăturat echipei AJ Styles, unde i-au învins pe Kevin Owens și pe Dolph Ziggler. La Money in the Bank, nu a reușit să câștige lupta, câștigând Baron Corbin.

Pe 4 iulie la SmackDown; în timp ce a fost intervievat, a fost atacat de Baron Corbin. După aceasta a început o nouă rivalitate între Nakamura și Corbin. Pe 11 iulie la SmackDown, Nakamura trebuia să lupte cu Corbin, dar a fost atacat înainte de a începe lupta. La Battleground, Nakamura l-a învins pe Corbin prin descalificare, după ce Corbin ia aplicat un "Low Blow" în timpul luptei. Pe 25 iulie, la SmackDown, l-a învins pe Corbin într-o revanșă de la Battleground. In aceeasi noapte, Daniel Bryan a anuntat un meci într-e John Cena și Nakamura pentru saptamana următoare, iar câștigătorul va fi candidatul Campionatului WWE la SummerSlam. Pe 2 august, la SmackDown, l-a învins pe Cena, câștigând șansa pentru titlu la SummerSlam. Atunci Cena și Nakamura s-au salutat reciproc în semn de respect. După luptă, domnul Money In The Bank Baron Corbin îl atacă pe Nakamura, dar Cena îl salvează făcândui un AA pe masa comentatorilor lui Corbin și apoi salutânduse din nou în semnal de respect.

Campionate și realizări
 New Japan Pro Wrestling
 IWGP Heavyweight Championship (de 3 ori)
 IWGP Intercontinental Championship (de 5 ori)
 IWGP U-30 Openweight Championship (1 dată)
 NWF Heavyweight Championship (1 dată)
 IWGP Tag Team Championship (1 dată) - cu Hiroshi Tanahashi
 New Japan Cup (2014)
 G1 Climax (2011)
 G1 Tag League (2006) - cu Masahiro Chono
 10.000.000 Yen Tag Tournament (2004) - cu Hiroyoshi Tenzan
 National District Tournament (2006) - cu Koji Kanemoto
 Teisen Hall Cup Six Man Tag Team Tournament (2003) - cu Hiro Saito & Tatsutoshi Goto
 Yuko Six Man Tag Team Tournament (2004) - cu Albastru Lup & Katsuhiko Nakajima
 Heavyweight Tag MVP (2005) cu Hiroshi Tanahashi
 Premiul New Wave (2003)
 Premiul tehnic (2004)
 Cea mai bună lupta în perechi (2004) cu Hiroyoshi Tenzan împotriva Masahiro Chono & Katsuyori Shibata pe 24 octombrie

 WWE
Royal Rumble (2018)
WWE United States Championship (2 ori )
 WWE Intercontinental Championship (1 dată )

 NXT Wrestling
 NXT Championship (de 2 ori)

 Wrestling Observer Newsletter
 Wrestlerul anului (2014)
 Cel Mai Carismatic (2014)
 Lupta de 5 stele-  2015, vs Kota Ibushi (Wrestle Kingdom 9, 4 ianuarie 2015)

Referințe

Nașteri în 1980
Oameni în viață
Wrestleri japonezi
Oameni din Kyoto

Shinsuke Nakamura


Le Système national des aires de conservation (en espagnol : Sistema Nacional de Áreas de Conservación,  SINAC) est l'agence du Ministère de l'Environnement et de l'Énergie du Costa Rica (MINAE) chargé de l'administration des aires protégées du Costa Rica, dont les parcs nationaux. Elle a été créée en 1994 à la suite de la fusion de la Direction Générale des Forêts, du Service des Parcs Nationaux et de la Direction Générale de la Faune.

Pour approfondir

Articles connexes

 Parcs nationaux du Costa Rica

Liens externes

 Site officiel du SINAC

Environnement au Costa Rica
Institution au Costa Rica


Mlazni pogon,  hrvatski glazbeni sastav iz Splita. Svirali su rock.

Povijest
Osnovani su 1978. godine. Neki članovi svirali su i u drugim sastavima, poput Matka Zorice koji je svirao u Atlasima. Stihove je pisao Matko Zorica.

Diskografija
 Ja bi' s tobom zaigrao diko / Pjesma nekoj dragi, Jugoton, 1979.

Članovi
Članovi:
Branko Unković - vokal
Matko Zorica - gitara
Milivoj Staničić - bubnjevi
Malenko Radišić - bas-gitara
Viktor Radosavljević - klavijature

Izvori

Vanjske poveznice
Discogs

Splitski glazbeni sastavi
Hrvatski rock-sastavi

Mlazni pogon (glazbeni sastav)


En historia de la música, normalmente se entiende por escuela francesa de órgano la corriente de las músicas hechas con este instrumento y para él emprendida y seguida por músicos y compositores que vivieron en la Francia de los siglos XVI, XVII y XVIII. No obstante, en un sentido lato, se puede extender el concepto a muchas de las creaciones organísticas francesas posteriores.

Los orígenes de la escuela francesa de órgano se remontan al Renacimiento: a las publicaciones que hizo Pierre Attaingnant desde 1547 hasta 1557.

Más adelante, tras las de sus transcripciones y sus danseries, de Eustache du Caurroy (1549 - 1609) se llevaría a cabo en 1610 la publicación de sus 42 Fantasías instrumentales a 3, 4, 5 y 6 partes (Fantaisies instrumentales à III, IIII, V et VI parties), inaugurándose así una tradición polifónica que sería continuada por Jehan Titelouze (1563 - 1633) y por Charles Guillet (finales del s. XVI - 1654). Titelouze, cuya música era estrictamente polifónica, es considerado el fundador de esta escuela organística, que iría desarrollando su música hasta alcanzar un estilo compositivo de abundante ornamentación y con rasgos peculiares que harían pleno uso de las características del órgano clásico francés.

Algo más tarde, la influencia del laúd y de los aires cortesanos (airs de cour) conformarían el estilo de Louis Couperin (1626 - 1661) y el de Guillaume-Gabriel Nivers (1632 - 1714), que definirían con precisión los rasgos propios de la escuela: Nivers fijaría en sus tratados las líneas maestras, los estilos y las formas, y las pondría en práctica en sus composiciones; Louis Couperin experimentaría con la estructura, con las líneas melódicas y con soluciones compositivas y de registración, y ampliaría las formas polifónicas tradicionales.

