Abația benedictină Juvigny, astăzi dispărută, se situa într-o buclă a râului La Loison, la marginile pădurii  Woëvre, la granițele Sfântului Imperiu Roman de Națiune Germană și ale Regatului Franței, între orașele Montmédy, Stenay și Damvillers, pe teritoriul actualei comune Juvigny-sur-Loison.

Istorie
Potrivit tradiției, abația de călugărițe a fost fondată în 874 de către regina Richilde, a doua soție a lui Carol Pleșuvul (nepotul lui Carol cel Mare) și de către Carol Pleșuvul. În abație, la 6 iunie al acelui an, au fost depuse moaștele Sfintei Scolastica, sora Sfântului Benedict de Nursia. Însă aceste moaște au fost uitate și "redescoperite", prin revelație divină stareței abației abia pe la sfârșitul scolului al XI-lea.

Vândută ca bun național în timpul Revoluției Franceze, abația a fost distrusă la începutul secolului al XIX-lea.

Vestigii
Din această frumoasă abație de călugărițe, în prezent nu mai subzistă decât câteva vestigii: spitalul (1629), care adăpostea și o farmacie, marea casă a prepoziților, casa capelanilor (1634), fabrica de bere, grajdul de vaci, moara (cu nișele care odinioară conțineau statui ale Fecioarei cu Pruncul, Sf. Benedict și Sf. Scolastica), cât și mai multe puțuri și pivnițe, și, intact, în întregime, pe o lungime de vreo treizeci de metri, zidul de incintă crenelat, înalt de 6 metri, care delimita întreaga mănăstire.

Lista starețelor
Patruzeci de starețe, cel puțin, ar fi condus, de-a lungul secolelor, destinele călugărițelor de la Juvigny-les-Dames: o tradiție a mănăstirii pretindea că prima stareță ar fi fost însăși regina Richilde... sau Bertrande venită de la mănăstirea Sainte-Aure din Paris. Nu se cunosc numele starețelor din primele două secole după fondarea abației. Totuși Walburge sau Galburge (1086-1106) este primul nume menționat în acte, cu certitudine.

1. Walburge (Galburge) (1086–1106)

2. Hadwide I (1124–1139)

3. Judith (1150)

4. Gerberge (1174)

5. Ide de Chiny (1187)

6. Hadwide II de Chiny (1206)

7. Marguerite I d'Apremont (1259–1271)

8. Ide des Wales (1279–1286)

9. Agnès de Montquintin (1299–1327)

10. Helwide sau Hadwide de Prény (1342–1347)

11. Marguerite II de Bazeilles (1350–1370)

12. Égidia sau Gillette de Chappes (1390–1396)

13. Jeanne I de Pins (1396)

14. Jeanne II de Nanteuil (1398)

15. Gillette II de Chappes sau Chappy (1402)

16. Marguerite III de Laval (1406–1430)

17. Hawis de Sampigny (1446–1447)

18. Marie de Ville (1482)

19. Catherine I d'Espinal (1491–1495)

20. Alix de Dommartin (1505–1520)

21. Renée de Blandin sau Blandry (1520)

22. Anne d'Apremont (1522–1531)

În ruinele mănăstirii, doar o parte din dala funerară a acestei starețe a fost descoperită: această piatră tombală spartă reprezenta o stareță cu diverse steme și purta acest rest de inscripție în minuscule gotice:

«dame Anne [ab]besse. mil D XXXll», în traducere: "doamna Anne [st]areță. o mie D XXXll".

În biserica Saint Maur din Verdun se putea citi:

«În acest loc se odihnește inima Reverendei Doamna Anne d'Aspremont altădată stareță la Juvigny, al cărei corp se odihnește în biserica numitului loc, și decedată la 18 iulie 1532. Rugați-vă la Dumnezeu pentru ea.»

23.  Catherine II de Failly (1531–1567)

24. Françoise de Failly (1567)

25. Anne de Failly (1588)

26. Nicole de Lenoncourt (1588–1594)

27. Catherine III de Lenoncourt (1594–1608)

28. Scholastique-Gabrielle de Livron-Bourbonne (1608–1662)

"Corpul său a fost așezat într-un cavou sub altarul stranei". Epitaful său, gravat pe mormânt, dală de marmură neagră  și litere de aur:

«Aici odihnește Doamna Scholastique Gabrielle de Livron, Stareță, Reparatoare & Reformatoare a acestei Abații. A fost ilustră prin naștere, admirabilă prin măreția inimii sale, incomparabilă prin forța sa spirituală: strălucitoare prin virtuți: Ea a construit această casă, a reformat-o, a așezat-o în fericita stare în care se află. A fost șaizeci și doi de ani Călugăriță, cincizeci și patru de ani Stareță, șaptezeci și șapte de ani în viață, pe care a părăsit-o în a noua zi a lui iunie 1662. Va trăi etern în gloria lucrărilor sale, memoria sfințeniei sale, recunoștința fetelor sale, posesia Gloriei.

În anul 1670 Doamna Gabrielle Marie de Livron Bourbonne, Damă & Stareță a acestui loc, nepoată & succesoare a acestei remarcabile defuncte, pentru a marca pentru veșnicie ceea ce i se datorează memoriei sale, a pus să se facă acest mormânt.»

29. Catherine-Gabrielle-Marie de Livron (1662–1705)

30. Louise-Gabrielle de Livron (1705–1711)

31. Alexis-Madeleine de Vassinhac-Imécourt (1711–1777)

32. Marie-Louise-Victoire de Vassinhac-Imécourt (1777–1793), decedată la 19 august 1807, la castelul Imécourt, în vârstă de 86 de ani

Biserica abațială

 Aspectul exterior

Oricare ar fi drumurile care conduc la Juvigny, se remarcă de foarte departe abațiala, impozanta biserică situată în centrul abației, chiar alături de locuința stareței, pe locul cel mai înalt al mănăstirii. Este un edificiu vast, destul de înalt, din piatră aurie locală, cu trei nave și două clopotnițe, fără să se socotească ornamentele piramidale, și cu acoperiș cu ardezie și mărginit de garguie. Întreaga construcție este iluminată prin 18 goluri mari, cu vitralii și bare de plumb, care inundă traveele cu lumină. Acest edificiu, de 38 de metri lungime și de 15 metri lățime, în stil Renaștere, construit în secolele al XV-lea-al XVI-lea, trebuie să fi înlocuit o veche biserică romanică, fără îndoială mai mică, și trebuie să fi rivalizat cu cele mai prestigioase biserici din regiune: Notre-Dame de Mont, Notre-Dame d'Avioth, Saint-Nicolas de Marville, Sainte-Agathe de Longuyon, abațiala de la Mouzon sau abațiala de la Orval. Ca și cea mai mare parte din vechile biserici, abațiala este orientată cu partea exterioară a absidei spre Soare Răsare, în timp ce pridvorul principal, între cele două turnuri pătrate, privește spre Apus.

 Retârnosirea & Restabilirea serviciilor divine

La sosirea tinerei Gabrielle de Livron, în 1601, în această abație fără împrejmuire, deschisă oricui, biserica era fără îndoială într-o stare destul de jalnică și nu mai răsunau câtuși de puțin cântece, psalmodiate de călugărițe care uitau uneori să fie sârguincioase la slujbele religioase! Astfel, prima grijă a noii starețe, începând din 1609, a fost să retârnosească locurile sfinte și altarele și «să-și împodobească cu somptuozitate mănăstirea... pe care a mobilat-o cu toate acele prețioase ornamente care o fac atât de fatuoasă.» Scholastique-Gabrielle de Livron-Bourbonne avea o devoțiune deosebit de mare pentru «Maica Domnului și față de Fiul său Divin,» cât și pentru Sfântul Iosif. Se ruga și la Sfântul Arhanghel Mihail, la Sfânta Barbara (invocată contra «morții neașteptate și contra incendiilor», atribuindu-i mai multe miracole sfintei sale protecții) și la Sfântul François-Xavier. Avea un cult deoasebit pentru Sfântul Benedict, fondatorul Ordinului, și pentru Sfânta Scolastica, patroana sa, pe care o venera într-un mod deosebit.

 Altarul principal

În cor, lambrisat cu lemn, la 9 picioare înălțime [circa 3 metri] și vopsit în culoarea jderului, împodobită cu tablouri, cu câteva poleiri cu aur și închis cu o balustradă de fier, se află altarul principal, o masă în formă de scrin. Se află acolo, alături, două mici scaune de rugăciune, 6 bănci, două banchete, două scaune ornate, o catedră portativă pentru predică, cu o scăriță pentru urcat, două confesionale. Erau și un Crist mare, deasupra intrării corului, și o lampă de aramă, care atârna. Atât cât a existat abațiala, acolo se celebrau, în fiecare an, câte o slujbă în memoria Doamnei de Livron și o alta în amintirea celor 12 călugărițe care, cu ea, restabiliseră reforma în mănăstirea de la Juvigny.

 Capela Fecioarei Maria

În capela Fecioarei Maria, inventarul din 1790 enumeră, între altele, 7 tablouri fără rame, 5 cu rame aurite, o cunună de spice, 30 de buchete de flori, o lampă și un sfeșnic din aramă, 4 sfeșnice de lemn aurit și 6 de faianță, două crucifixe de lemn, dintre care unul aurit, 4 racle mici de carton acoperite cu stofă, 4 fețe de altar cu dantele și 8 fețe de masă aproape uzate, câteva funde și alte obiecte fără valoare.

 Capela Sfântului Iosif

Capela Sfântului Iosif, în 1790, avea 10 buchete de flori artificiale, 9 tablouri foarte vechi, două mici rame aurii, 20 de recipiente de sticlă și de faianță pentru flori, 6 sfeșnice din lemn auriu, alte 6 din cristal și  4 mici din aramă, o statuie de piatră a Fecioarei, un Crist aurit, un covor mare de indian și unul mic, 10 rame mici acoperite cu hârtie aurie, o cunună mică de spice, 4 fețe de masă și 4 fețe de altar, 2 haine albe episcopale cu mâneci strâmte, mai multe funde și alte mărunțișuri. Această capelă părea o anexă a sacristiei.

 Capela Sfântului Sacrament

"Ea a cerut în mod special o capelă pentru expunerea Sfintei Euharistii, în care a așezat mai multe tablouri care reprezentau Patimirile Domnului Nostru Isus Cristos. În mijlocul altarului este o fereastră, cu zăbrele aurite, în care se face expunerea Soarelui în fața călugărițelor. În fiecare an, în Joia Mare, se face acolo un altar al Sfântului Sacrament… până în Vinerea Mare. De asemenea, în calamitățile publice se expune Sfântul Sacrament în această capelă și se face rugăciune de 40 de ore. Tot cucernica noastră stareță a instituit expunerea [Sfântului Sacrament] în ziua de reînnoire a voturilor, care se face la Juvigny în a opta zi a lui iunie, pentru că este sărbătoarea Strămutării fericitei nostre maici Sfânta Scolastica."

 Capela Sfântului Benedict
Alături de cor, această capelă era închisă printr-o balustradă din lemn la înălțimea de sprijin și acoperită cu lemn, ca și acesta, cu lambriuri identice. Cuprindea un altar, o masă în formă de scrin cu marmură, un confesional și un pupitru transportabile.

 Cultul și Pelerinajul Sfintei Scolastica

Ocaziile de sărbătorire a "marii sfinte Scolastica patroană și tutelară a abației" fuseseră multiplicate de către cea "care a luat numele de Scolastica când și-a depus votul de viață de mănăstire"…  La îndemnul său, călugărițele se rugau în fața raclei care conținea osemintele acesteia, și,  în momentele de "primejdie, ea expunea brațul victorios al acestei mari sfinte pe altarul corului călugărițelor… Ea a pus să se compună o liturghie specială pentru ziua sărbătorii [sfintei Scolastica] și o alta pentru ziua Strămutării sale… Ea a obținut un ordin de suspendare a lucrului în ziua sărbătorii acestei mari sfinte în burgul Juvigny și în toate satele  care aparțin abației. A pus să se compună și să se tipărească litaniile sfintei sale patroane și a obținut permisiunea de a fi cântate în public, și pentru că pelerinajul acestei sfinte  este foarte faimos, în afară de cartea pe care a întocmit-o… pentru a servi cucerniciei pelerinilor, ea a pus să se graveze și două scânduri [matrițe] pentru tipărirea  imaginilor sale și  pentru a fi onorată de toți."

