The Grammy Award for Best Dance/Electronic Recording (formerly known as Best Dance Recording) is an award presented at the Grammy Awards, a ceremony that was established in 1958 and originally called the Gramophone Awards, to recording artists for works containing quality vocal performances in the dance music and/or electronic music genres. Honors in several categories are presented at the ceremony annually by the National Academy of Recording Arts and Sciences of the United States to "honor artistic achievement, technical proficiency and overall excellence in the recording industry, without regard to album sales or chart position".

The award for Best Dance Recording was first presented to Donna Summer and Giorgio Moroder in 1998 for the song "Carry On". In 2003, the Academy moved the category from the "Pop" field into a new "Dance" field, alongside the category Best Dance/Electronic Album. According to the Academy, the award is designated for solo, duo, group or collaborative performances (vocal or instrumental), and is limited to singles or tracks only.

The award goes to the artist, producer and mixer. The engineer and songwriter can apply for a Winners Certificate.

Skrillex has won the award a record three times, with Justin Timberlake, Diplo and The Chemical Brothers winning twice. Bonobo, The Chemical Brothers and Madonna share the record for the most nominations, with five. Bonobo also holds the record for the most nominations without a win.

History
Though she was not the first to suggest that the genre be recognized officially, Ellyn Harris and her Committee for the Advancement of Dance Music lobbied for more than two years to encourage the National Academy of Recording Arts and Sciences to acknowledge dance music. Some Academy members debated whether dance music, with its heavy use of layering, remixing, "lack of melody or verse", and numerous varieties, was truly considered music. Others were concerned that dance music was not a long-lasting genre, fearing the category would face retirement much like the award for Best Disco Recording, which was presented for one year only at the 22nd Grammy Awards in 1980.

In 1998, Harris' efforts paid off when the Academy first presented the award to Donna Summer and Giorgio Moroder at the 40th Grammy Awards for the song "Carry On". While the Academy had once been quoted as saying that "they considered dance music as something pop artists had created in their most frivolous moments", Ivan Bernstein, executive director of the organization's Florida branch, insisted that an award for excellence in dance music would not exist "if there were concerns about excellence".

Starting from the 64th Annual Grammy Awards in 2022, the category was renamed from Best Dance Recording to Best Dance/Electronic Recording. Starting from the 66th Annual Grammy Awards in 2024, a sister category Best Pop Dance Recording, was established in order to prevent well-established pop artists who incorporate dance music into their work from dominating the category over dedicated dance acts.

Recipients

 Each year is linked to the article about the Grammy Awards held that year.

Artists with multiple wins

3 wins
 Skrillex

2 wins
 Diplo
 Justin Timberlake
 The Chemical Brothers

Artists with multiple nominations

5 nominations
 Bonobo
 The Chemical Brothers
 Madonna

4 nominations
 Daft Punk
 Diplo
 David Guetta
 Kylie Minogue
 Skrillex

3 nominations
 Disclosure
 Gloria Estefan
 Lady Gaga
 Rihanna
 Rüfüs Du Sol

2 nominations
 Above & Beyond
 Avicii
 Basement Jaxx
 Britney Spears
 Calvin Harris
 Cher
 Depeche Mode
 Donna Summer
 Duke Dumont
 Fatboy Slim
 Flume
 Goldfrapp
 Groove Armada
 Kaytranada
 Jennifer Lopez
 Justin Timberlake
 LCD Soundsystem
 Pet Shop Boys
 Robyn
 Swedish House Mafia

See also

 Dance Music Hall of Fame

References

General
  Note: User must select the "Dance" category as the genre under the search feature.

Specific

External links

1998 establishments in the United States
Awards established in 1998
Dance music awards
Dance Recording


Nexus is an American comic book series created by writer Mike Baron and penciler Steve Rude in 1981. The series is a combination of the superhero and science fiction genres, set 500 years in the future.

Publication history
The series debuted as a three-issue black-and-white limited series (the third of which featured a 33 RPM flexi disc with music and dialogue from the issue), followed by an ongoing full-color series which lasted 80 issues. The black-and-white issues and the first six color issues were published by Capital Comics; after Capital's demise, First Comics took over publication.