En la misma época, la publicación en 1676, 1678 y 1685 de los tres Libros de órgano (Livres d'orgue) de Nicolas Lebègue confirmó la gran tradición francesa que daba preferencia a la melodía ante la polifonía y hacía abundante uso de los timbres característicos del órgano clásico francés.

Una de las tradiciones europeas de mayor prestigio

La escuela francesa de órgano tuvo su apogeo en los siglos XVII y XVIII. También es entonces cuando, en el campo de la organería, alcanzó su perfección la «factura clásica francesa», con organeros como Dom Bédos de Celles (François Lamathe Bedos de Celles de Salelles), los de la familia Clicquot y los de la familia Lefebvre.

Fueron muchísimos los músicos de Francia que elaboraron composiciones para órgano. Aunque no hubo quien dejase escrito un conjunto de obras personales comparable con los elaborados en Alemania por Buxtehude y por Bach, ni aun teniendo en cuenta las obras perdidas, sí que dio lugar la labor colectiva de los organistas franceses a un material musical abundante y de calidad.

En su mayoría, los organistas dedicaban más tiempo a la improvisación a partir de los motivos del canto llano que a escribir obras para la posteridad. No se consideraba el órgano como un vehículo para la exhibición de las habilidades instrumentales, sino que su función, de carácter litúrgico, consistía en el diálogo con el chantre y en la suplencia de su voz para darle descanso. Más tarde se emplearía también el órgano para acompañar los motetes, composiciones desligadas de la liturgia. En la Francia del , aun en los casos de los más dotados compositores entre los organistas titulares, como eran François Couperin y Louis Marchand, fueron pocas las obras para órgano que se dejaron escritas. Con respecto a la Francia del , ninguna se conoce de Rameau, que fue organista durante décadas.

Estos artistas se establecían en París o en las ciudades grandes más cercanas, como Ruan, Reims, Chartres, Laon y Beauvais, cuyas catedrales contaban con órganos de prestigio.

Era frecuente que el principio de la carrera de estos organistas estuviera señalado con la publicación de un « primer libro» destinado a dar cuenta de su dominio de la materia, y que tuvieran ellos la intención de que sucedieran a este libro otras obras compuestas en los 8 tonos eclesiásticos. Pero muchos de ellos desistían antes de haber llevado a cabo ese proyecto. Cierto es que, en general, estos músicos tenían otros cargos, tal vez más gratificantes, junto al rey y a los grandes de la corte. Pudo ser esa una de las razones de que sean pocos los organistas franceses cuya obra escrita fuera tan abundante como las de sus colegas contemporáneos del norte de Alemania.

Anteriormente, era costumbre asignar el cargo de organista de la capilla real a una sola persona. Se cambió esta práctica por la de la elección de cuatro por concurso entre los más dotados, y el propio rey designó a quienes ocuparían la plaza alternándose de manera trimestral. Los elegidos fueron Nicolas Lebègue (1631 - 1702), Guillaume-Gabriel Nivers (ca. 1632 - 1714), Jacques Thomelin (1640 - 1693) y Jean-Baptiste Buterne (1650 - 1727).

Algunas de las obras francesas importantes de esa época que nos han llegado son el Gran diálogo del 5.º tono (Grand Dialogue du 5e ton) de Louis Marchand (1696), el Ofertorio con los juegos grandes (Offertoire sur les Grands Jeux) de François Couperin, que forma parte de la Misa de las parroquias (Messe à l'usage des paroisses), de 1690, y el ofertorio del mismo título de Nicolas de Grigny (1699).

Por entonces, el estilo basado en una polifonía culta de origen medieval y renacentista se fue convirtiendo en otro cada vez más concertante. La prevalencia de ese último estilo sería la señal de una precipitada decadencia que se prolongaría hasta la segunda mitad del .

Indicaciones referentes a la altura del sonido

Para coincidir con las tesituras de las voces humanas, se consideraba el teclado dividido en zonas que se correspondían con ellas en altura de sonido. La primera octava correspondía al bajo (basse); la segunda, a la taille (lo que llamamos hoy barítono o tenor-bajo); y el resto del teclado, llamado agudo (dessus), se dividía a su vez en primer agudo (premier dessus), que se correspondía con el contralto, y segundo agudo (deuxième dessus), que se correspondía con el soprano. Estas divisiones eran fluctuantes, y cambiaban sus límites y se solapaban entre ellas según los requerimientos de la pieza o del pasaje en cuestión. No obstante, en el órgano francés, la divisoria entre el bajo y el agudo está fijada entre el si 2 y el do 3, por ser esta última nota la más grave del registro de corneta.

A pesar de que taille designase el barítono o tenor-bajo, o bien el tenor, la expresión en taille indicaba la mayor parte de las veces el contralto.

Ocasionalmente, se empleaba la designación haute-contre (o haulte-contre) para indicar el tenor agudo.

Unas designaciones y otras se empleaban para indicar la posición correspondiente al registro de solo o al canto de un pasaje de carácter coral. Por ejemplo, si el título reza «Kyrie en basse», significa que el propio canto ha de ser ejecutado por el bajo.

Registraciones

Una característica de la escuela francesa es la atención especial que se prestaba en ella a la registración: a menudo, los compositores la indicaban con toda precisión, como es el caso del número Diálogo de las trompetas, el clarión y las tercias del gran órgano con el bordón de nasardillo del positivo (Dialogue sur les trompettes, clairon et tierces du grand clavier et le bourdon avec le larigot du positif), de la Misa de las parroquias (Messe à l'usage des paroisses) de François Couperin.

Este rasgo distintivo resalta en una época en la que se prestaba bien poca atención al timbre de los instrumentos y en la que muchos músicos escribían partituras en las que indicaban que podían interpretarse indistintamente « con el violín, con la flauta, con el oboe, con la viola, etc.» El célebre violagambista Marin Marais indicaba que sus obras podían tocarse « con el órgano, con el clavecín, con el violín, con el bajo de viola, con la tiorba, con la guitarra, con la flauta travesera, con la flauta de pico y con el oboe». Mas no hay que pensar que estos músicos no tuvieran oído, sino que se trataba de una argucia comercial orientada a una mejor venta de sus composiciones en una época en la que la impresión de las partituras era muy costosa, y más aún el grabado, razón por la que muchas obras nos han llegado tan sólo en forma de manuscritos.