 Strana călugărițelor

Situată între gratiile cele mari care separă nava de strana călugărițelor și balustrada de fier care închide altarul principal, strana călugărițelor, în care călugărițele își fac slujba, ocupă partea centrală a abațialei. Acolo, în 1790, se aflau o mică orgă cu dependințele sale plasată pe o galerie mare, o lustră de cristal, 9 tablouri foarte vechi, de diferite mărimi, un altar cu grilaj și 4 cărți de rugăciuni. Jilțul abațial cu [baldachin ?] și alte scaune formau un ansamblu de lemn, foarte vechi și fără culoare [definită], cu înălțimea de vreo 9 picioare (cam 3 metri), de jur împrejur: acolo se instalau călugărițele din cor, surorile din gospodăria abației și domnișoarele de la pension, care se recunoșteau ușor prin micul lor acoperământ alb de cap. În mijloc, se aflau un pupitru, tot din lemn nevopsit, iar la intrare, un agheasmatar din marmură roz cu vinișoare [care, fiind cumpărat în timpul Revoluției, se află în prezent la biserica parohială].

 Nava
Între tinda de Vest și grilajul corului călugărițelor, spațiul, pavat cu marmură, era rezervat publicului care venea să asiste la slujbe sau să venereze moaștele, în timpul pelerinajelor.  Acolo se aduna "toată lumea" sau luau loc "toate persoanele de (bună) condiție" în timpul ceremoniilor excepționale care marcau istoria abației. Tot acolo erau înhumați capelanii sau persoanele de vază. Starețele erau înmormântate în cor (acoperite cu var, în sarcofage de piatră, sub o dală de marmură neagră), călugărițele în mănăstire, sub fațada de Sud a bisericii, domnișoarele de la pension și călugărițele portărese în cimitirul interior, la căpătâiul abațialei.

 Piața din fața bisericii, tinda, clopotnițe

"În piața din fața abațialei intrând în numita biserică, menționează inventarul, se află o cușcă de lemn cu frânghii pentru a ridica, la geamurile și la boltele bisericii, muncitorii care sunt obligați să lucreze acolo." Un borderou menționează 8 clopote cântărind  de livre, transportate la Metz, la 11 august 1792. Era și un orologiu, care a fost achiziționat de comună și montat în clopotnița bisericii parohiale, unde a funcționat până în 1866. Un alt clopot de 150 de livre se afla în corul călugărițelor. Aceasta este clopotul pe care tânăra novice de 16 ani, Domnișoara Gabrielle Livron, l-a aruncat la întâmplare, după cum îi impunea, între "o sută de alte mortificări", stareța sa, Madame de Lenocourt, care avea obișnuința "să o trimită singură noaptea să sune utrenia, pentru a învinge teama care era slăbiciunea ei."

 Sacristiile și Tezaurul

Două odăi contigue formau sacristia. Într-una (care făcea oficiul de rezervă), un cufăr mare și două dulapuri mari conțineau toată rufăria de altar, veșmintele sacerdotale și obiectele de cult (mantii albe tivite cu purpură, mantii lungi de ceremonii, fără mâneci, încheiate în față, …, stole, …, …, albe, stihare albe, cu sau fără dantele, potire, veșmintele copiilor din cor, fețe de masă și ornamente de altar, sfeșnice din cositor, din aramă, din fier moale). "Tezaurul" (care conținea obiecte de argint, din alpaca, din aramă poleită, aramă argintată, sau din argint pe miez de lemn) era închis într-un dulap cu 4 uși. Era o întregă colecție: 9 racle și 12 cutii (cele mai multe din lemn) cu moaște, 6 potire și patenele lor, 2 ciborii, 2 …, 2 perechi de biurete cu tăvile lor, 1 ibric, 6 sfeșnice din argint, 5 din alpaca și 32 din aramă argintată, 2 lămpi, 2 cădelnițe, 2 agheasmatare portabile, 4 cruci și o cruce de procesiune. Piesa cea mai uimitoare de aici era "cornul lui Carol cel Mare, care era făcut doar dintr-un singur dinte al unui elefant". Aceasta a fost prima sacristie pe care o vizitaseră, mai întâi, ofițerii municipali însărcinați cu întocmirea inventarului în 1790. Era iluminată de o lustră de cristal… În altă odaie, în care capelanii, copiii din cor și paracliserul stăteau în mod obișnuit, un întreg perete era ocupat de un dulap, cu mai multe uși, servind de lambriuri. Era acolo un fel de bufet care servea drept masă, unde se puneau ornatele cu care se îmbrăcau preoții pentru sfintele slujbe. Era acolo și un mic urcior de cositor pentru spălatul pe mâini, un suport de prosop din lemn, 2 scaune tapițate foarte vechi, două reșouri de fier portabile, 7 tablouri vechi, două stingătoare de lumânări, 2 cărți de rugăciuni.

 Slujbe și rugăciuni

Foarte devreme, Doamna de Livron restabilise timpul de rugăciune care trebuia să ritmeze viața monahiilor, și, încă înainte de 1616, ea interzisese vizitele: "intrarea în mănăstire nu era permisă nici măcar femeilor decât atunci când aveau ru[be]denii apropiate în Comunitate," și cu condiția "de a fi exceptate orele slujbelor care se făceau la ore precise." Cele 12 ore din zi sau cele 12 ore din noapte se întindeau și se dilatau sau se retractau și se scurtau după anotimpuri, vara și iarna. Dar orologiile în curând vor codifica mai strict orarele. Începând de la 3 noaptea, la deșteptare, suna utrenia, apoi, la 6, laudele, terța la 9, sexta la amiază, nona la 15, vecernia la 17 și pavecernița (dupăcinarul), seara, înainte de culcare. La acestea se adăuga celebrarea liturghiei, dimineața. Cum noua stareță interzisese orice instrument muzical pentru a da strălucure sau relief ceremoniilor, orgile trebuiau să rămână mute și călugărițele psalmodiau de acum înainte singure, de 7 sau 8 ori pe zi, iar rugăciunile răsunau sub bolte și făceau să cânte abațiala.

Mănăstirea

Casă, Zidar & Meșter-zidar

În cei 30 de ani de liniștede la începutul secolului al XVII-lea, întreaga regiune a profitat de răgazul războaielor pentru a repara, a întări și a construi : Montmédy, Marville și Saint-Jean, Jametz, Louppy și Hugnes, Juvigny și Stenayerau pline de șantiere. Este probabil că stareța  a ales meșterul-zidar, Guyot Roussel,  pentru realizarea lucrărilor care trebuiau să renoveze în totalitate vechea mănăstire de la Juvigny. Acest antreprenor lucra atunci la construcția bisericii din Jametz, în 1608 ; el fortifica orașul Stenay, îi construia citadela, între 1600 și 1635, construia mănăstirea minimilor, din 1617 până în 1619 ; în plus, la cerearea lui Simon de Pouilly, zidarii săi ridicau, în aceeași perioadă, castelul atât de remarcabil de la Louppy, în timp ce casa întărită de la Hugnes se moderniza și ea.

 Portalul de la intrare

Accesul îm mănăstire se făcea printr-o poartă fortificată enormă (în care se deschidea o poartă mare cu două canaturi, pentru vehicule, alături de o portiță pentru pietoni) trecând pe sub bolta unei intrări păzite de un portar-sacristier, găzduit aici, într-unul din cele 2 turnuri enorme gemene, care formau arcada dintre ele, și care păreau clădite acolo dintotdeauna. Și se ieșea într-o primă curte, împodobită în centru cu o fântână cu bazin rotund și jet de apă. De o parte și de alta, clădirile de serviciu se aliniau spre portalul de intrare ajungând până acolo. Și, chiar în față, se înălța fațada de Nord a impozantei biserici abațiale.

 Locuința abațială

Construită pe locul cel mai înalt, locuința abațială era clădirea cea mai remarcabilă a mănăstirii: parterul nu era decât o galerie cu arcade, care oferea o trecere deschisă și acoperită între biserică și clădirea oaspeților… și care sta aplecată peste un unic etaj unde se alinia o serie de ferestre cu cercevele și vitralii, sprijinându-se pe un bandou mulurat din abundență care traversa întreaga clădire, sfărâmându-i austeritatea, animând-o cu umbră și subliniind frumoasa geometrie a ansamblului… Acoperișul de ardezie se împodobea cu un turnuleț central, care nu mai era decât o îndepărtată amintire a turnului sau a donjonului senioral, dar care reamintea totuși că stareța era stăpâna locurilor și Doamna de Juvigny. O serie de lucarne, pe axa arcadelor și a ferestrelor, restituia un pic mai multă verticalitate și elan acestei case agreabile și drăguțe, mult mai lungă decât înaltă și semeață.

 Claustrele

Clădirile formau diferite "cartiere": astfel "bolnavele au capela, camerele, galeriile lor", ca și pensionarele (domnișoarele de la pension), ca și surorile folosite în treburile gospodărești, novicele și călugărițele din cor, care trăiau, toate, în "locurile  în care își aveau activitățile," cu curți și claustre. La nivelul inferior al abațialei, expus la soarele amiezii, în jurul unei grădini cu latura de 20 de metri, împărțite în alte 4 grădini pătrate, marele claustru cu arcade, acolo unde se sprijinea de biserică, era pardosit cu un rând de morminte. În acest loc, dedicat stării de liniște și propice meditației, cărți de pietate erau așezate într-un mic dulap mănăstiresc, prețios și rar. Cele două uși pictate ale acestui mic dulap de perete (sau armarium) se ilustrau prin variații asupra temei hranei spirituale, cu scene cu Sfânta Ana învățând-o pe Fecioara Maria și celebrul tablou al lui Murillo « Miracol al Alăptării », Fecioara, mamă mistică, alăptându-l cu un jet de lapte, care îl împroșca pe un sfânt Bernard de Clairvaux, aflat în extaz.

 Consiliul

În aripa de Vest, care ocupa întregul parter, se afla sala capitulară, o sală imensă în care se reunea întreaga comunitate, pavată cu piatră galbenă de Verdun, cu structură foarte fină, strălucitoare și bine ceruită, cu plafon frumos cu bârne groase, grinzi și casete, îmbinate în maniera franceză, iar, la cele două capete ale încăperii, față în față, prevăzute atunci cu tablouri, erau două șemineuri monumentale pentru încălzirea încăperii cu pereții acoperiți cu lambriuri simple de culoare gri și care apărau de frig. În afară de două scrinuri, un dulap din lemn de stejar și o mică pendulă cu cutie, se aflau un fotoliu și 50 de mici taburete de lemn pentru călugărițe. Un Crist și un tablou completau decorul. Acolo se dezbăteau problemele care priveau casa și despre care stareța își consulta călugărițele. Călugărițele vocale (care și-au depus jurământul, din strană, și maicile) își exprimau votul, punând într-o cutie un bob de bob pentru consimțământ sau un bob de mazăre pentru un refuz.

 Refectoriul

Expus spre Sud, alături de sala consiliului și  lângă bucătării, cu pardoseala din teracotă, se afla refectoriul, vast, cu un Crist și o mică statuie la capătul meselor călugărițelor, care au un tacâm și o ceașcă de faianță, cu clondir și farfurie de cositor.  Din vesela folosită de călugărițe în secolul al XVIII-lea, subzistă încă un foarte drăguț ceainic, ornat cu ghirlande de flori, din faianță din  Islettes, compus dintr-o strachină cu capac și  farfurioara sa, care dovedește gustul Damelor pentru serviciul lor de masă. Erau și lambriuri vopsite în gri care izolau pereții reci și câteva tablouri. O catedră din lemn, de aceeași culoare, unde se făcea lectura  în timpul meselor.  În anotimpul rece, pentru încălzirea încăperii, funcționa o mașină de gătit cu tuburile ei de aeraj, potrivit inventarului. Peste tot plafonul era în manieră franceză. Acolo nu era rar ca Doamna de Livron să fie văzută, în semn de penitență, "să-și ia masa pe jos". În acea epocă acest gen de mortificare și-l impuneau călugărițele care doreau să se umilească.