On the creation of the series, Baron noted that they had originally pitched a series called Encyclopaedias to Capital Comics, but the company rejected this, saying they were looking for a superhero title. Over a drink at a restaurant, Baron outlined his ideas for Nexus to Rude:

In addition to the ongoing series, First reprinted the original miniseries as a graphic novel and later reprinted the first two years of the ongoing title in the Nexus Legends series. The ongoing series was also supplemented by The Next Nexus, a four-issue miniseries that followed Nexus #52. Following the conclusion of the ongoing series with #80 (May 1991), seven miniseries and two one-shot comics were published by Dark Horse Comics. The last of these miniseries was printed in black and white as a cost-cutting measure; low sales led to the series being discontinued. Although each miniseries had its own issue numbering, Baron and Rude added a sequential number to each, as explained in the back of the first issue of Nexus: Executioner's Song:

The sequential numbering system excluded Nexus the Liberator (which neither Rude nor Baron worked on), and crossover specials with Magnus: Robot Fighter and Madman.

Baron and Rude discussed plans to either revive the series or release a movie, possibly in animated form (a brief animated test clip was shown at comics conventions). From July 2007 through July 2009 they published the miniseries Space Opera, which culminated in a double-size issue #101/102.

The creators' canonical publication list includes 105 issues:
 Volume 1 (Black and White) – #1 – #3
 Volume 2 – #1 – #80
Nexus: The Origin (#81)
Nexus: Alien Justice (#82 – #84)
Nexus: Wages of Sin (#85 – #88)
Nexus: Executioner's Song (#89 – #92)
Nexus: God Con (#93 – #94)
 Nexus: Nightmare in Blue (#95 – #98)
Nexus: Space Opera (#99 – #102)
The series returned to publication in 2012 within the pages of Dark Horse Presents.
 Dark Horse Presents #12–#14 ("Bad Moon Rising" and "Infestation")
 Dark Horse Presents #23–#26, #29–#34 ("Into the Past")

As of April 2022 Rude has announced  that he has parted ways with Baron and will be writing and drawing a new 100 page Nexus story "Battle For Thuneworld" to be finished sometime in the fall of 2022.

Horatio Hellpop
The lead character, Horatio Valdemar Hellpop, received his Nexus powers from an alien entity called the Merk. As payment, the Merk required Nexus to seek out and kill a certain quantity of human mass murderers per "cycle". When the Merk selected a target, Nexus would receive strong headaches and maddeningly anguishing dreams (whose extremely intense episodes caused physical injuries to Hellpop's body that emulated the dream violence) of his target's victims until he did his duty. Horatio was reluctant to act as the Merk's tool, but continued seeking out mass murderers to maintain his power and his sanity so that he could defend his homeworld, a lunar refuge named Ylum (a shortening of the word "asylum", thus pronounced "eye-lum").

Stylistic influence
Both Baron and Rude paid homage to Space Ghost in their work on Nexus, including use of the battle cry "This calls for hyperspeed!" and including Space Ghost characters Jan, Jayce, and Blip in several uncredited background cameos. Hanna-Barbera cartoon characters from Jonny Quest, The Herculoids and Magnus Robot Fighter along with his girlfriend Leeja Clane are frequently spotted in Nexus comics along with the occasional appearance of Captain Kirk and Mr. Spock from Star Trek. Rude was later hired to create a Space Ghost comic for Comico with writer Mark Evanier.

Steve Rude cited a number of influences on his clean, distinctive style, including Space Ghost character designs and other work by Alex Toth, Doug Wildey, Jack Kirby and commercial illustrators of the 1940s and 1950s, particularly Andrew Loomis. Rude occasionally does covers in the style of American illustrator Norman Rockwell.

Baron's Nexus stories responded to the world he was writing in, with competing merchants overwhelming media channels (and telepathy) with advertising. A great computerized library controlled the universe's memory of history. Some of his early 1980s references have become outdated, such as the menacing Sov empire.