Los compositores codificaron poco a poco la registración de las obras escritas, y condensaban el concepto en los propios títulos:

 Registro grande o Registros grandes (Grand jeu o Grands jeux): combinación de alto volumen, la más poderosa del órgano clásico francés, empleada en los preludios y en las secciones homofónicas más fuertes de movimientos largos, o complejos, o una cosa y otra. Tradicionalmente, se componía de lengüetería (batterie d'anches), integrada a su vez por bombarda (bombarde), trompeta (trompette) y clarión (clairon), más prestante (prestant), doblete (doublette), y o bien tercia (tierce) o bien corneta (cornet), o bien una y otra. Se tocaba siempre con el órgano mayor o gran manual (Grand Orgue, llamado también Grand Jeu o Grand Corps, y abreviado G o GO). La combinación se empleaba también en preludios que se ejecutaban aislados.

 Registro pequeño (Petit Jeu): versión reducida del grande. Si se tocaba con el positivo, constaba de cromorno (cromorne), prestante (prestant) y tal vez un pequeño juego de tercia (tierce). Si se tocaba con el gran manual, se sustitutía el cromorno por la trompeta. Las fórmulas de estas combinaciones dependían de la potencia del órgano. En principio, si los juegos componentes del registro grande tenían unas medidas de 16'+8'+4', se requería un registro pequeño de 8'+4'; pero si el grande era de 8'+4', el pequeño se había de basar en lengüeta de 8'.

 Diálogo (Dialogue): indicación para una pieza o para un movimiento en que se alternan el registro pequeño y el grande.

 Registro completo (Plein Jeu): principales, flautas, fornituras y címbalos, normalmente sin terceras. A finales del período del órgano clásico francés, se llamaría también Plein Jeu a una mixtura (o lleno) consistente en dos o más alturas en octavas o en quintas. Las más antiguas conocidas son obra del organero François-Henri Cliquot, y se instalaron a principios de la década de 1780. Las dos octavas más agudas suelen sonar algo calantes.

 Dos tiples (Deux Dessus): registración que en principio requiere un órgano de 3 cuerpos. El acompañamiento se llevaba a cabo accionando los fondos con la mano izquierda o con el pedalero, y los solos se ejecutaban en los agudos de dos teclados distintos, cada uno con una registración propia diferente de la del otro y preferentemente contrastada con ella para ayudar a la distinción de las voces, con la mano derecha de manera alterna o con las dos manos simultáneamente. En la música de órgano francesa, el procedimiento de los dos tiples generalmente se reservaba para las composiciones de trío, a diferencia de la española, en la que bien podía emplearse en composiciones de cuarteto.

 Registros suaves (Jeux doux): combinación de registros flautados o de tipo principal, preferiblemente tapados, pero que también podían ser abiertos si el sonido era recogido. Es la que más se empleaba para acompañar pasajes de solo.

 Fondo de órgano (Fond d'orgue): como el anterior, pero enriquecido con todo el flautado; se empleaba para dar una sensación de gravedad, y, combinado con flauta en el pedalero, acompañaba solos en tesitura de contralto (en taille).

 Flautas (Flûtes) o Concierto de flautas (Concert des flûtes): combinaciones de flautados más suaves cuando se empleaban sin más componentes en la registración y sin otras voces.

Formas musicales

Hasta 1750, las composiciones se pueden organizar en 4 grupos, que se corresponden con las formas musicales más practicadas:

 Noëls variés: piezas basadas en los cantos de Navidad, que se usaban como motivos para la improvisación o para el desarrollo mediante la técnica de la variación. La colección más antigua es obra de Nicolas Lebègue. Otros compositores que practicaron esta forma musical y publicaron ejemplos de ella son Nicolas Gigault (1627 - 1707), André Raison (ca. 1640 - 1719), Pierre Dandrieu (1664 - 1733), Jean-François Dandrieu (1682 - 1738), Louis-Claude Daquin (1694 - 1772), Michel Corrette (1707 - 1795), Claude Balbastre (1724 - 1799), Jean-Jacques Beauvarlet-Charpentier (1734 - 1794), Guillaume Lasceux (1740 - 1831) y Josse-François-Joseph Benaut (ca. 1743 - 1794).

 Misas: seguidos de piezas cortas, normalmente 21 o 22, destinadas a su alternancia con el canto llano de la misa.

 Himnos.

 Suites: seguidos de forma inspirada en los de danzas (que practicaban los organistas por ser también clavecinistas) pero con los aires de las suites profanas sustituidos por otros más adecuados para la oración y la meditación, como preludios, dúos, tríos, diálogos, solos (récits), fugas... A diferencia de lo que ocurriría con las suites de danzas, en las de órgano no se llegaría a fijar el orden de los aires, sino que se trataba más bien de ir forjando un catálogo de piezas variando el modo, la forma, el ritmo y la registración para, combinándolos a voluntad, adaptar la música a las necesidades de la liturgia. Muchos compositores publicarían suites de órgano, incluso ya en el . Algunos de esos compositores son Nicolas Lebègue (1631 - 1702), Guillaume-Gabriel Nivers (1632 - 1714), Lambert Chaumont (1645 - 1712), Gilles Jullien (ca. 1650 - 1703), Jacques Boyvin (ca. 1650 - 1706), Louis-Nicolas Clérambault (ca. 1676 - 1749), Jean-François Dandrieu (1682 - 1738), Léon Boëllmann (1862 - 1897), Louis Vierne (1870 - 1937), Maurice Duruflé (1902 - 1986), Jean Langlais (1907 - 1991), Jehan Alain (1911 - 1940) y Denis Bédard (1950).