 Chiliile

Scări de piatră duceau la etaj unde se aflau cele 59 de chilii ale dormitorului, cu planșeu de stejar și plafon în maniera franceză, mobilate sobru cu un pat, o masă cu un covor, un dulap și un scaun de rugăciune cu crucifix și agheazmatar, două taburete și un scaun de răchită. Doamna de Livron "dorea mult ca fetele să adopte același spirit și ca niciuna dintre ele să nu pară deosebită în orice ar fi. Ea a reglementat ceea ce trebuiau să aibă în chiliile lor, vrând ca acestea să fie prevăzute cu aceleași obiecte, până la a le da fiecăreia câte un tablou asemănător, anume Isus, Maria & Iosif, cu câteva imagini de hârtie. În alte părți se lasă libertatea de alegere a obiectelor de pietate; la Juvigny totul este asemănător." Garderoba călugărițelor se compunea dintr-o tunică, o rochie, o centură, un scapular mic, un mantou, un văl alb, o pânză albă care acoperă capul și gâtul, o bandă de încins fruntea, o bonetă… și un de nedespărțit rozariu. Se adăugau veșmintele de strană: un văl negru, un scapular mare și o haină cu glugă și mâneci largi.

 Pavilionul de Oaspeți

Situat în "Cartierul" Străinilor, Pavilionul de Oaspeți cuprindea un parloar / vorbitor mare, exterior, apartamentele de primire și camerele, în număr de 15, destinate vizitatorilor, confesorilor și capelanilor, cât și magistratului din Bezonvaux când acesta se deplasa la abație. Această clădire se afla în fața tindei și turnurilor bisericii la care se ajungea prin galeria situată de-a lungul locuinței abațiale.

Camera Monseniorului era cea mai luxoasă (acolo sta Monseniorul de Hontheim când rămânea la abație; secretarul său locuia alături de el). Încăperea, cu plafon în stil francez, planșeu de stejar, era mobilat cu un pat (de ducesă ?) cu perdele verzi, străjac, pat de pene, 2 saltele, cu sul de căpătâi și cuvertură de lână; scrin cu marmură cu o oglindă mijlocie deasupra; masă prevăzută cu un covor de indian; trei fotolii mari și 7 mici cu tapițerie; o veche tapiserie de lână lucrată manual; două mici tablouri cu rame aurii, două perechi de perdele de muselină pentru ferestre; urcior, lighean și oală de noapte de faianță; două suporturi din fier forjat, împodobite cu aramă, pentru lemne, un făraș, un clește, niște foale mici se aflau lângă un șemineu mare de piatră, care încălzea și ilumina încăperea.

Marele parloar / vorbitor servea de sufragerie: era o încăpere vastă cu lambriuri și vopsită cu un pic de gri cu dulap în perete cu două uși; masă de marmură cu picior de lemn; o duzină de scaune de răchită acoperite și alte două scaune vechi împodobite cu piele; plafonul în maniera franceză și planșeul de stejar, ca peste tot.

 Clădirea școlărițelor de la Pension

Doamna de Livron lua în pensionul din abația sa 20 până la 25 de fete din nobilime pentru a le educa. Ele se aflau sub supravegherea unei învățătoare și a unei ajutoare a acesteia. Camerele lor, asemănătoare cu chiliile monahiilor, se situau în prelungirea Pavilionului de Oaspeți, dar erau separate prin grilaje și parloarul / vorbitorul unde se duceau călugărițele care primeau vizite. Aceste școlărițe aveau curtea lor și o galerie care le permitea să meargă la abațială pentru a asista la unele slujbe, deși mai existau capele în diferite clădiri claustrale.

 Spitalul

În extremitatea de Sud-Vest, aproape de zidul cel înalt și crenelat, era izolat Spitalul, conceput "pentru aceste soiuri de boli contagioase care apar uneori." Era construit departe de clădirile mănăstirești, dincolo de grădini și de livezi, ca un fel de lazaret, pentru a evita ca bolnavele aflate în carantină, instalate în locuințele lor, să contamineze restul comunității. Această casă, cu un acoperiș foarte abrupt de ardezie, datată din 1629, rămâne astăzi singura intactă din marile construcții destinate monahiilor abației.

 Spălătoria – Farmacia - Distileria

În Sud-Est, în apropierea clădirii călugărițelor din strană, în Livada Spălătoriei, sub un zid străpuns de o poartă boltită, se întindea un important edificiu construit la același nivel și unde ajungea apa: acolo erau instalate spălătoria, plină de putinele, și farmacia care avea ieșirea spre grădina botanică bine adăpostită, unde creșteau ierburi de leac. Farmacia conținea 107 borcane mai mari sau mai mici și 200 de sticle "unde sunt leacuri pentru uzul casei și pentru ușurarea sărmanilor." Alături, o distilerie, laborator cu cuptoare, alambicuri, cazane, serpentine și retorte, care serveau la fabricarea alcoolului, rachiurilor, salutare și renumite, sau alcool de vin pentru curățarea plăgilor, pustulelor și tumorilor. Acolo se afla și atelierul de lumânări unde se topea ceara recoltată din stupi, pentru formarea lumânărilor și candelelor.

 Livada Spălătoriei

În extremitatea de Sud-Est, înconjurată de ziduri, în proximitatea farmaciei, Livada Spălătoriei trebuia să fie locul unde se uscau rufele, după clătire, și unde se înălbeau pe pajiște cearșafuri, țesături și pânzeturi fabricate de monahiile care lucrau, torceau și țeseau lână, in sau cânepă. Chiar mai jos, aproape de clădirea latrinelor (unde în canale de scurgere se evacua spre râu preaplinul apelor), era săpat bazinul mare al crescătoriei de crapi, rezerva de pește. În plus, abația avea 5/6 din pescuitul de la Juvigny, cât și drepturi de pescuit și de vânat la Saint-Laurent.

 Stâna

Stâna era o construcție mare care prezenta, pe fațada principală,înspre stradă, 2 porți boltite mari cărora le răspundeau, în fundul clădirii, 2 alte porți boltite mai mici, flancate de lucarne. Inventarul din 1790 numeră acolo 200 de oi și 130 de miei. Erau acolo și un hambar, pod pentru fân și locuința ciobanului. În spate, se aflau o șură (pentru depozitarea și trierea lânii după tunsoare) în apropierea Fântânii Spălătoriei, precum și o altă spălătorie pentru spălarea de mai multe ori a lânii triate, înainte de a fi descurcată, de a fi dărăcită, pieptănată apoi toarsă. Acestă vastă și frumoasă stână a fost distrusă de puțin timp și nu mai subzistă astăzi decât o casă de locuit destul de modificată.

 Grajdul de vaci & Crescătoria de iepuri

În 1790, la inventar, aceste clădiri (care existăîncă, dar foarte modificate, cu vechile poduri pentru fân transformate în locuințe) se întindeau de-a lungul străzii principale și adăposteau 15 vaci, 5 juninci, 1 vițel, 3 boi, 3 tauri (care erau banali). Acest lucru făcea ca abația, cu cei 8 cai din grajdurile de la Curtea de Păsări, să posede, pentru epoca respectivă, o fermă mai degrabă considerabilă. Lângă grajdul de vaci, se afla o construcție mică, crescătoria de iepuri (astăzi dispărută), care conținea cotețele de iepuri.

 Haita de câini & Cocina

În proximitatea Fântânii Spălătoriei și a spălătoriei, cocina adăpostea 42 de porci. Hrană tradițională (de vreme ce "în porc, totul este bun."), carnea de porc a fost timp îndelungat singura carne de conservat, consumată uscată, afumată, sărată. În extremitatea "grajdului de porci", se găsea un coteț pentru câini, încredințați ciobanului și văcarului abației și destinați în timpul zilei la paza turmelor, întrucât nu era nicio îngrăditură pe câmp: oile pășteau pe miriști sau pe pârloage, caprele și purceii pășteau în pădure, iar vacile erau mereu supravegheate pe pajiști.

 Fabrica de Bere

Tot în apropierea Fântânii Spălătoriei, se găsea clădirea Fabricii de Bere, cu obișnuitele porți boltite în semicerc la parter și ferestre mici tipice la etaj. Astăzi de nerecunoscut, această construcție, care și-a păstrat totuși volumul de origine, a fost transformată în casă de locuit. Împreună cu vinul, dar într-o cantitate mai mică, berea era cealaltă băutură produsă la fața locului, din cele mai vechi timpuri. Hameiul era utilizat în farmacopee sau în fabricarea berii la abație, care poseda și o frumoasă plantație de hamei care, la risipirea bunurilor mănăstirești, la Revoluție, s-a vândut cu  de franci.

 Cuptorul de var

Între stână, cotețul porcilor și fabrica de bere, în apropiere de Fântâna Spălătoriei, se afla cuptorul de var, care, odată stins, era utilizat pentru spoirea zidurilor adăposturilor animalelor, și cu care se umpleau sarcofagele de piatră unde odihneau corpurile înmormântate în abațială sau la galeria claustrului. Varul intra și în compoziția mortarului de zidărie în toate lucrările de întreținere. Aceste sarcini se cuveneau "țiglarului", un fel de factotum, care schimba, înlocuia și reașeza țiglele și ardezia acoperișurilor pe care le repara și le supraveghea.

  Teascul  & remizele

Un vechi teasc, banal, cu dimensiuni impresionante, și distrus la sfârșitul  secolului al XIX-lea, ocupa o mare parte din acareturi, care se împreunau cu enorma poartă de intrare. Acolo veneau toți  podgorenii din sat pentru a-și tescui strugurii, abația percepând o dijmă din vin.. Aceste hambare și remize erau umplute cu putinele, butii, butoaie mari și sticle. Viile de la Juvigny erau de departe cele mai importante din întreaga regiune, iar cele ale abației ocupau cea mai mare parte din coasta abruptă expusă spre Sud, chiar în fața locuinței portarului. O inscripție gravată pe o placă de plumb, găsită în fundațiile unuia din zidurile teraselor unde se etaja podgoria, ne informează: "I[sus] M[aria] I[osif] o cruce B[enedict] S[colastica]. Aceste vii plantate de prin 600 au fost refăcute și mărite cu șapte pogoane și împrejmuite cu ziduri în anul 1734 de prea înalta și prea puternica Damă Doamna Alexis Magdelaine de Vassinhac Imécourt Stareță a Casei Regale din Juvigny." Vânzarea acestei vii împrejmuite, la Revoluție, a produs  de franci.

 Depozitul de lemne

La marginea grădinii de zarzavat și în apropiererea clădirilor mănăstirești Depozitul de lemne, orientat Nord-Sud, era un adăpost acoperit cu țigle rotunde, destul de lung, strâmt și puțin înalt, unde erau antrepozitate lemnele pentru încălzire (bușteni, lemne de foc, lemne pentru fabricarea cărbunelui de lemn), și unde se îngrămădeau, deja pe timpul Doamnei de Livron-Bourbonne, "două mii de mănunchiuri de vreascuri" ! O parte din această mică clădire mai există și astăzi.

 Menajeria

Era, pentru vietățile din curtea de păsări, un spațiu vast situat în Nordul grădinii de zarzavat, la adăpostul zidului celui înalt de 6 metri, lângă care erau expuși căldurii Soarelui arbori  în spalier. În centru se înălța un porumbar hexagonal, plin de găuri, rezervat creșterii porumbeilor, a căror carne fină era foarte apreciată. Cele două cotețe de găini, mai mici și la mică înălțime, adăposteau păsări de curte (200 de găini și 30 de cocoși, potrivit cifrelor  din inventar).  "Durata  tulburărilor  epuizând întregul venit, [Madame de Livron] s-a aflat obligată să întemeieze o altă menajerie pe unul din pământurile sale care este aproape de Verdun," la Bezonvaux, deoarece trupele, aflate în garnizoană în clădirile Curții de Păsări a mănăstirii, devoraseră tot!