Collected editions
Dark Horse Comics hardcover archive editions include:
 Nexus Archives, v1 (, reprinted Nexus #1–3, v2 #1–4)
 Nexus Archives, v2 (, reprinted Nexus v2 #5–11)
 Nexus Archives, v3 (, reprinted Nexus v2 #12–18)
 Nexus Archives, v4 (, reprinted Nexus v2 #19–25)
 Nexus Archives, v5 (, reprinted Nexus v2 #26–32)
 Nexus Archives, v6 (, reprinted Nexus v2 #33–39)
 Nexus Archives, v7 (, reprinted Nexus v2 #40–46)
 Nexus Archives, v8 (, reprinted Nexus v2 #47–52, Next Nexus #1)
 Nexus Archives, v9 (, reprinted Nexus v2 #53–57, Next Nexus #2–4)
 Nexus Archives, v10 (, reprinted Nexus v2 #58–65)
 Nexus Archives, v11 (, reprinted Nexus v2 #66–73)
 Nexus Archives, v12 (, reprinted Nexus v2 #74–80)

Rude Dude Productions:
 Nexus: Space Opera (, reprinted Nexus #99–102)
 Nexus: As It Happened, v1 (, reprinted Nexus #1–3, v2 #1–4)

Dark Horse Comics Softcover omnibus editions:
 Nexus Omnibus, v1 (, reprinted Nexus v1 #1–3, Nexus v2 #1–11)
 Nexus Omnibus, v2 (, reprinted Nexus v2 #12–25)
 Nexus Omnibus, v3 (, reprinted Nexus v2 #26–39)
 Nexus Omnibus, v4 (, reprinted Nexus v2 #40–52, Next Nexus #1)
 Nexus Omnibus, v5 (, reprinted Nexus v2 #53–65, Next Nexus #2–4)
 Nexus Omnibus, v6 (, reprinted Nexus v2 #66–80, The Nexus Files)
 Nexus Omnibus, v7 (, reprints Nexus: The Origin, Nexus: The Liberator #1–4, Nexus: Alien Justice #1–3, Hammer of the God: Pentathlon, Mezz: Galactic Tour 2494, Hammer of  God: Butch #1–3, and the "Clonezone Special")
 Nexus Omnibus, v8 (, reprints Nexus: The Wages of Sin #1–4, Nexus: Executioner's Song #1–4, Nexus: God Con #1–2, Nexus: Nightmare in Blue #1–4, and Nexus meets Mad Man!)

Reception
Martin A. Stever reviewed Nexus in Space Gamer/Fantasy Gamer No. 83. Stever commented that "the success of the book is due, in part, to its greatly detailed setting. Together Baron and Rude have fleshed out an entire future universe that is as rich and original as anything that I've seen in any medium".

Awards
The series won a total of six Eisner Awards. In 1988, the series won an award for Best Artist/Penciller/Inker or Penciller/Inker Team. 1992's Nexus: Origin won awards for Best Single Issue/Single Story, Best Writer/Artist, and Best Artist/Penciller/Inker or Penciller/Inker Team. In 1997, Nexus: Executioner's Song won Best Artist/Penciller/Inker or Penciller/Inker Team. In 2008, Todd Klein won Best Letterer/Lettering for his work on Nexus.

Crossovers
The Nexus series produced several crossover issues, featuring characters from several other First series, including American Flagg!, Grimjack, Jon Sable: Freelance, Badger, Whisper and Dreadstar. An example of Nexus crossover issues is the series Crossroads, published in 1988. Following the switch in publishers from First to Dark Horse, Nexus crossed over with Madman (Nexus Meets Madman) and Magnus Robot Fighter (Magnus Robot Fighter/Nexus).

Adaptations
A 2-minute promo for a Nexus animated series was produced in 2004.

Notes

References

External links
Nexus at Don Markstein's Toonopedia. Archived from the original on March 28, 2016.

1981 comics debuts
Characters created by Mike Baron
Dark Horse Comics superheroes
Dark Horse Comics titles
Eisner Award winners

Nexus (comics)


Kara Geyik  (yerli dilinde adı: Heȟáka Sápa «kara sığın / black elk» ; İngilizce tercüme adı: Black Elk «Kara Sığın») (Aralık 1863 - 19 Ağustos 1950), Siyulardan Oglala Lakotalarının şamanı (wičháša wakȟáŋ) ve heyoka (heyókȟa). Çılgın At'ın (Tȟašúŋke Witkó) ikinci kuzenidir.