Movimientos

A diferencia de los noëls variés, que eran piezas de un solo movimiento, las misas, los himnos y las suites para órgano constaban de varios:

 Preludio (Prélude), Fornitura media o Registro completo (Plein jeu): piezas casi siempre homofónicas, en tiempo binario o cuaternario, para cuya ejecución se hacía uso de registraciones amplias y graves, y que solían emplearse como introducción. Es el único caso en la música clásica francesa en que se desarrolla un verdadero tratamiento armónico sin contrapunto, y a veces hasta sin melodía. Generalmente se trataba de una modulación a 4 voces, y hasta 8, sujetas a veces por un cantus firmus ejecutado con el pedalero y empleando el registro de trompeta.  El registro completo pequeño (Petit Plein Jeu) se tocaba con el positivo; y el grande (Grand Plein Jeu), con el gran manual. En un caso y en otro, la registración constaba de la combinación de los principales y las mixturas.

 Solo (Récit): movimiento en el que una voz que generalmente desarrollaba un tema de coral con variaciones y ornamentación destacaba de las otras mediante el empleo de una registración de solo, usualmente indicada en el propio título del número, en el que a menudo faltaba precisamente la palabra « récit» por razones de simplicidad, y se indicaba en cambio o bien la registración, o bien la posición de la voz solista, o bien ambas cosas. Los registros más comunes entre los empleados para estos solos eran los de cromorno (cromorne), corneta (cornet), tercia (tierce), nasardo (nasard), trompeta (trompette) y voz humana (voix humaine). Algunas soluciones típicas de registro y tesitura eran las siguientes:
 Agudo de cromorno (Dessus de Cromorne).
 Tenor o contralto de tercia (Tierce en taille): generalmente de tipo principal, como la sesquiáltera.
 Bajo de trompeta (Basse de Trompette).

 Eco (Echo): En este tipo de pieza, cada frase musical se repetía de manera más tenue, a modo de eco. El efecto producido se reforzaba a veces mediante el procedimiento que consistía en repetir sólo el final de la frase. Para estas repeticiones, de un tipo y de otro, se contaba con teclados y divisiones de la tubería diseñados para ellas, y llamados también echo cada uno de esos teclados y cada una de esas divisiones.

 Diálogo (Dialogue): movimiento en el que se alternaban constantemente dos registraciones. Nivers distinguía entre Diálogo de solos (Dialogue de récits) y Diálogo de dos coros (Dialogue à deux Chœurs), alternándose en este último el positivo (positif) con el registro grande (grand jeu). También se emprendían diálogos entre más de dos coros: un diálogo a 4 coros podía alternar secciones de positivo, registro grande, solo y pedalero; podía incluir también secciones de eco, como es el caso del Diálogo de 4 coros (Dialogue à 4 Chœurs) de Jacques Boyvin.

 Dúo (Duo): pieza polifónica a dos voces.

 Trío (Trio): pieza polifónica a tres voces. Había dos tipos:
 Trío de tres teclados (Trio à trois claviers): trío normal ejecutado con dos manuales y el pedalero.
 Trío de dos tiples (Trio à deux dessus): dos voces con la mano derecha y una con la izquierda.

 Fuga (Fugue): pieza polifónica a 3 o 4 voces, a veces 5, que se adscribía con mayor o menor rigor al estilo imitativo. Esta fuga solía ser un canon a la 5.ª y a la 8.ª y tocarse con el registro grande y el pequeño de tercias más flautas con el pedalero, y a veces con lengüetería. Esta forma musical no experimentó en Francia tanto desarrollo técnico como en Alemania. El nombre de fuga grave (Fugue grave) indicaba una pieza de carácter serio, mientras que el de fuga alegre (Fugue gaie o Fuga gaye) indicaba otra más festiva. En unas pocas ocasiones, algunas fugas a 4 voces recibían el nombre de cuarteto (Quatuor), caso en el que cada voz había de ser tocada en un cuerpo diferente. Nicolas de Grigny cultivaba el arte de la fuga a 5 voces.

Al final de la época

A finales de esa época, los organistas se permitieron mayor fantasía (sonatas, conciertos, etc.), a menudo en perjuicio del carácter del instrumento.

Obras perdidas y otras olvidadas

Por entonces, pocos organistas se permitían publicar sus obras, pues resultaba costoso y tal vez de difícil compensación. Solían componer para su propio trabajo, y conservaban los manuscritos, de los que también circulaban copias. Muchas composiciones de cuya partitura sólo había un ejemplar se perdieron con éste, y de muchos de los más prestigiosos organistas de la época no se conservan obras o se conservan muy pocas: son los casos de Pierre Chabanceau de La Barre (ca. 1545 – 1600), Étienne Richard (ca. 1621 – 1669), Jacques Thomelin (1640 - 1693), Jean-Baptiste Buterne (ca. 1650 - 1727) y Guillaume-Antoine Calvière (1685 - 1755).

Uno de los principales compositores de música religiosa del período barroco, Marc-Antoine Charpentier, habla con frecuencia de la inclusión de un órgano en sus obras, pero no se sabe si escribió música para ese instrumento en particular.

Algunos compositores y algunas obras

período: compositores nacidos antes de 1640. El órgano: instrumento de polifonía

 Jehan Titelouze (ca. 1563 - 1633), canónigo titular del órgano de la catedral de Ruan considerado a menudo como el fundador de la escuela francesa.
 1624: 12 himnos « con sus fugas y sus cazas» (12 hymnes « avec les fugues et recherches»)
 1626: 8 magníficat en todos los tonos eclesiásticos (8 Magnificat dans tous les tons ecclésiastiques)
 Charles Racquet (1598 - 1664), titular del órgano de Notre-Dame de París.
 Antes de 1634: Una fantasía que aparecería publicada en 1636 en la Harmonía universal (Harmonie universelle) de Marin Mersenne.

 François Roberday (1624 - 1680)
 1660: 12 fugas y caprichos.

 Louis Couperin (ca. 1626 - 1661), organista de la iglesia parisina de Saint-Gervais.
 1650 - 1659: 70 piezas manuscritas, de las que 45 se hallaron en 1957.