 Clădirea Cuptoarelor

Este singura clădire care nu a fost construită de Doamna de Livron. În secolul al XVIII-lea, ca măsură de siguranță, fără îndoială, Doamna Alexis-Madeleine de Vassinhac-Imécourt a întreprins construirea acestui edificiu, de la care rămân mai multe fotografii din secoleleal XIX-lea și al XX-lea. Cumpărată în 1858 de conte de Imécourt și donată Fraților Doctrinei, a devenit aripa de Vest a Pensionului din Juvigny, alături de curtea de onoare (cealaltă aripă, dinspre Est, ambele fiind în simetrie, era copia sa făcută în 1877, aproape identică). Din nefericire, clădirea a luat foc în 1903 și, odată ruinată, a fost demolată. Fațada de Nord a acestei clădiri, astăzi dispărută, era ornată  cu trei nișe (în fotografie lipsesc unele statui): sus, o Fecioară cu Pruncul înconjurată de 2 îngeri aflați în adorație, îngenuncheați pe console, și, de o parte și de cealalta a ușii, Sfântul Benedict și Sfânta Scolastica. Se ajungea acolo pe niste scări cu ușă centrală încadrată de două ferestre și deasupra căreia se afla inscripția: "Doamna Marie Alexis Madeleine de Vassinhac Imécourt a dispus să fiu făcută în anul 1746 sub conducerea D[omnului] Simon Maucomble confesorul acestei abații." Deasupra, într-un scut împărțit în romburi, figura stema familiei sale.

Note

Bibliografie
 Le Pouillé de Verdun
 Bulletins du 19 siècle du Pensionnat de Juvigny sur Loison.
 Michel de la Torre, Guide de l'art et de la nature, Meuse, Berger Levraut, 1982.
 Le Patrimoine des Communes de Meuse, Flohic Éditions, 1999, p. 684-687.
 Bulletin de la Société des naturalistes et archéologues du Nord de la Meuse (1958) : La provenance du calice gothique de Merscheid (pages 51–52) par Pierre Kremer.
 Jacqueline Bouette de Blémur : "Éloge de feüe Madame Scholastique-Gabrielle de Livron-Bourbonne, abbesse et réformatrice de l'abbaye Sainte-Scholastique de Juvigny, décédée le 9 de juin 1662"
 "La Grande Réparatrice : discours funèbre prononcé à l'anniversaire de feuë Madame Scholastique Gabrielle de Livron, abbesse de Juvigny, dans l'église de l'abbaye de Juvigny, le onzième de juin 1663, par François Matthieu, Jésuite." imprimé à Reims chez Vve Jean Bernard.
 Edmond Martène & Ursin Durand : "Voyage littéraire de deux religieux bénédictins de la congrégation de Saint Maur" MDCCXVII (1717).
 Histoire de Jonvelle-Bourbonne. Wikisource. Histoire de la seigneurie de Jonvelle et de ses environs. Abbé Coudriet & Abbé Chatelet.  Article : Bourbonne.
 Pays de Stenay : patrimoine religieux.
 La Meuse et les Guerres. Tome 1 : Des origines à la Révolution.  Dossiers Documentaires Meusiens n° 33
 Histoire de la Maison Royale de France et des grands officiers de la Couronne.
 Dictionnaire de la noblesse contenant les généalogies, l'histoire et la chronologie des familles nobles de France. Paris MDCCLXXI (1771).
 Mgr Ch. Aimond : Juvigny-les-Dames ou sur Loison, son histoire, son abbaye royale, son pèlerinage de Ste-Scholastique, son pensionnat. Imp. St-Paul, Bar-le-Duc, 1° trim. 1965. N° I-65-522.
 Dom Jacques Hourlier : Sainte Scholastique et Juvigny-sur-Loison. Imprimerie Saint-Paul 55001 Bar-le-Duc. Dépôt légal 2° trim. 1974. N° III-74-535.
 Plan du Domaine National de la cy-devant Abbaye des Religieuses de Juvigny au 14/10.000° dressé pour la vente des terrains (Ventôse An 7 de la République); Département de la Meuse, Canton de Jametz, Commune de Juvigny.
 extraits de l'Inventaire de l'abbaye de Juvigny : 1790 ce jourd'hui 22 Juin.
 anciens cartulaires de l'abbaye de Juvigny, début 17° siècle, contemporains de Madame de Livron.
 Gravure 19° siècle (réalisée d'après une peinture représentant l'abbesse de Juvigny, de Vassinhac-Imécourt, en pied, avec vue cavalière de l'abbaye, côté Sud).
 Carte-Plan des environs de Montmédy, dressée par Villeneuve en 1700 (et correspondant à peu près à l'actuel canton de Montmédy).

Vezi și
 Asignat

Juvigny
Arhitectură creștină
Artă creștină
Lorena
Fondări în 874
Desființări în 1793
Foste mănăstiri benedictine

Abația Juvigny


Katzenbach ist ein Ortsteil des unterfränkischen Marktes Burkardroth im Landkreis Bad Kissingen in Bayern.

Geographische Lage
Nordöstlich grenzt das Kirchdorf Katzenbach direkt an den Burkardrother Ortsteil Lauter, mit dem es durch die St 2290 verbunden ist.

Nach dem südwestlichen Katzenbacher Ortsausgang führt die St 2290 nach Hassenbach (Ortsteil von Oberthulba). Die südöstlich aus Katzenbach führende KG 34 verbindet Katzenbach mit dem Bad Kissinger Stadtteil Poppenroth.

Nordöstlich von Katzenbach verläuft die B 286 zwischen Bad Kissingen und Bad Brückenau.

Geschichte
Die erste bekannte Erwähnung Katzenbachs fällt in das Jahr 1230 im Rahmen eines Verkaufs; über die Ortsgründung selbst ist nichts überliefert. Möglicherweise war Katzenbach Teil des Besitzes von Otto von Botenlauben, den dieser im Jahr 1244 an das Hochstift Würzburg verkaufte, und befand sich später möglicherweise im Erbbesitz der Familie v. Brende. Ab dem 14. Jahrhundert befand Katzenbach sich im Besitz des Klosters Frauenroth.

Bis zum Jahr 1588 gehörte Katzenbach zur Pfarrei von Kissingen; ab 1594 zu Stralsbach. Die erste Katzenbacher Kirche wurde im Jahr 1715 erbaut. Ab 1794 gehörte die Katzenbacher Pfarrei zu Poppenroth.

Am 1. Januar 1972 wurde Katzenbach im Rahmen der Gemeindegebietsreform zu einem Ortsteil von Burkardroth. Im Oktober 1971 hatten hierzu Befragungen und Abstimmungen in den nach Burkardroth eingemeindeten Dörfern stattgefunden; von den 83 abgegebenen Stimmen in Katzenbach fielen 44 zugunsten der Eingemeindung aus. Katzenbachs letzter Bürgermeister vor der Eingemeindung war Johann Höglmeier. Im Rahmen der Gebietsreform ging die Pfarrei Katzenbach erneut an die Pfarrei Stralsbach; 1980 wechselte sie nach Waldfenster.

Im Jahr 1978 wurde die Kläranlage Katzenbach/Lauter in Betrieb genommen, die ab 1988 auch Waldfenster mitversorgt. Im Jahr 1979 wurde der Ausbau der Kanalisation vollendet, 1982 die Ortsbeleuchtung erneuert.

Baudenkmäler und Sehenswürdigkeiten

Baudenkmäler
Siehe: Liste der Baudenkmäler in Katzenbach

St. Blasius-Kirche
Das erste Katzenbacher Kirchengebäude entstand im Jahr 1714. Als es sich für die steigenden Anforderungen zu klein erwies, entstand im Jahr 1912 ein Kirchenbauverein, doch konnte erst 1956 die heutige St.-Blasius-Kirche errichtet werden. Ihr Hochaltar, der sich möglicherweise auch schon im Kloster Frauenroth befunden hat, wurde aus der Vorgängerkirche übernommen.

Museumsscheune
In einem 1926 erbauten Scheunengebäude in der Weiherstraße 7, welches heute museal genutzt wird, werden auf drei Etagen über 1.500 volkskundliche Exponate aus der privaten Sammlung von Heinrich Muth präsentiert.

Literatur
 Berthold Geis: Geburtsort: Katzenbach in der Rhön. Erinnerungen an meine Kindheit in der Rhön. Schlosser, Friedberg 2013, ISBN 978-3-86937-454-3.
 Josef Wabra: Führer durch die Kissinger Rhön. (= Landeskundliche Schriftenreihe der Arbeitsgemeinschaft Rhön/Saale. Heft 10). Landkreis Bad Kissingen, Bad Kissingen 1968, , S. 224–226.

Weblinks

 Katzenbach. In: Website des Marktes Burkardroth
 Katzenbach in der Topographia Franconiae

 Heimatgeschichtliche Veröffentlichungen von Alfred Saam. In: Burkardroth.de

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Bad Kissingen
Geographie (Burkardroth)
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Bad Kissingen)
Ort in der Rhön
Ersterwähnung 1230
Gemeindeauflösung 1972
Kirchdorf (Siedlungstyp)

Katzenbach (Burkardroth)


Jean-Pierre Papin Fransız futbolcu (d. 1963)
 Denis Papin Fransız bilim insanı (d. 1647 - ö. 1712)

Papin


Aaron Ness (* 18. Mai 1990 in Roseau, Minnesota) ist ein US-amerikanischer Eishockeyspieler, der seit Juli 2022 bei den Hershey Bears aus der American Hockey League (AHL) unter Vertrag steht und dort auf der Position des Verteidigers spielt. Zuvor gehörte Ness unter anderem den Organisationen der New York Islanders, Washington Capitals und Arizona Coyotes aus der National Hockey League (NHL) an, in der er 72 Partien absolvierte.

Karriere
Aaron Ness wurde bereits als Spieler an der High School im NHL Entry Draft 2008 in der zweiten Runde als insgesamt 40. Spieler von den New York Islanders ausgewählt. Anschließend besuchte er jedoch zunächst drei Jahre lang die University of Minnesota, für deren Eishockeymannschaft er parallel in der Western Collegiate Hockey Association aktiv war. Gegen Ende der Saison 2010/11 gab der Verteidiger für das Farmteam der Islanders, die Bridgeport Sound Tigers, sein Debüt im professionellen Eishockey, als er in 13 Spielen in der American Hockey League ein Tor und drei Vorlagen erzielte. In der folgenden Spielzeit stand er erstmals für die Islanders in der National Hockey League auf dem Eis, wobei er in neun Spielen punktlos blieb. Den Großteil der Spielzeit verbrachte er allerdings erneut bei den Bridgeport Sound Tigers in der AHL.

Nach insgesamt vier Jahren in der Organisation der Islanders schloss er sich im Juli 2015 als Free Agent den Washington Capitals an, bei denen er ebenfalls hauptsächlich in der AHL bei den Hershey Bears zum Einsatz kam. Im Juli 2019 wechselte er schließlich in gleicher Weise zu den Arizona Coyotes, wo er zwei Jahre unter Vertrag stand. Nach dem Auslaufen des Vertrags wurde Ness im September 2021 ins saisonvorbereitende Trainingslager der Boston Bruins eingeladen, wo er sich schließlich für einen Vertrag bei deren Farmteam, den Providence Bruins empfahl. Von dort kehrte er im Juli 2022 zu den Hershey Bears zurück, mit denen er am Ende der Spielzeit 2022/23 die AHL-Playoffs um den Calder Cup gewann.