Hayatı

On iki yaşında Little Big Horn Savaşına katıldı (1876) ve 1890 'da olan Yaralı Diz Katliamı'nda yaralandı.

Sonradan Katolik olan ilk eşi Katie War Bonnett ile 1892'de evlendi ve ondan üç çocuğu oldu. Eşinin 1903'teki ölümünden sonra kendisi de vaftiz olup Nicholas Black Elk adını almış ancak kabile gelenekleri ile vaftiz olduğu din arasında bir çatışma görmediğinden halkının manevi lideri olarak hizmet etmeye devam etmiştir. 1905'te iki kız çocuk sahibi dul Anna Brings White ile evlenmiş ve Kara Geyik'in bu eşinden de üç çocuğu olmuştu.

Hayatının sonuna doğru kendi yaşam öyküsünü ve Siu dini törenlerini çeşitli yazarlarla paylaşmıştı (John Neihardt ve Joseph Eyes Brown). Kızılderili hayatı ve dini hakkında önemli belge niteliği taşıyan anlatıları adı geçen yazarlarca kitaplaştırıldı.

Kitaplar
 John Neihardt (Haz.), Black Elk Speaks: being the life story of a holy man of the Oglala Sioux (1932) (Kitap İri Boynuzlu Kara Geyik Anlatıyor, Çev. Ünsal Özünlü, İmge Yayınları tarafından Türkçeye çevirilmiştir)
 Joseph Epes Brown (Haz.) The Sacred Pipe: Black Elk's Account of the Seven Rites of the Oglala Sioux, (1953)
 The Sixth Grandfather: Black Elk's Teachings Given to John G. Neihardt'' (1984)

Dış bağlantılar
 Genealogy of Black Elk
 Black Elk Speaks online (PDF 1529KB)
 Black Elk's Family Speaks

1863 doğumlular
Wyoming doğumlu yazarlar
1950 yılında ölenler
20. yüzyıl Amerikalı yazarları
20. yüzyılda Hristiyanlar
Amerikalı Roma Katolikleri
Amerika yerlilerinin kabile şefleri
Lakota kabilesi
Kızılderili Savaşları'nda kişiler
Kızılderili inançları

Heȟáka Sápa


Arnavutluk millî futbol takımı, Arnavutluk'u uluslararası arenada temsil eden futbol takımı. Arnavutluk Futbol Federasyonu tarafından kontrol edilmektedir.

Tarihçe
2016 Avrupa Futbol Şampiyonası elemelerinde Portekiz, Danimarka, Sırbistan ve Ermenistan ile mücadele eden Arnavutluk, 4 galibiyet, 2 beraberlik ve 2 mağlubiyet ile 14 puan toplayarak ikinci sırada yer aldı ve Portekiz'in ardından Avrupa Futbol Şampiyonası'na doğrudan katılım hakkı elde etti.

Elemelerde Sırbistan ile 14 Ekim 2014'te oynadığı maçta bir grup Arnavut, bir hava aracıyla sahanın tepesinde, üzerinde Büyük Arnavutluk haritası olan bir pankart gezdirmeye başlaması üzerine söz konusu pankartı indirmeye çalışan Sırp futbolcular ile Arnavut futbolcuların arasında çıkan gerginlik tribünlere de sıçrayınca Arnavutluk takımı sahadan çekildi ve maç tatil edildi. Sonrasında UEFA, sahadan çekildiği için Arnavutluk'u 3-0 hükmen mağlup sayıp Sırbistan'a da çıkan olaylar neticesinde "3 puan silme cezası" verince iki ülke federasyonu da CAS'a itiraz etti. CAS ise 15 Temmuz 2015'te verdiği kararda Sırpların itirazını reddederken Arnavutluk'unkini kabul etti ve Sırpların cezası sabit kalırken Arnavutluk maçı 3-0 hükmen kazanmış sayıldı.