 Nicolas Gigault (1627 - 1707)
 1683: 20 noëls variés.
 1685: 180 piezas en todos los tonos eclesiásticos (misas, himnos y otras)

 Nicolas-Antoine Lebègue (1631 - 1702), organista titular de la iglesia parisina de Saint-Merry (o Saint-Merri).
 1676 -  libro: 8 suites en los 8 tonos eclesiásticos.
 1678 - 2º libro: 1 misa y versículos de magníficat en los 8 tonos eclesiásticos.
 1685 -  libro: 10 ofertorios, 4 sinfonías, 9 noëls variés, Las campanas (Les Cloches), 8 elevaciones (élévations).

 Guillaume-Gabriel Nivers (ca. 1632 - 1714)
 1665 -  libro: 100 piezas en todos los tonos.
 1667 - 2º libro: 1 misa y los himnos de la Iglesia.
 1675 -  libro: suites de piezas en todos los tonos.

 Jean-Henri d'Anglebert (1635 - 1691)
 Obras de juventud publicadas en 1689: 1 cuarteto y 5 fugas.

2º período: compositores nacidos de 1640 a 1670. Nuevas formas y nuevo estilo.

 André Raison (ca. 1640 - 1719)
 1688 -  libro: 5 misas (de los tonos 1º, 2º, 3º, 6º y 8º) y una oferta de eucaristía (offerte d'action de grâces) del 5º tono.
 1714 - 2º libro: piezas diversas y 18 noëls variés.

 Lambert Chaumont (ca. 1640 - 1712), sacerdote de Huy (Valonia).
 1695 - Un libro: 111 piezas en todos los tonos.

 Gilles Jullien (1650 o 1653 - 1703), organista de la Catedral de Chartres.
 1690 -  libro: suites de piezas en todos los tonos.

 Jacques Boyvin (ca. 1650 - 1706), parisino establecido en Ruan, donde sería organista titular de la catedral.
 1689 - 1690 -  libro: suites de piezas en todos los tonos.
 1700 -  2º libro: suites de piezas en todos los tonos.

 François Couperin (1668 - 1733), organista de la iglesia de Saint-Gervais, de París.
 1690 -  libro: Misa de las parroquias (Messe à l'usage des paroisses) y Misa de los conventos (Messe à l'usage des Couvents). Estas dos obras fundamentales se pueden considerar como la síntesis de las misas de los grandes maestros parisinos del órgano.

 Louis Marchand (1669 - 1732).
 Piezas dispersas, algunas datables en 1696 y otras en 1700, publicadas después de 1740.

 Gaspard Corrette (ca. 1670- antes de 1733), organista de Ruan.
 1703 - Misa del 8º tono.

 Nicolas de Grigny (1672 - 1703), activo en Saint-Denis y Reims.
 1699 -  libro: 1 misa y 5 himnos.

 Pierre Du Mage (1674 - 1751), activo en San Quintín y en Laon.
 1708 -  libro: Suite del  tono (8 números).

 Jean-Adam Guilain (ca. 1680 - después de 1739).
 1706 - 4 magníficat.

período: el . El órgano como instrumento de concierto.

 Louis-Nicolas Clérambault (1676 - 1749)
 1710 -  libro: 2 suites en los dos primeros tonos.

 Jean-François Dandrieu (1682 - 1738).
 1729 - 45 noëls variés, de los que algunos pueden ser obra de su tío: Pierre Dandrieu (1664 - 1733).
 1739 (publicación póstuma) - 6 suites (cada una con ofertorio, magníficat y piezas diversas).

 François d'Agincourt (1684 - 1758).
 Unas 45 piezas manuscritas.

 Louis-Antoine Dornel (1685 - 1765).
 1756 - Libro que comprende 3 magníficat, 1 noël varié y una decena de piezas diversas.

 Louis-Claude Daquin (1694 - 1772).
 1757 - 12 noëls variés.

 Michel Corrette (1707 - 1795)
 1728 -  libro: 4 suites en los 4 primeros tonos.
 1750 - 2º libro: 4 suites en los 4 últimos tonos.
 1753 - 4 suites de noëls variés.
 1756 -  libro: misas, himnos, piezas diversas.
 1756 - 6 conciertos para órgano.
 1764 - 12 ofertorios.
 Piezas diversas.

El órgano en los tiempos de la Revolución

El órgano en los tiempos de la Revolución Francesa:

 Claude Balbastre (1724 - 1799).
 1770 - 4 suites de noëls variés, reeditadas por Louis-Claude Daquin.

 Jean-Baptiste Nôtre (1732 - 1807)
 8 suites para órgano.

 Jean-Jacques Beauvarlet-Charpentier (1734 - 1793), organista de la catedral de Notre Dame de París desde 1783 hasta 1793.
 De las obras para órgano del  que se han conservado, la de Beauvarlet-Charpentier es la más vasta, y tiene relación con los instrumentos de organeros como los de la familia Clicquot y Jean-Esprit Isnard (1707 - 1781), llamado el hermano Isnard. El corpus incluye 12 cuadernos de piezas para órgano y un libro de noëls, entre otras muchas obras.

 Guillaume Lasceux (1740 - 1831).
 1772 -  Diario de piezas para órgano que recoge misas, magníficat y noëls.
 1782 - Cuaderno nuevo (Nouveau Journal).
 1809 - Ensayo teórico y práctico que ofrece 133 páginas de ejemplos musicales. Se conserva manuscrito.
 1819 - Anuario del organista.
 1820 - 12 fugas.

 Josse-François-Joseph Benaut (ca. 1743 - 1794)

 Nicolas Séjan (1745 - 1819).
 Fugas.

Los últimos organistas del  se complacían en imitar los sonidos del trueno y de la tormenta, y ponían empeño en hacer sonar los aires militares y revolucionarios por entonces en boga, como Ah ! ça ira, La Marsellesa y la Canción de la partida. De esa manera, mostraban su oportuna adhesión al nuevo orden y protegían los órganos de los saqueos dirigidos por los revolucionarios. No consiguieron, no obstante, mantener sus subsidios.

Durante todo el período de la escuela francesa entendido en sentido estricto, los oficios de organista y de clavecinista se consideraban el mismo y eran ejercidos por los mismos artistas, por lo que muchos de estos músicos tomaron parte en el desarrollo de la escuela de clavecín de Francia. El arte de tañer un instrumento y el de tañer el otro experimentaron en ese país durante el período barroco desarrollos bastante comparables. El período revolucionario marcaría la desaparición del clavecín y un largo confinamiento del órgano en los dominios del acompañamiento litúrgico, poco adaptado a la estética romántica.