International
Für die USA nahm Ness an der U18-Weltmeisterschaft 2008 teil, bei der er mit seiner Mannschaft die Bronzemedaille gewann. Im Seniorenbereich spielte er bei den Olympischen Winterspielen 2022 in der chinesischen Hauptstadt Peking, wo er mit der Mannschaft den fünften Rang belegte. In vier Turnierspielen bereitete er ein Tor vor.

Erfolge und Auszeichnungen
 2008 Minnesota Mr. Hockey
 2011 WCHA All-Academic Team
 2015 Teilnahme am AHL All-Star Classic
 2019 AHL Second All-Star Team
 2023 Calder-Cup-Gewinn mit den Hershey Bears

International
 2008 Bronzemedaille bei der U18-Weltmeisterschaft

Karrierestatistik
Stand: Ende der Saison 2022/23

International
Vertrat die USA bei:
 U18-Junioren-Weltmeisterschaft 2008
 Olympischen Winterspielen 2022

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Vereinigte Staaten)
Eishockeyspieler (Minnesota Golden Gophers)
Eishockeyspieler (Bridgeport Sound Tigers)
Eishockeyspieler (Hershey Bears)
Eishockeyspieler (New York Islanders)
Eishockeyspieler (Washington Capitals)
Eishockeyspieler (Arizona Coyotes)
Eishockeyspieler (Tucson Roadrunners)
Eishockeyspieler (Providence Bruins)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2022
US-Amerikaner
Geboren 1990
Mann

Aaron Ness


Salopeta este un costum făcut de obicei dintr-un material textil rezistent numit doc. Seamănă foarte mult cu niște pantaloni mai lungi având în partea de sus bretele. Acest costum este purtat adesea de către constructori sau mecanici pentru a se feri de murdărie în timpul lucrului.

Legături externe

Îmbrăcăminte

Salopetă


Sahar Jalifa (en árabe سحر خليفة, en hebreo סחר ח'ליפה, en inglés Sahar Khalifeh) es una escritora palestina nacida en Nablus, Cisjordania, en 1942.

Tras estudiar en la Universidad de Birzeit, se le concedió una beca Fulbright para estudiar en los Estados Unidos. Allí obtuvo un máster en literatura inglesa en la Universidad de Carolina del Norte en Chapel Hill, y un doctorado en la Universidad de Iowa, antes de regresar a Palestina donde fue Directora de Actividades Culturales y Directora de Relaciones Públicas de la Universidad de Birzeit. En 1988 fundó el Centro de Estudios Femeninos en Nablus, del que creó una rama en Gaza en 1991. Ha dirigido ambos centros durante varios años antes de dedicarse por completo a su labor de escritora.

Khalifeh publicó su primera novela en 1974, We are not your slave girls anymore, y en 1975 su novela de reconocimiento internacional Cactus. Sus obras han sido traducidas a varios idiomas, entre otros al hebreo, inglés, francés, alemán, italiano y ruso.

Bibliografía
 We are not your slave girls anymore, 1974
 Cactus (Wild Thorns), الصبار , 1976
 Sunflower,  عباد الشمس , 1980
 Memoirs of an Unrealistic Woman,  مذكرات امرأة غير واقعية 1986
 El Saha,  باب الساحة, 1991
 The Inheritance,  الميراث, 1996
 The Picture, The Icon, The Covenent,  صورة وأيقونة وعهد قديم, 2002
 Hot Spring,  ربيع حار, 2004
 Roots and Branches, أصلٌ وفصل, 2006

Premios y reconocimientos
 Premio Alberto Moravia en 1996.
 Premio Qasim Amin de literatura femenina en 1999.
 Premio Naguib Mahfouz en 2006.

Fuentes
(en francés)Bio-bibliographie sur le site Samed consacré à la littérature palestinienne
(en inglés)Arab World Books

Escritoras de Palestina
Escritores en árabe del siglo XX
Escritores en árabe del siglo XXI
Feministas de Palestina
Alumnado de la Universidad de Iowa
Alumnado de la Universidad de Carolina del Norte en Chapel Hill
Naturales de Nablus

Sahar Jalifa


Taçi (太刀), katanadan daha uzun ve daha kıvrık bir Japon kılıcıdır. Dayto (uzun kılıç) sınıfındaki katanalar ortalama 70 cm civarında bir uzunluğa sahip iken taçiler ortalama 78 cm uzunluğa sahiptir. Katana kuşanma usulünün tersine, taçi keskin yüzü aşağı bakacak şekilde kemere asılı bir şekilde kuşanılır ve genellikle süvariler tarafından kullanılırdı. Taçinin ortalama uzunluğundan sapmalar ön eklerle tanımlanmıştır. Daha kısaları için Ko-, daha uzunları için ise o- ön eki kullanılmaktadır. Örneğin, vakizaşi boyutuna yakın olan ve şoto sınıfına giren taçilere kodaçi denilirdi. Var olan en uzun taçi (15. yüzyıl odaçi olarak bilinir) 3,7 m toplam uzunluğuna (2,2 m bıçak) sahiptir ancak sadece törenlerde kullanılmak üzere tasarlandığı düşünülmektedir. 1600 yılında birçok eski taçi kesilerek katana haline getirilmiştir. Var olan taçiler o-suriyagi olduğu için orijinal imzalı bir ubu taçiye çok ender rastlanır.

Kullanımı
Taçi esas olarak düşman piyadesini at sırtından etkili bir şekilde kesmek için kullanılırdı. Buna rağmen yerde iken kullanımı zor ve hantal olsa da etkili bir silah olarak yerde de kullanılırdı. Hantal olması sebebiyle uçigatana (katananın öncüsü) geliştirilmiştir.

Katananın selefi olan taçi, feodal Japonya'da buşi sınıfının savaşta kullandığı silahtı. Taçinin dizaynı evrim geçirdikten sonra, bir kılıcın katana mı yoksa taçi mi olduğunu ayırt edebilmek için kuşanma tarzı ve kılıç üzerindeki tertibata bakılırdı. Sengoki ve Edo dönemlerinde yönetim sınıfına dahil olan belirli üst rütbeliler kılıçlarını keskin kısmı üstte kalacak şekilde saya (kın) obiden (kuşak) geçirerek takmak yerine taçi stilinde (keskin ağzı aşağı doğru) kuşanırlardı.

Ayrıca bakınız

 Japon kılıcı terminolojisi
 Tanto
 Samuray

Japon kılıçları
Samuray askerî teçhizatları
Japon icatları

Taçi


NGC 6861A (NGC 6851A) je spiralna galaktika u zviježđu Teleskopu. Naknadno je utvrđeno da je NGC 6851A ista galaktika.

Izvori

Vanjske poveznice

  Hartmut Frommert: Revidirani Novi opći katalog
  Izvangalaktička baza podataka NASA-e i IPAC-a
  Astronomska baza podataka SIMBAD
   VizieR
 DSS-ova slika NGC 6861
  Auke Slotegraaf: NGC 6861 Deep Sky Observer's Companion
  NGC 6861  DSO-tražilica
  Courtney Seligman: Objekti Novog općeg kataloga: NGC 6850 - 6899

6861A

NGC 6861A


Bilekli, Tunceli ilinin Hozat ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
22 Mart 1955'te Kakbel/Kakbil köyü kurulurken, yerleşim "Miksor" adıyla bu köyün mezrası konumundaydı. 1960 yılı nüfus sayımında yerleşimin köy statüsüne yükseldiği anlaşılmaktadır. 1965 yılı nüfus sayımından itibaren günümüzdeki adıyla kayıtlarda yer almaya başlamıştır.

Daha önceleri Ovacık ilçesine bağlı olan köy, 11 Şubat 1966'da Hozat ilçesine bağlanmıştır. Ekim 1994'te güvenlik güçleri tarafından PKK'ya yönelik başlatılan operasyonlar kapsamında güvenlik gerekçesiyle tamamen boşaltılan köyde, 2015 yılından itibaren yeniden yerleşim başlamıştır.

Coğrafya
Tunceli il merkezine 64, Hozat ilçe merkezine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Hozat belde ve köyleri

Bilekli, Hozat


Salomon Munk (født 14. maj 1803 i Glogau, Schlesien, død 4. februar 1867 i Paris) var en fransk orientalist.

Munk, som til sidst blev professor ved Collège de France, tilhører som videnskabsmand helt Frankrig. Han kom til Paris 1833 for at fortsætte sine østerlandske studier, men håndskriftsamlingerne optog ham så meget, at han ikke kom til at vende tilbage til Tyskland. Da jøderne i Damaskus 1840 beskyldtes for at have myrdet den franske pater Thomas, og advokaten Adolphe Crémieux gik til Ægypten for at forsvare jøderne for Mehemed Alis domstol, sendtes Munk med som tolk. Under sit ophold i Østerlandene opdagede han forskellige værdifulde håndskrifter, som han erhvervede for Nationalbiblioteket i Paris. 1841—52 var han nu her optaget af katalogiseringen af de hebraiske håndskrifter, men arbejdet tog så stærkt på hans øjne, at synet svækkedes (1845) således, at han til sidst blev helt blind. Men hans kundskaber var så grundige, at han trods sin blindhed var i stand til at forfatte vigtige værker, som han dikterede. Efter 1845 at have udgivet Palestine (som del af Univers pittoresque), gav han i Guide des Égarés en oversættelse af et værk af Maimonides tillige med den arabiske tekst (3 bind, 1856—66) og udgav 1857—59: Mélanges de Philosophie juive et arabe; desuden mange afhandlinger i Journal Asiatique og i skrifter, udgivne af Akademiet, hvoraf han fra 1858 var medlem, osv.

Kilder

Orientalister fra Frankrig
Professorer fra Frankrig
Faglitterære forfattere fra Frankrig
Fransksprogede forfattere
Franskmænd i 1800-tallet
Personer fra Schlesien

Salomon Munk


Gunter Scheel (né le  à Rathenow et mort le  à Tutzing) est un historien et archiviste allemand. De 1979 à 1989, il est directeur des . Ses activités de recherche se sont concentrées sur la vie et l'œuvre du polymathe Gottfried Wilhelm Leibniz et sur l'histoire de Hanovre et de Brunswick.

Biographie
Scheel grandit à Rathenow, où il termine ses études secondaires. À l'âge de quinze ans, il passe au séminaire de formation des enseignants de Zühlsdorf (Poméranie), où il passe son Abitur. À l'âge de 17 ans, il est enrôlé dans le service du travail du Reich. Travailler dans les marais du lac Peïpous le rend si malade qu'il est classé comme inapte au service militaire. Il travaille pendant une courte période comme enseignant dans une école primaire à Cottbus et en 1943 commence à étudier l'histoire, l'allemand et la philosophie à l'Université Humboldt de Berlin. Parmi ses professeurs universitaires figurent l'historien et ancien archiviste de Lübeck , ainsi que les historiens Friedrich Meinecke, Fritz Hartung et Friedrich Baethgen. De 1950 à 1952, il est assistant scientifique de Fritz Rörig. Scheea reçoit son doctorat en 1952 de l'historien constitutionnel Fritz Hartung. À partir de 1952, il travaille à l'Académie des sciences de Berlin, où il supervise l'édition critique des écrits et des lettres de Gottfried Wilhelm Leibniz sous la direction de Kurt Müller. En 1957, le volume 6 de la Correspondance générale, politique et historique est publié.

Archives principales d'État à Hanovre
En 1961, Scheel rejoint l'administration des archives de Basse-Saxe à Hanovre, dirigée par Rudolf Grieser. Il a suivi une formation pour le service supérieur d'archives, avec des étapes à Osnabrück, Hanovre et Marbourg. Il réussit ses examens à l' en mars 1964 et travaille ensuite comme archiviste aux . Il y occupe en dernier lieu le poste de directeur de département.
Il travaille sur des sujets d'histoire régionale et poursuit ses recherches sur Leibniz commencées à Berlin. Dans les années 1964 à 1979, les volumes 7 à 10 de la correspondance de Leibniz édités par Scheel sont publiés.