Turnuva tarihi
 Şampiyon   İkincilik   Üçüncülük   Dördüncülük    Yükseldi   Aynı ligde kaldı   Düştü   Finaller ev sahibi

FIFA Dünya Kupası tarihi

Avrupa Futbol Şampiyonası tarihi

UEFA Uluslar Ligi tarihi

Arnavutluk millî futbol takımı maçları

Güncel kadro
Aşağıdaki oyuncular, 17 ve 20 Haziran 2023 tarihlerinde Moldova ve Faroe Adaları ile oynanacak UEFA Euro 2024 eleme maçları için çağrıldı.

Oyuncular

En fazla millî olanlar
8 Eylül 2012 itibarıyla.

En fazla gol atanlar
8 Eylül 2012 itibarıyla.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 FutbolliShqiptar.net
 Tifozat Kuq e Zi / Red and Black Fan Club
 Albania Sport

1946'da Arnavutluk'ta kurulan oluşumlar

Arnavutluk millî futbol takımı


Arcega ist der Familienname folgender Personen:
 Fernando Arcega (* 1960), spanischer Basketballspieler
 J. J. Arcega-Whiteside (* 1996), spanisch-US-amerikanischer American-Football-Spieler
 José Arcega (* 1964), spanischer Basketballspieler

Arcega


Der Rittrumer Mühlbach (auch: Rittrumer Mühlenbach und Ostrittrumer Mühlenbach) ist ein Fließgewässer in der Gemeinde Dötlingen im niedersächsischen Landkreis Oldenburg in Deutschland.

Verlauf
Der neun Kilometer lange Bach entsteht bei Feldhake, nordwestlich von Klattenhof gelegen und fließt von dort in westlicher Richtung nördlich von Ohe und Geveshausen. Er mündet südlich von Ostrittrum rechtsseitig in die Hunte.

Weblinks
 Niedersachsenkarte – Landkreis Oldenburg
 Wasserkörperdatenblatt Stand September 2012 - Nlwkn, abgerufen am 4. Oktober 2017

Einzelnachweise

Fluss in Europa
Fluss in Niedersachsen
Gewässer im Landkreis Oldenburg
Geographie (Dötlingen)

Rittrumer Mühlbach


Avrupa İnsan Hakları Mahkemesi (AİHM) veya İnsan Hakları Avrupa Mahkemesi (İHAM), uluslararası bir teşkilat olan Avrupa Konseyi'ne bağlı olarak 1959 yılında kurulmuş uluslararası bir mahkemedir. Mahkeme, Avrupa İnsan Hakları Sözleşmesi ve ek protokolleriyle güvence altına alınmış olan temel hakların çiğnenmesi durumunda bireylerin, toplulukların, tüzel kişilerin ve diğer devletlerin, belirli usul ve kurallar dahilinde başvurabileceği bir yargı merciidir. 46 Avrupa Konseyi üyesi, Avrupa İnsan Hakları Mahkemesinin yargı yetkisini tanımaktadır. Mahkeme, Fransa'nın Strazburg şehrinde bulunmaktadır.

Avrupa Birliği'nin günümüzde Avrupa Konseyi'ne ait bayrağı kullanıyor olması çeşitli kafa karışıklıklarına yol açıyorsa da Avrupa İnsan Hakları Mahkemesi Avrupa Birliği'nin değil, hemen hemen tüm Avrupa devletlerinin üyesi olduğu ayrı bir uluslararası teşkilat olan Avrupa Konseyi'nin organıdır. Ancak, Avrupa İnsan Hakları Sözleşmesi ve Avrupa İnsan Hakları Mahkemesinin içtihadı, Avrupa Birliği için de olmazsa olmaz asgarî standartları oluşturmaktadır.