Resurgimiento a finales del siglo XIX

Los musicólogos coinciden en considerar la Francia de principios del  como una travesía del desierto para el órgano. Una de las pocas flores de ese yermo es la obra de Alexandre Boëly.

Serían la renovación de la factura del instrumento por parte de organeros como Aristide Cavaillé-Coll y la de su literatura por parte de organistas como César Franck y los de la nueva generación que le sucedió las que le conferirían nuevo prestigio al introducir su empleo en la era romántica y sinfónica.

Compositores de obras para órgano activos en París durante la época romántica fueron:

 Franz Liszt (1811 - 1886).
 Louis James Alfred Lefébure-Wély (1817 - 1869).
 César Franck (1822 - 1890).
 Alexandre Guilmant (1837 - 1911).
 Charles-Marie Widor (1844 - 1937).
 Eugène Gigout (1844 - 1925).
 Léon Boëllmann (1862 - 1897).

En Francia, la renovación del interés por el órgano se debió también en buena parte al lugar que se le asignó en las óperas románticas. En París, la ópera era el centro de la vida artística, y ocurrió además que, a partir del estreno de la creación de Giacomo Meyerbeer Roberto el diablo (1831), se haría obligada una «escena de órgano» en las obras líricas representadas allí. El renacer de lo gótico, un nuevo interés por el canto gregoriano: estos factores y otros se conjugaron para suscitar un apetito por lo medieval. Como resultado de la moda, se introduciría en la música sacra el estilo teatral, impulsado sobre todo por Louis James Alfred Lefébure-Wély.

La renovación en el siglo XX

Son precisamente los herederos del movimiento sinfonista quienes consolidarían la reputación de la escuela francesa de órgano y la enriquecerían con la impronta mixta del neoclasicismo y del neosinfonismo, y erigiendo monumentos fundamentales de la historia francesa y mundial del arte organístico.

Los pioneros de esa renovación, Louis Vierne, Marcel Dupré y Charles Tournemire, fueron seguidos inmediatamente por Jehan Alain, Jeanne Demessieux, Olivier Messiaen, Jean Langlais, Maurice Duruflé, Gaston Litaize, Pierre Cochereau, Pierre Pincemaille y muchos otros. Sus estilos han sido calificados alternativamente de posrománticos, neoclásicos, impresionistas. Se puede decir que la escuela organística francesa ha tenido una gran influencia en la obra de los músicos actuales y ha hecho incursión en muchos campos que los nuevos compositores apenas han comenzado a explorar.

Véase también
 Música del Barroco

 :Categoría:Clavecinistas de Francia

 Anexo:Clavecinistas de Francia

 Órgano (instrumento musical)

 Organero

 Tubo de órgano

 Registro (órgano)

 Organista

 Escuelas alemanas de órgano

Notas y referencias

En su origen, este artículo es resultado de traducción de los correspondientes en francés, inglés e italiano.

 APEL, Willi: Geschichte der Orgel- und Klaviermusik bis 1700 (Historia de la música de órgano y tecla hasta 1700). Bärenreiter-Verlag, Kassel, 1972.
 Traducción inglesa de Hans Tischler: The History of Keyboard Music to 1700. Indiana University Press (Publicaciones de la Universidad de Indiana). ISBN 0-253-21141-7.
 Vista previa en Google Books.

 OWEN, Barbara: The Registration of Baroque Organ Music (El arte de la registración en la música de órgano del Barroco). Indiana University Press (Publicaciones de la Universidad de Indiana), 1997. ISBN 0253210852
 Vista previa en Google Books.

 DOUGLASS, Fenner: The Language of the Classical French Organ: A Musical Tradition Before 1800 (El lenguaje del órgano clásico francés: una tradición musical anterior al 1800). Yale University Press (Publicaciones de la Universidad de Yale), 1995. ISBN 0300064268

 SILBIGER, Alexander: Keyboard Music Before 1700 (Música para tecla anterior al 1700). Routledge, 2004 ISBN 0415968917

 BECKMANN, Klaus: Repertorium Orgelmusik. Komponisten - Werke - Editionen. 1150-2000 (Inventario de música de órgano: compositores, obras y ediciones. 1150 - 2000). 3. neu bearbeitete und erweiterte Auflage 2001 (3.ª edición, corregida y aumentada; 2001). Vol. I. Schott. ISBN 3795705002

Enlaces externos

 El Libro de órgano de Montreal . El Libro de órgano de Montreal es el manuscrito francés de música para órgano más voluminoso de la época de Luis XIV. En el sitio al que se accede mediante el enlace, pueden consultarse el facsímil electrónico y la edición moderna, y pueden oírse algunas piezas.

 Partituras para órgano, por orden alfabético de autores: se pueden encontrar obras de algunos de los autores de la escuela; entre ellas, algunas de las obras nombradas.

Escuela francesa de órgano


Lindsey Stirling (n. 21 septembrie 1986) este o violonistă americană, dansatoare, interpretă, cântăreață și compozitoare. Ea pune în practică interpretări la vioară combinate cu diferite coregrafii excepționale și live și în videoclipurile ei ce pot fi găsite pe canalul său de YouTube.

Lindsey Stirling este considerată ca fiind un "Artist YouTube"(eng:YouTube Artist/YouTube Star) deoarece aceasta s-a făcut cunoscută încărcând videoclipurile sale pe celebra platformă. Lindsey a reușit să strângă un număr record de peste 1.730.000.000 vizualizări și 9.150.000 abonați,pe cont propriu,fără vreo casă de discuri în spate. Chiar și în momentul de față,conturile sale de pe rețelele sociale sunt administrate exclusiv de ea,Lindsey având o relație foarte strânsă cu fanii săi.

Lindsey acoperă o gamă foarte mare de stiluri muzicale, de la muzică pop și rock, la muzică electronică(EDM). Pe lângă piesele originale,discografia ei conține numeroase cover-uri,dintre care cele mai populare sunt Radioactive (care a câștigat Response of the Year în 2013),All of me (ft John Legend) și Skyrim. Melodia Crystallize a fost primul său hit,melodia atingând 1.000.000 de vizualizări în 24 de ore de la încărcare și în momentul de față, 155.000.000 de vizualizări.