Directeur des Archives d'État de Wolfenbüttel
En 1979, Scheel devient directeur des , succédant à . En 1988, au cours de ses dix années de direction, une extension est construite à l'aile administrative, donnant de nouveaux espaces à l'atelier de restauration et au service informatique. Ses publications de cette période sont principalement consacrées aux recherches de Leibniz. D'autres domaines de travail sont le Hanovrien et de plus en plus l'histoire régionale de Brunswick. Son successeur comme directeur des archives est l'historien Horst-Rüdiger Jarck en 1989.

Autres activités
À partir de 1966, Scheel est membre de la , dont il est directeur général de 1972 à 1977. Il est membre de l'. De 1982 à 1994, il préside la , dont il est nommé membre honoraire en 1994. Jusqu'en 1991, il est également rédacteur en chef du , depuis 1902 l'organe scientifique pour l'histoire de l'état de Brunswick et de la région du sud-est de la Basse-Saxe. Le Braunschweigisches Jahrbuch  2004 lui est dédié à l'occasion de son 80e anniversaire et contient une bibliographie de ses publications. En collaboration avec Horst-Rüdiger Jarck, il publie le Braunschweigisches Biographisches Lexikon, qui devient un ouvrage de référence.

Scheel décède à Tutzing sur le lac de Starnberg en 2011. Depuis 1953, il est marié avec l'institutrice Brigitte, née Otto (morte en 2002). Son fils Wolfgang Scheel est né en 1959.

Publications (sélection)
 Wincheringen. Untersuchungen zu den mittelalterlichen Herrschaftsverhältnissen im Saar-Moselgebiet, Dissertation, Berlin 1952.
 Gottfried Wilhelm Leibniz: Sämtliche Schriften und Briefe. (Akademie-Ausgabe), hrsg. von der Deutschen Akademie der Wissenschaften zu Berlin, ab 1975 von der Akademie der Wissenschaften der DDR. Reihe I: Allgemeiner, politischer und historischer Briefwechsel, ab Band 7, 1964 hrsg. vom Leibniz-Archiv der Niedersächsischen Landesbibliothek Hannover. Bearbeiter der Bände 6, 1957 (mit Kurt Müller), 7, 1964 und 8, 1970 (mit Kurt Müller und Georg Gerber), 9, 1975 und 10, 1979 (mit Kurt Müller und Gerda Utermöhlen), Supplementband: Harzbergbau. 1991 (selbständig).
 mit  und Ernst Schraepler (Hrsg.): Ursachen und Folgen. Vom deutschen Zusammenbruch 1918 und 1945 bis zur staatlichen Neuordnung Deutschlands in der Gegenwart. Band 1–26, 2 Bände Indices, Berlin 1958–1980.
 mit Horst-Rüdiger Jarck (Hrsg.): Braunschweigisches Biographisches Lexikon. 19. und 20. Jahrhundert. Hahn, Hannover 1996, .

Une liste détaillée des publications est : Günter Scheel, Sibylle Weitkamp : Verzeichnis der Veröffentlichungen von Günter Scheel. Dans : Braunschweigisches Jahrbuch für Landesgeschichte. Volume 85, 2004, p. 179–188.

Bibliographie
 Horst-Rüdiger Jarck: Nachruf auf Günter Scheel (1924–2011). In: Braunschweigisches Jahrbuch für Landesgeschichte. Band 92 (2011), S. 333–337.
 Otto Merker: Günter Scheel 1924–2011. In: . Band 84 (2012), S. 591–594.

Références

Liens externes

Historien allemand
Naissance en février 1924
Naissance à Rathenow
Décès en septembre 2011
Décès à Tutzing
Décès à 87 ans

Günter Scheel


Hakkekød er kød, der er hakket i en kødhakkemaskine eller med en hakkekniv.

Hakkekød er en ret almindelig type kød, som kan produceres af flere slags dyr. De mest almindelige typer hakkekød er hakket oksekød, hakket svinekød, hakket kyllingekød, hakket lammekød og hakket gedekød.

Hakkekød benyttes ofte til fremstilling af fars.

Referencer

Kødudskæringer

Hakkekød


Kwassa Kwassa er en dansk dokumentarfilm fra 2015 produceret af kunstgruppen Superflex.

Handling
Der ligger et stykke Europa i det Indiske Ocean. Som et levn fra kolonitiden hører øen Mayotte under den franske stat, og fra naboøerne begiver folk sig ud på et skummende hav for nå Europas kyster lige nord for Madagaskar. Båden er blevet metafor for en verden, hvori mennesker, modsat varer, ikke kan cirkulere frit. Og hvor arbitrære linjer på et verdenskort kan afgøre menneskers skæbne. Kunstnergruppen SUPERFLEX sprøjter deres subversive og samtidskritiske kontrastvæske ind i det aktuelle flygtninge- og migrationsspørgsmål, hvorved en tvivlsom, politisk fantasi træder frem: forestillingen om Europa.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark

Kwassa Kwassa


Guillaume Thérèse Antoine Degeorge, ou Guillaume Degeorge, est un architecte français né à Clermont-Ferrand le  et mort à Lempdes le .

Biographie
Guillaume Degeorge est le fils d'un avocat, Annet François Degeorge, qui fut plus tard (1831-1841) juge de paix à Clermont-Ferrand, et de Gilberte Vigeral, fille d'un notaire de Vertaizon. Il a été l'élève de Charles Percier et à l'École des beaux-arts le . Il participe pour la dernière fois au Concours de Rome en mai 1816.

Il est d'abord architecte à Clermont-Ferrand, puis à Riom à partir de 1824. Architecte du département du Puy-de-Dôme, il réalise le nouveau palais de Justice à partir de 1824, jusqu'en 1841. Il a succédé à Claude-François-Marie Attiret. Il réalise le château d'eau de Riom entre 1829 et 1832.

Constructions
 Cour d'appel de Riom, de 1824 à 1841. Ayant des problèmes de santé, il est remplacé par Agis-Léon Ledru (1816-1885) en 1848.
 Fontaine du Château d'eau de Riom

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Liens externes

 Base Agorha : Degeorge, Guillaume (17/12/1787-1850)

Architecte français du XIXe siècle
Naissance en décembre 1787
Naissance à Clermont-Ferrand
Décès en janvier 1868
Décès dans le Puy-de-Dôme
Décès à 80 ans

Guillaume-Thérèse-Antoine Degeorge


කෙලවල්ලන් තම්බා, දුම්ගසා, වේලාගැනීමෙන් උම්බලකඩ (හෝ උම්මලකඩ හා උඹලකඩ) සාදාගනු ලැබේ. මාලදිවයිනේ නිෂ්පාදනයක් වන උම්බලකඩ එරට සහ ශ්‍රී ලංකාවේ ආහාරයට ගනු ලැබේ. ලක්ෂද්වීපය, කේරළය සහ තමිල් නාඩුව වැනි දකුණු ඉන්දියානු ප්‍රාන්තවල ද උම්බලකඩ භාවිත වෙයි. ආහාර රස ගැන්වීමට උම්බලකඩ භාවිත වන අතර, ඝන කිරීමේ කාරකයක් ලෙසත්, ප්‍රෝටීනයක් ලෙසත් භාවිත වෙයි.

මූලාශ්‍ර

උම්බලකඩ


Łapiński ist der Familienname folgender Personen:

 Cezary Łapiński (* 1953), polnischer Sprinter
 Tomasz Łapiński (* 1969), polnischer Fußballspieler und Fotograf

Łapiński


Efraín o Efraím es un nombre propio masculino de origen hebreo en su variante en español. Proviene del hebreo אֶפְרָיִם ('Ephráyim) y significa "Fructífero". Es un personaje bíblico del Antiguo Testamento, Efraín segundo hijo de José y hermano de Manasés.

Variantes
Efrén.
Femenino: Efraína, Efraíma.

Véase también
 Antroponimia
 Apellido
 Santoral

Bibliografía

Nombres hebreos
Nombres masculinos

Efraím (nombre)


Krassimir Jankow (; * 22. März 1986, englische Transkription Krasimir Jankov resp. Krasimir Yankov) ist ein bulgarischer Badmintonspieler.

Karriere
Krassimir Jankow war 2008 erstmals bei den nationalen Titelkämpfen in Bulgarien erfolgreich. 2009 folgten zwei weitere Titelgewinne. 2004 war er bei den Croatian Juniors erfolgreich, 2007 und 2010 bei den Balkanmeisterschaften.
Aktuell (Saison 2015/16) spielt Jankow in Österreich bei ASKÖ kelag Kärnten (Quelle: Homepage von ASKÖ kelag Kärnten).

Referenzen

Badmintonspieler (Bulgarien)
Universiadeteilnehmer (Bulgarien)
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2007
Bulgarischer Meister (Badminton)
Bulgare
Geboren 1986
Mann

Krassimir Jankow


طريق طبرق-أجدابيا هو طريق أسفلتي سريع في شمال شرق ليبيا يربط ما بين مدينتي طبرق وأجدابيا، وقد قلص المسافة من 620 كم (عبر الطريق الساحلي الليبي) إلى حوالي 410 كم. لكن الحركة على هذا الطريق صغيرة نسبياً. ويستعمل هذا الطريق من قبل المسافرين من طرابلس إلى طبرق (أو مصر)، وبالعكس.

بعد قيام ثورة 17 فبراير عام 2011، شهدت هذا الطريق مجموعة من الحوادث جعل السير فيه على قدر من الخطورة، ومنها:
مايو 2014: قامت مجموعة مسلحة باحتجاز أكثر من مائة شاحنة، و 200 سائقٍ مصري يعملون على تلك الشاحنات، قبل ان يتم اطلاق سراحهم.
أغسطس 2014:اختطاف خمسة صحفيين تابعين لقناة برقة كانوا عائدين من طبرق بعد تغطية افتتاح مجلس النواب الليبي، ثم أُعلن أن خاطيفهم قاموا بتصفيتهم.
أغسطس 2015: الهجوم على «بوابة ال200» (نقطة تفتيش تقع تقريباً في وسط الطريق)، من قبل أفراد قيل أنهم ينتمون لتنظيم الدولة الإسلامية مما أدى إلى مقتل حوالي أربعة جنود كانوا يحرسونها.

المصادر

طبرق
طبرق-أجدابيا
شعبية الواحات

طريق طبرق-أجدابيا


Paul Edward Winfield (født 22. maj 1939, død 7. marts 2004) var en amerikansk tv-, film- og teaterskuespiller. Han var kendt for sin skildring af en Louisiana forpagter, der kæmper for at understøtte sin familie under den store depression i minepælfilmen Drømmen om et nyt liv, der tjente ham en nominering for en Oscar for bedste mandlige hovedrolle. Han skildrede Martin Luther King, Jr. i 1978-miniserien King, som han blev nomineret til en Emmy Award for. Winfield var også kendt for sine roller i Terminator, Star Trek II: The Wrath of Khan og Star Trek: The Next Generation. Han modtog fem Emmy nomineringer samlet og vandt for sin 1994 gæsterolle i Picket Fence.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Personer fra Los Angeles
Amerikanere i 1900-tallet
Amerikanere i 2000-tallet
Emmy-vindere
Oscar-nominerede skuespillere

Paul Winfield


Tomás González (Medellín, Antioquia, 1950) es un escritor colombiano que se inició en el campo de la poesía y en 1983 publicó su primera novela, "Primero estaba el mar". Estudió filosofía en la Universidad Nacional de Colombia, vivió durante 19 años en los Estados Unidos con su esposa Dora y su hijo Lucas hasta 2002, cuando por problemas de salud de ella debió regresar a su país antes de lo planeado. Entonces, decidió radicarse durante los siguientes ocho años en Chía, un municipio localizado en las afueras de Bogotá; en la actualidad reside en la población de Cachipay, Cundinamarca, a dos horas de la capital de Colombia.