Prima sa performanță live mare a fost în 2010,când a apărut în sezonul 5 din America's Got Talent. Lindsey s-a calificat în semi-finale dar a fost exclusă din concurs și umilită în direct, spunându-i-se că este prea diferită pentru a avea succes. Lindsey nu a renunțat și, deși a fost o experiență umilitoare care "a speriat-o prea tare să mai pășească pe o scenă vreodată", a început să încarce clipuri pe YouTube. Cu banii obținuți din muzică, aceasta și-a permis să plece în turneu pentru prima dată, în 2013.
Lindsey a lansat două albume de succes:
 Lindsey Stirling (2013)
 Shatter me (2014)

Viața personală
Lindsey s-a născut în Santa Ana,California. A fost crescută într-o familie modestă împreună cu cele 4 surori ale sale: Brooke,Jennifer,Marina și Vova de către Stephen și Diane Stirling.Tatăl său a fost scriitor și misionar,una dintre numeroasele sale cărți fiind Persona Non Grata. Părinții săi obișnuiau să o ia la toate concertele de muzică clasică gratuite care aveau loc prin zonă,concerte în care Lindsey vedea alti violoniști. De aici și pasiunea sa pentru vioară. Stirling a spus "Fiind expusă la atâta muzică clasică,obișnuiam să văd toți acei instrumentiști cântând ,dar mai mereu violoniștii 'conduceau' toate melodiile,ei aveau cele mai mari și mai răsunătoare părți din melodii,de aceea mi-au atras atenția cel mai mult.Erau un fel de staruri ale orchestrelor".Lindsey și-a implorat părinții să înceapă lecții de vioară.Deși părinții ei aveau venituri destul de mici,au făcut eforturi financiare să-i cumpere o vioară iar mama sa a căutat un profesor de vioară pe care și-l putea permite.Toți profesorii de vioară i-au spus mamei sale că "un copil nu poate să învețe un instrument cu 15 minute de lecții pe săptămână",dar,atăt își puteau permite.În cele din urmă,au găsit o profesoară care a acceptat să o învețe pe micuța Lindsey tainele viorii.Aceasta a luat primele lecții la vârsta de 6 ani.

Locuind în Gilbert,Arizona,la vârsta de 16 ani Lindsey a început școala la Mesquite High School,unde și-a format o trupă rock numită Stomp on Melvin.În timp ce era în trupă,a compus o piesă solo rock la vioară,cu care a câștigat premiul Spirit Award la competiția America's Junior Miss. "Strângeam bani pentru facultate și participam la diferite competiții locale.Când m-am înscris la concurs erau foarte mulți violoniști în competiție și chiar nu știam cum o să câștig.Trebuia să fac ceva să ies in evidență,ceva ce restul violoniștilor nu pot face.Așa că am început să combin muzica cu dansul și...iata ce s-a întâmplat! Am câștigat competiția!"

Carieră
Pasiunea pentru dans

De la o vârstă fragedă,Lindsey a avut o pasiune pentru dans și a vrut să ia și lecții de dans pe lângă lecțiile de vioară.Din păcate,părinții ei de abia și-au putut permite lecțiile de vioară.Prin urmare,Lindsey a fost nevoită să aleagă între cele două și a ales vioara.
În timpul facultății,Lindsey a avut o perioadă în care se gândea să renunțe la vioară.Instrumentul devenise plictisitor iar ea și-a dezvoltat o pasiune pentru muzica hip-hop și rock.Era pe cale să renunțe de tot la vioară doar că i-a venit o idee.S-a gândit să combine muzica cu dansul,și,încet-încet,Lindsey a reusit sa pună în practică coregrafii din ce în ce mai complexe și mai armonioase,cântând muzică hip-hop.
Într-un livestream,Lindsey a explicat că "nu este deloc natural să cânți și să dansezi în același timp;vioara în sine este un instrument ce necesită o poziție a corpului incomfortabilă pentru a cânta;făcând asta în timp ce dansezi este și mai greu deoarece trebuie să mă concentrez și la mâini și să fiu atentă și la restul corpului,și cum mă mișc.De aceea,durează ceva vreme să pot dansa în timp ce cânt:mai întâi trebuie să știu cântecul respectiv pe de rost,să îl cânt fără să stau să mă gândesc și la note și să mă concentrez și pe dans.Cântatul trebuie să vină de la sine,ca eu să mă pot concentra pe mișcările mele."

America's got talent-2010

În 2010,pe când avea 23 de ani,Lindsey s-a înscris la competiția televizată America's got talent,unde a fost clasificată drept violonista hip-hop. Lindsey a ajuns în semi-finale,unde i-a fost zis de către Piers Morgan că "a sunat ca niște șobolani strangulați" și de către restul juriului că "ceea ce face nu este de ajuns pentru a umple un teatru în Vegas". După umilitoarea experiență,Stirling n-a renunțat și a continuat să scrie piese,până în 2012 reușind să scrie al doilea album al său intitulat Lindsey Stirling pe care l-a lansat în 2012. Mulți nu știu,dar Stirling a lansat un album pe 5 noiembrie 2010,intitulat Lindsey Stomp.Albumul conține 3 piese: Transcendence, Song of the caged bird și Spontaneous me.

Referințe

Discografie
Lindsey Stirling a lansat două albume și în prezent al treilea album este disponibil pentru pre-comandă (vezi linkurile mai jos)

Lindsey Stirling (18 septembrie 2012)
Albumul de debut al lui Lindsey auto-intitulat "Lindsey Stirling"   a fost lansat pe 18 septembrie 2012 și a debutat pe poziția numărul 79 Billboard 200.
A debutat la #1 în categoria Classical Albums și Dance/Electronic Albums.
Albumul a fost re-lansat pe 29 octombrie 2013,aceasta versiune având 5 piese bonus.
Albumul a fost certificat drept "GOLD" de RIAA în 2015,acesta ajungând să vândă peste 500.000 de copii în Statele Unite; albumul a fost certificat drept "GOLD" de 3 ori în Germania,vânzând peste 300.000 de copii acolo. Albumul a fost un "experiment muzical",după cum Lindsey a declarat. Albumul este un classical crossover progresiv,muzica fiind o combinație între muzică clasică si muzică electro,dubstep,house și pop. Cea mai populara melodie de pe album a fost "Crystalliye",aceasta strângând peste 1.000.000 de vizualizări în prima sa zi pe YouTube și în prezent peste 155.000.000 de vizualizări. Crystallize a fost smash hit-ul lui Lindsey,aceasta melodie făcând-o foarte cunoscută și chiar virală pe internet în 2012. Lindsey a relatat că "melodia asta i-a deschis drumul".

Lista melodiilor

Melodiile "Song of the caged bird" , "Transcendence" și "Spontaneous Me" au fost și pe EP-ul lui Lindsey din 2010,"Lindsey Stomp"

Re-lansare
Pe 29 octombrie 2013,albumul a fost re-lansat în Statele Unite,la un an după lansarea sa inițială. Piesele au fost aceleași,doar că noua versiune avea 5 piese noi.

Melodii bonus

Single-uri de pe album

 Spontaneous me
 Transcendence
 Electric daisy violin
 Shadows
 Crystallize
 Elements
 Moon Trance
 Song of the caged bird
 My Immortal
 Minimal Beat
 Stars align

Nașteri pe 21 septembrie
Nașteri în 1986
Violoniști americani
Americani în viață

Lindsey Stirling


Die Route nationale 661, kurz N 661 oder RN 661, war eine französische Nationalstraße, die von 1933 bis 1973 zwischen Tournon-d'Agenais und Villeneuve-sur-Lot verlief. Ihre Länge betrug 26 Kilometer.

Weblinks
 Route nationale française 661 auf WikiSara (französisch)

661

Route nationale 661


Landscape design is an independent profession and a design and art tradition, practiced by landscape designers, combining  nature and  culture.  In contemporary practice, landscape design bridges the space between landscape architecture and garden design.

Design scope
Landscape design focuses on both the integrated master landscape planning of a property and the specific garden design of landscape elements and plants within it. The practical, aesthetic, horticultural, and environmental sustainability are also components of landscape design, which is often divided into hardscape design and softscape design. Landscape designers often collaborate with related disciplines such as architecture, civil engineering, surveying, landscape contracting, and artisan specialties.

Design projects may involve two different professional roles: landscape design and landscape architecture.
 Landscape design typically involves artistic composition and artisanship, horticultural finesse and expertise, and emphasis on detailed site involvement from conceptual stages through to final construction.
 Landscape architecture focuses more on urban planning, city and regional parks, civic and corporate landscapes, large scale interdisciplinary projects, and delegation to contractors after completing designs.
There can be a significant overlap of talent and skill between the two roles, depending on the education, licensing, and experience of the professional. Both landscape designers and landscape architects practice landscape design.

Design approach

The landscape design phase consists of research, gathering ideas, and setting a plan. Design factors include objective qualities such as: climate and microclimates; topography and orientation, site drainage and groundwater recharge; municipal and resource building codes; soils and irrigation; human and vehicular access and circulation; recreational amenities (i.e., sports and water); furnishings and lighting; native plant habitat botany when present; property safety and security; construction detailing; and other measurable considerations.

Design factors also include subjective qualities such as genius loci (the special site qualities to emphasize); client's needs and preferences; desirable plants and elements to retain on site, modify, or replace, and that may be available for borrowed scenery from beyond; artistic composition from perspectives of both looking upon and observing from within; spatial development and definition – using lines, sense of scale, and balance and symmetry; plant palettes; and artistic focal points for enjoyment. There are innumerable other design factors and considerations brought to the complex process of designing a garden that is beautiful, well-functioning, and that thrives over time.

The up-and-coming practice of online landscape design allows professional landscapers to remotely design and plan sites through manipulation of two-dimensional images without ever physically visiting the location.  Due to the frequent lack of non-visual, supplementary data such as soil assessments and pH tests, online landscaping necessarily must focus on incorporating only plants which are tolerant across many diverse soil conditions.

Training

Historically, landscape designers trained by apprenticing—such as André Le Nôtre, who apprenticed with his father before designing the Gardens of Versailles—to accomplished masters in the field, with the titular name varying and reputation paramount for a career. The professional section of garden designers in Europe and the Americas went by the name "Landscape Gardener". In the 1890s, the distinct classification of landscape architect was created, with educational and licensing test requirements for using the title legally. Beatrix Farrand, the sole woman in the founding group, refused the title preferring Landscape Gardener. Matching the client and technical needs of a project, and the appropriate practitioner with talent, legal qualifications, and experienced skills, surmounts title nomenclature.

Institutional education in landscape design appeared in the early 20th century. Over time it became available at various levels. Ornamental horticulture programs with design components are offered at community college and universities within schools of agriculture or horticulture, with some beginning to offer garden or landscape design certificates and degrees. Departments of landscape architecture are located within university schools of architecture or environmental design, with undergraduate and graduate degrees offered. Specialties and minors are available in horticultural botany, horticulture, natural resources, landscape engineering, construction management,  fine and applied arts, and landscape design history. Traditionally, hand-drawn drawings documented the design and position of features for construction, but Landscape design software is frequently used now.

Other routes of training are through informal apprenticeships with practicing landscape designers, landscape architects, landscape contractors, gardeners, nurseries and garden centers, and docent programs at botanical and public gardens.  Since the landscape designer title does not have a college degree or licensing requirements to be used, there is a very wide range of sophistication, aesthetic talent, technical expertise, and specialty strengths to be responsibly matched with specific client and project requirements.

Gardening

Many landscape designers have an interest and involvement with gardening, personally or professionally. Gardens are dynamic and not static after construction and planting are completed, and so in some ways are "never done". Involvement with landscape management and direction of the ongoing garden direction, evolution, and care depend on the professional's and client's needs and inclinations. As with the other interrelated landscape disciplines, there can be an overlap of services offered under the titles of landscape designer or professional gardener.

See also

 Landscape design software
 Concrete landscape curbing
 Landscape assessment
 Landscape planning
 Space in landscape design

References

Environmental design
Garden design

Landscape design