Biografía

Hijo de Alberto González, Tomás González es sobrino del escritor, abogado y filósofo Fernando González Ochoa, con quien compartió algunos años de su infancia en Envigado. La relación con su tío fue muy cercana, directa, gracias a que ambos vivían en fincas anexas. La manera en que Fernando interactuaba con gente de toda clase y con los animales de su finca lo convirtió rápidamente en  una figura de referencia y admiración personal para Tomás, tanto que uno de los personajes importantes de "La historia de Horacio" está basado en él. Veinte años después, el escritor regresó a la casa de su tío, hoy convertida en un museo dedicado a la preservación y divulgación de su obra. De él aprendió "a mirar la vida con los propios ojos, no con los de nadie más".

Formación literaria

La pasión por la lectura fue inculcada por su madre, quien compartía con él y sus hermanos libros de Julio Verne y Emilio Salgari. Varios años después, en la década de los sesenta, González se dedicó a estudiar a los escritores del boom latinoamericano, en especial a Gabriel García Márquez, Julio Cortázar y Juan Rulfo. En poesía prefiere a José Asunción Silva, León de Greiff y Federico García Lorca.

Visión literaria

Para González la literatura es una forma de exploración del mundo, pues considera que la escritura ayuda a entenderlo y a vivir en él: "La literatura es esa capacidad de comprensión a través de la recreación, del asombro, de la admiración, del gozo e incluso del sobrecogimiento por el horror".

A pesar de haber vivido una parte de su vida en los Estados Unidos, no considera que escribir desde el exterior sea demasiado importante para el trabajo literario, pues dice estar convencido de que el artista tiene una imagen del mundo que lo acompaña a todas partes y que puede recrear sin necesidad de salir de su tierra. De hecho, afirma que cualquier situación de la vida es materia prima para la escritura, pues la vida y la muerte siempre están presentes en el mundo.

El periodismo

Aunque acepta que el periodismo pudo haber sido un buen campo de formación para la confección de su estilo, cree que la utilización de su vida para hacer ficción es una especie de periodismo, al no tener reparo alguno para usar la realidad de los hechos en sus obras.

La fama

Lleva más de 40 años dedicado a la escritura y sin embargo, su reconocimiento literario inició hasta hace muy poco. Escritores como Elfriede Jelinek, William Ospina y Héctor Abad Faciolince han destacado la importancia de su obra para la literatura contemporánea y colombiana. Pero González desconfía de la fama porque sus halagos podrían hacer que el autor olvide la razón fundamental de la escritura. Cosa distinta sucedería con el reconocimiento a sus libros, el cual, según él, es el resultado al trabajo bien hecho. "Lo importante son los escritos y no el escritor. La fama también puede arruinar la obra, porque en vez de escribir para profundizar se escribe para andar mostrando habilidades que podrían perjudicar el texto. Tampoco consideró que se deba escribir para entretener ni para seducir a nadie, pues eso podría llevar a una especie de servilismo hacia el lector, que a su vez haría que baje el nivel de calidad de la escritura y que el escritor deje de tomar riesgos".

Obra publicada

Novela
 Primero estaba el mar, 1983
 Para antes del olvido, 1987
 La historia de Horacio, 2000
 Los caballitos del diablo, 2003
 Abraham entre bandidos, 2010
 La luz difícil, 2011
 Temporal, 2013
 Niebla al mediodía, 2015
 Las noches todas, 2018
 El fin del océano pacífico,2020
 Asombro, 2021

Cuento
 El rey del Honka-Monka, 1995
 El lejano amor de los extraños, 2013
 El expreso del sol, 2016
 La espinosa belleza del mundo, 2019

Poesía
 Manglares, 1997

Enlaces externos
 Entrevista a Tomás González.
 Entrevista.
 Artículo Revista Arcadia.
 Dossier: Tomás González, el secreto mejor guardado de la literatura colombiana.
 Columna de opinión del ensayista y escritor William Ospina.

Notas y referencias

Escritores de Medellín
Abogados de Colombia
Alumnado de la Universidad Nacional de Colombia

Tomás González (escritor)


Le fédéralisme en Espagne fut introduit en Espagne dans les années 1830, même s'il existe des précédents dans la dernière décennie du . La seule tentative d'instaurer un État fédéral en Espagne s'est produit au cours de la Première République espagnole . Depuis cet échec, la pensée fédéraliste a été un courant minoritaire. Pendant la Seconde République, puis au cours de la transition démocratique, un modèle intermédiaire entre fédéralisme et État unitaire fut adopté, basé sur des communautés autonomes.

Histoire

: l'échec de la République fédérale de 1873-1874
Le fédéralisme est parti des "anciens royaumes" médiévaux pour définir les États qui allaient former la République fédérale espagnole. Son grand théoricien était le politicien républicain catalan Francesc Pi i Margall, auteur de Las Nacionalidades, publié en 1877 peu après l'échec de l'expérience fédérale de la première République espagnol3. Comme l'a souligné Juan Francisco Fuentes, les fédéralistes ont raisonné à l'inverse des Français et des modérés qui "ont fait de l'État la pierre angulaire de leur projet modernisateur, au détriment de la nation souveraine", car ils considéraient que "la nation n'atteindrait la plénitude de son existence que si l'État unitaire et centraliste - impôts, conscription, forces de l'ordre, bureaucratie, monarchie - était opportunément supprimé", proposant ainsi une "sorte de nation sans État ".

Fédéralisme en Espagne


Neon es un género de araña de la familia Salticidae (arañas de salto). Sus 25 especies descritas se producen principalmente en Eurasia, con algunas especies que se encuentran en América del Norte y del Sur. La especie N. convolutus, también se encuentra en Argelia.

Especies

 Neon acoreensis Wunderlich, 2008 – Azores
 Neon avalonus Gertsch & Ivie, 1955 – Estados Unidos
 Neon caboverdensis Schmidt & Krause, 1998 – Cabo Verde
 Neon convolutus Denis, 1937 – Francia, Azores, Argelia
 Neon ellamae Gertsch & Ivie, 1955 – Estados Unidos
 Neon kiyotoi Ikeda, 1995 – Japón
 Neon kovblyuki Logunov, 2004 – Ucrania
 Neon levis (Simon, 1871) – Paleártico
 Neon minutus Zabka, 1985 – Korea, Vietnam, Isla de Taiwán, Japón
 Neon muticus (Simon, 1871) – Córcega
 Neon nelli Peckham & Peckham, 1888 – Estados Unidos, Canadá
 Neon nigriceps Bryant, 1940 – Cuba
 Neon ningyo Ikeda, 1995 – China, Japón
 Neon nojimai Ikeda, 1995 – Japón
 Neon pictus Kulczynski, 1891 – Sudeste de Europa a Asia Central
 Neon pixii Gertsch & Ivie, 1955 – USA
 Neon plutonus Gertsch & Ivie, 1955 – USA
 Neon punctulatus Karsch, 1880 – Bolivia
 Neon rayi (Simon, 1875) – Sur y Centro de Europa a Kazajistán
 Neon reticulatus (Blackwall, 1853) – Holártico
 Neon robustus Lohmander, 1945 – Irlanda, Gran Bretaña, Suecia, Finlandia, Alemania, España
 Neon sumatranus Logunov, 1998 – Malasia, Indonesia, Nueva Guinea
 Neon valentulus Falconer, 1912 – Europa a Asia Central
 Neon wangi Peng & Li, 2006 – China
 Neon zonatus Bao & Peng, 2002 – Isla de Taiwán

Referencias
 Platnick, Norman I. (2009): The world spider catalog, version 9.5. American Museum of Natural History.

Enlaces externos

 Photograph of N. levis
 Picture of N. nellii
 Bao, Y.-H. & Peng, X.-J. (2002). Six New Species of Jumping Spiders (Araneae: Salticidae) from Hui-Sun Experimental Forest Station, Taiwán. Zoological Studies 41(4): 403–411. PDF - includes Neon zonatus

Salticidae

Neon (araña)


Baldo Podić (Dubrovnik, 4. rujna 1942. – Lugano, 20. travnja 2020.), bio je hrvatski dirigent. Živio je i radio u Švicarskoj.

Životopis
Rodio se u Dubrovniku 1942. godine. Studirao je na Muzičkoj akademiji u Zagrebu dirigiranje i povijest glazbe, te završio 1965. godine. U Zagrebu je započela Podićeva karijera, debitirao je u Zagrebačkoj filharmoniji i HNK-u. Nastavio je glazbeno djelovati kao glazbeni ravnatelj Opernoga studija Pariške opere. U Baselu je stalni dirigent Opere do umirovljenja 2007. godine. Gost brojnih festivala, uključujući Dubrovačke ljetne igre. Kao gostujući dirigent nastupao je i u Sieni, Spoletu, Trstu, Bonnu, Düsseldorfu, Hamburgu, Münchenu, Montpellieru, Nantesu, Zagrebu te Chicagu. Dirigirao je i švicarskom premijerom Donizzetijeve Parisine.

Umro je 20. travnja 2020. u Luganu u Švicarskoj, zbog komplikacija od koronavirusa. Zbog teške bolesti od koje se liječio, zaraza koronavirusom za njega je bila kobna.

Izvori

Životopisi, Dubrovnik
Hrvatski dirigenti
Hrvati u Švicarskoj

Baldo Podić


1911 in sports describes the year's events in world sport.

American football
College championship
 College football national championship – Princeton Tigers
Events
 25 November — the tradition of homecoming begins at the 1911 Kansas vs. Missouri football game.

Association football

Cyprus
 Anorthosis Famagusta FC founded (30 January)
Egypt
 Zamalek SC is founded at Gezira Island, Cairo as "Thakanat Qasr El-Nil Club" (5 January)
England
 The Football League – Manchester United 52 points, Aston Villa 51, Sunderland 45, Everton 45, Bradford City 45, The Wednesday 42
 FA Cup final – Bradford City 1–0 Newcastle United at Old Trafford, Manchester (replay following 0–0 draw at Crystal Palace)
Germany
 National Championship – Viktoria Berlin 3–1 VfB Leipzig at Dresden
Scotland
 Scottish Football League – Rangers
 Scottish Cup – Celtic 2–0 Hamilton Academical at Ibrox Park

Australian rules football
VFL Premiership
 Essendon wins the 15th VFL Premiership: Essendon 5.11 (41) d Collingwood 4.11 (35) at Melbourne Cricket Ground (MCG)

Bandy
Sweden
 Championship final – IFK Uppsala 6–0 Djurgårdens IF

Baseball
World Series
 14–26 October — Philadelphia Athletics (AL) defeats New York Giants (NL) to win the 1911 World Series by 4 games to 2
Events
 Chalmers Award – Frank Schulte, NL; Ty Cobb, AL

Boxing
Events
 Monte Attell loses his World Bantamweight Championship to Frankie Conley, but Conley holds the title a matter of days before losing to Johnny Coulon
Lineal world champions
 World Heavyweight Championship – Jack Johnson
 World Light Heavyweight Championship – vacant
 World Middleweight Championship – vacant
 World Welterweight Championship – vacant
 World Lightweight Championship – Ad Wolgast
 World Featherweight Championship – Abe Attell
 World Bantamweight Championship – Monte Attell → Frankie Conley → Johnny Coulon

Canadian football
Grey Cup
 25 November — 3rd Grey Cup – University of Toronto Varsity Blues 14–7 Toronto Argonauts

Cricket
Events
 Warwickshire wins its first-ever County Championship title, the first of the competition's "new clubs" to do so
England
 County Championship – Warwickshire
 Minor Counties Championship – Staffordshire
 Most runs – Phil Mead 2562 @ 54.51 (HS 223)
 Most wickets – Harry Dean 183 @ 17.43 (BB 9–109)
 Wisden Cricketers of the Year – Frank Foster, J W Hearne, Sep Kinneir, Phil Mead, Herbert Strudwick
Australia
 Sheffield Shield – New South Wales
 Most runs – Aubrey Faulkner 1534 @ 59.00 (HS 204)
 Most wickets – Bill Whitty 70 @ 20.27 (BB 6–17)
India
 Bombay Triangular – Europeans shared with Hindus
New Zealand
 Plunket Shield – Canterbury
South Africa
 Currie Cup – Griqualand West
West Indies
 Inter-Colonial Tournament – Barbados

Cycling
Tour de France
 Gustave Garrigou (France) wins the 9th Tour de France

Figure skating
World Figure Skating Championships
 World Men's Champion – Ulrich Salchow (Sweden)
 World Women's Champion – Lily Kronberger (Hungary)
 World Pairs Champions – Ludowika Jakobsson-Eilers / Walter Jakobsson (Finland)

Golf
Events
 John McDermott becomes both the first American-born man and the youngest golfer (19 years, 10 months) to win the US Open
Major tournaments
 British Open – Harry Vardon
 US Open – John McDermott
Other tournaments
 British Amateur – Harold Hilton
 US Amateur – Harold Hilton

Horse racing
England
 Grand National – Glenside
 1,000 Guineas Stakes – Atmah
 2,000 Guineas Stakes – Sunstar
 The Derby – Sunstar
 The Oaks – Cherimoya
 St. Leger Stakes – Prince Palatine
Australia
 Melbourne Cup – The Parisian
Canada
 King's Plate – St. Bass
Ireland
 Irish Grand National – Reparator II
 Irish Derby Stakes – Shanballymore
USA
 Kentucky Derby – Meridian
 Preakness Stakes – Watervale
 Belmont Stakes – not contested due to anti-betting legislation in New York State

Ice hockey
Stanley Cup
 March — Ottawa Hockey Club wins the National Hockey Association (NHA) championship and Stanley Cup
 16 March — Ottawa forward Marty Walsh scores 10 goals in a 13–4 win over Port Arthur Seniors in a Stanley Cup challenge.  His tally is second in Stanley Cup history to Frank McGee's 14-goal total on 16 January 1905.
Events
 March — Winnipeg Victorias wins the Allan Cup
 13 November — NHA founding team Renfrew Creamery Kings drops out of the league and the players under contract are dispersed to other teams. Two franchises are sold to Toronto interests who intend to start in the 1911–12 season, but Toronto's new Arena Gardens is not ready for play.
 7 December — upon completion of artificial ice rinks in Vancouver and Victoria, British Columbia, the new professional Pacific Coast Hockey Association (PCHA) league is created by former NHA players Frank and Lester Patrick. A bidding war for players ensues with numerous NHA players leaving to play in the PCHA.

Motorsport

Rowing
The Boat Race
 1 April — Oxford wins the 68th Oxford and Cambridge Boat Race

Rugby league
England
 Championship – Oldham
 Challenge Cup final – Broughton Rangers 4–0 Wigan at The Willows, Salford
 Lancashire League Championship – Wigan
 Yorkshire League Championship – Wakefield Trinity
 Lancashire County Cup – Oldham 4–3 Swinton
 Yorkshire County Cup – Wakefield Trinity 8–2 Huddersfield
Australia
 NSW Premiership – Eastern Suburbs 11–8 Glebe (grand final)

Rugby union
Five Nations Championship
 29th Five Nations Championship series is won by Wales who complete the inaugural Grand Slam by defeating all four of its opponents

Speed skating
Speed Skating World Championships
 Men's All-round Champion – Nikolay Strunnikov (Russia)

Tennis
Australia
 Australian Men's Singles Championship – Norman Brookes (Australia) defeats Horace Rice (Australia) 6–1 6–2 6–3
England
 Wimbledon Men's Singles Championship – Anthony Wilding (New Zealand) defeats Herbert Barrett (GB) 6–4 4–6 2–6 6–2 retired
 Wimbledon Women's Singles Championship – Dorothea Douglass Lambert Chambers (GB) defeats Dora Boothby (GB) 6–0 6–0
France
 French Men's Singles Championship – André Gobert (France) defeats Maurice Germot (France): details unknown
 French Women's Singles Championship – Jeanne Matthey defeats Marguerite Broquedis (France) (France): details unknown
USA
 American Men's Singles Championship – William Larned (USA) defeats Maurice McLoughlin (USA) 6–4 6–4 6–2
 American Women's Singles Championship – Hazel Hotchkiss Wightman (USA) defeats Florence Sutton (USA) 8–10 6–1 9–7
Davis Cup
 1911 International Lawn Tennis Challenge –  4–0  at Hagley Park (grass) Christchurch, New Zealand

References

Sports by year

1911 in sports


Day One Christian Ministries, formerly known as the Lord's Day Observance Society (LDOS), is a Christian organisation based in the United Kingdom that lobbies for no work on Sunday, the day that many Christians celebrate as the Sabbath, a day of rest. This position is based on the fourth (by the Hebrew reckoning) of the Ten Commandments. Day One incorporates Day One Publications (its publishing arm) and the Daylight Christian Prison Trust.

The Lord's Day Observance Society was founded by Joseph Wilson and Daniel Wilson in 1831. It became the most powerful sabbatarian organisation in England, opposed to Sunday newspapers, train travel, and mail delivery. According to Stephen Miller, their "clamor for change provoked a backlash", and there was conflict in Victorian England over this issue for the rest of the nineteenth century. In a 1953 speech to Parliament, John Parker described it as "one of the strongest pressure groups in this country."

LDOS later united with other sabbatarian organisations, including the Working Men's Lord's Day Rest Association (1920), the Lord's Day Observance Association of Scotland (1953), and the Imperial Alliance for the Defence of Sunday (1965).

See also
Blue law
Keep Sunday Special
Religion in the United Kingdom
Sabbath desecration
Sunday shopping

References

External links

Day One Publications, books published by the society

Sabbath in Christianity
Christian advocacy groups
1831 establishments in the United Kingdom
Religious organizations established in 1831

Day One Christian Ministries


ඉඩෝ භාෂාව යනු විවිධ පසුබිම් වලින් එන පිරිස් හට යොදා ගත හැකි නිර්මාන කරනලද පොදු විකල්ප අන්තර්ජාතික භහසාවකි. එය නිර්මාණය කර ඇත්තේ ව්‍යාකරණ, අක්ෂර වින්‍යාස හා කෝෂවිද්‍යාව ඉතාමත් ක්‍රමවත් කරමින්, ඉගෙනීම හා පාවිච්චිය පහසු කිරීමටයි. මේ අයුරින් ඉඩෝ වර්ග කර ඇත්තේ අතිරේක අන්තර්ජාතික භහසාවක් ලෙසයි. එය එස්පෙරාන්ටීඩෝ යැයි, එස්පෙරාන්ටෝ වලින් බිඳි ආ භහසාවලින්, අතිශය ප්‍රසිද්ධියක් ඉසුලූ භහසාවකි.

ඉඩෝ, ඉන්ග්‍රීසි භහසාව මෙන්, අකුරු විසිහයේ (26) ලතින් අකරාදිය යොදාගනී. එය ප්‍රංෂ, ඉතාලියානු, ස්පාඤ්ඤ, ඉංග්‍රීසි, ජැර්මාණු හා රුසියන් බසින් වචන අයත් කරගෙන ඇති අතර එස්පෙරාන්ටෝ භහසාව දන්නා කෙනෙකුට ඉතාමත් ලෙහෙසියෙන් තේරුම් ගත හැකිය.

The Little Prince හා Gospel of Luke ඇතුළු කෘථි රැසක් ඉඩෝ බසට පරිවර්ථනය වී ඇත. 2000 වර්ෂය වනවිට ඉඩෝ කථා කරන පිරිස 100-200 පමණ විය.

ඉතිහාසය
අථිරේක විශ්ව දෙවන බසක් හෝ නව බසක් නිර්මානය කිරීම යන සංකල්ප අළුත් ඒවා නොවේ. පළමුවන් ගොඩනැගුනු භාෂාව ලින්ගුවා ඉග්නෝටා (Lingua Ignota) නමින් හැඳින් වේ. එය දොළොස් වන සියවසේ නිර්මාණය කරන ලද්දකි. එහෙත් 1879යේ වොල්පියුක් බස නිර්මාණය වී ප්‍රචාරය කරන තෙක් මෙවැනි කෘත්‍රීම භාෂා පිළිබඳ නැඹුරුවක් බොහෝ දෙනෙක් තුල පැවතියේ නැහැ. 1887 වර්ෂයේ සිට එස්පෙරාන්ටෝ භාෂාව වඩාත් ප්‍රඡලිත වුනා. මීට අමතරව ලතින් සෛන් ෆ්ලෙක්සියොන් (Latino sine Flexione) සහ ඉඩියොම් නිවුට්‍රල් (Idiom Neutral) භාසා එකතු වුනා. මේ කාල පරිච්ඡේදයේදී ප්‍රංෂ ගණිතඥ්ඥ ලුයී කුතුරාට් "අථිරේක අන්තර්ජාථික භාෂාවක් සම්මත කරගැනීමට නියෝත මණ්ඩලයක්" (Delegation for the Adoption of an International Auxiliary Language) පත් කළා.

ඩිගිටල් යුගය
තවමත් ඉඩෝ භහසාව ඉගෙනීමට උද්‍යෝගී පිරිස් ඇති අතර, අන්තර්ජාලය ඔස්සේ මෙම බස තව තවත් ප්‍රඡලිත වෙනවා. Yahoo! සමඟ ඉඩෝ ඉගෙන ගැනීමට එහි "Idolisto" නැමැති කණ්ඩායමක් පෙනී සිටී. එයින් විසි හතර දෙනෙකුගේ සාම්පලයකින් 54% 2002-2005 වසර වලත්, 32% 1990-2002 දක්වාත්, 8% ඊට පෙර සිටමත් ඉඩෝ බස ඉගෙන ගනිමින් සිටි බව වාර්ථා වේ.

වෙනස් කම්
1922 වසරේ සිට වෙනස්කම් කීපයක්ම ඉඩෝ හට ඇතුලත් කර තියෙනවා.

ස්වර විද්‍යාව
ඉඩෝ හට පණකුරු ශබ්දාණු පහක් තිබේ. [e] හා [ɛ] පණකුරුද [o] හා [ɔ] පණකුරුද භාෂාව පරිශීලී කරන්නාගේ කැමැත්ත මත මාරු කළ හැකිය. /au/ හා /eu/ වචන මූලයන්හීදී සංයුක්ත ස්වර වන අතර උපසර්ග ලෙස භාවිතා වෙද්දී වෙනස් නොවේ.

අක්ෂර වින්‍යාසය

ව්‍යාකරණ

වෙනත්

යොමුව

ඉඩෝ (භාෂාව)


Michelle Sophie Gatting Brændstrup (født 31. december 1993 i Aarhus) er en dansk racerkører. I 2016 deltog hun i Danmarks største bilsportsserie Danish Thundersport Championship (DTC).

Racerkører
Som 8-årig begyndte Gatting at køre indendørs gokart, og senere var hun blandt andet teamkammerat med Kevin Magnussen.

Michelle Gatting kørte gokart for sidste gang i 2011, hvilket også var året hvor hun rykkede op i Formula Ford. I 2012 og 2013 kørte hun en Volkswagen Scirocco i den tyske Volkswagen Scirocco R Cup. Gatting kørte i 2014 i Porsche Carrera Cup Germany, hvor de deltagende biler var Porsche 911 GT3.

I 2016 debuterede hun i Danmarks største bilsportsserie Danish Thundersport Championship (DTC), da hun fik plads i en Dodge Challenger hos det nystiftede team LM Racing.
31. juli 2016 skrev Gatting historie, da hun som første kvinde vandt et løb i DTC. Dette skete på gadebanen ved Copenhagen Historic Grand Prix.

I 2019 debuterede hun på Le Mans for Kessel Racing hvor hendes team blev nummer fire.

Privat
I juni 2014 blev hun student fra Rungsted Gymnasium, efter at hun havde brugt fire år på den specielle Team Danmark-linje.

Siden 2015 har Michelle Gatting fungeret som instruktør for Porsche, på deres tre måneder lange "Porsche Driving Experience Winter" ved det finske fjeld og vintersportssted Levi.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Michelle Gattings officielle hjemmeside

Personer fra Aarhus
Motorsportsfolk fra Danmark

Michelle Gatting