Mahkemeye başvuru
Bir kişinin AİHM'ye başvurabilmesi için öncelikle kendi ülkesinde hakkını araması, yani iç hukuk yollarını tüketmesi gerekmektedir. Kişiler, iç hukukta haklarını aradıktan sonra ve bu konuda olumsuz nihaî karar alındıktan sonraki 4 ay zarfında yazılı olarak Strazburg'da bulunan Avrupa İnsan Hakları Mahkemesine başvurmalıdır. (Eskiden başvuru süresi 6 aydı. Ancak internet üzerinden başvuruların alınmaya başlamasından sonra, herkesin bu imkâna sahip olduğu düşünüldüğü için, başvuru süresi kısaltıldı.) Mahkemenin yargı dili İngilizce veya Fransızca'dır. Ancak başvuru, konsey üyesi devletlerin birinin diliyle (örn. Türkçe) de yapılabilir. Mahkeme, yapılan başvuruların ön koşullarının yerine getirilip getirilmediğini inceler, bir eksiklik görmezse başvurunun esastan incelenmesine karar verir. Ön koşulları taşımayan başvuruların reddine karar verilir. Bu karar kesindir, karşı başvuru yolu yoktur. Mahkeme, ön koşullar açısından kabul edilebilirlik kararı verdikten sonra esas hakkında karar vermeden önce, taraflara "uzlaşma" önerebilir. Taraflar kendi aralarında uzlaşır ve bu uzlaşı da mahkemece teyîd edilir ise, başvuru sonuçlanmış olur. Dostâne çözüm yoluyla da bir sonuca ulaşılamamışsa, mahkeme başvuruyu yeniden inceler, tarafların yazılı görüşlerini alır. Gerekli görürse duruşma yapar, tanık dinler, soruşturma ve araştırma yapar. Mahkeme, başvuru sahibinin sözleşmede tanınan bir hakkının devlet tarafından ihlâl edildiği kararına varırsa, "hakkaniyete uygun bir surette, zarar gören tarafın tatminine hükmeder". Yâni Mahkeme, devletin tazminat ödemesine karar verir. Mahkemenin kararlarının uygulanıp uygulanmadığı Avrupa Konseyi Bakanlar Komitesi tarafından denetlenir.

Yapısı
Avrupa İnsan Hakları Mahkemesinin şu anki idarî düzeni 1 Kasım 1998 yılında yürürlüğe giren "AİHM İç Tüzüğü"nde ayrıntılarıyla belirtilmiştir. Buna göre AİHM;

 Genel Kurul
 Komite
 Tek yargıç (14 nolu protokol ile oluşturulmuştur.)
 Daire
 17 Yargıçlı Büyük Daire'den oluşur.
Avrupa İnsan Hakları Mahkemesi, sözleşmeye taraf olan devletlerin sayısına eşit sayıdaki hâkimlerden oluşmakta ve hâkimler, mahkemeye geldikleri devlet adlarına değil, kendi adlarına mahkemeye katılma sahip olurlar. 9 yıllık bir süre için seçilen hâkimler yalnızca bir dönem görev yapabilirler. Ancak hâkimler, her durumda yetmiş yaşında emekli olurlar. Mahkemenin çalışmasında bir aksaklık olmaması amacıyla her hâkimin yenisi gelene kadar görev yapması esası da benimsenmiştir (Sözleşme, md. 20-23) .

Kaynakça

Dış bağlantılar
 AİHM resmi sitesi

İnsan Hakları Mahkemesi
Fransa merkezli insan hakları kuruluşları
Strazburg
Uluslararası mahkemeler
Yüksek mahkemeler
1998'de Fransa'da kurulan oluşumlar

Avrupa İnsan Hakları Mahkemesi


Agrilus flosculus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1933.

Referências

flosculus

Agrilus flosculus


Stützenhof ist ein Gemeindeteil der Stadt Schillingsfürst im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Der Weiler liegt am Ebertsmühlengraben, einem linken Zufluss der Wörnitz. 0,5 km südöstlich erhebt sich der Kellerberg (), 0,75 km nordöstlich das Bergfeld () und 1,5 km nördlich der Vetschenberg (). Ein Anliegerweg führt nach Bersbronn (0,2 km nordwestlich).

Geschichte
Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Stützenhof dem Steuerdistrikt und der Munizipalgemeinde Schillingsfürst zugewiesen.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Martin (Wörnitz) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach Kreuzerhöhung (Schillingsfürst) gepfarrt.

Weblinks

Fußnoten

Ortsteil von Schillingsfürst
Ort im Landkreis Ansbach
Weiler in Mittelfranken

Stützenhof


Toshiaki Haji (født 28. august 1978) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Tokushima Vortis og Ventforet Kofu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Toshiaki Haji


Donald J. Sanborn (* in New York City) ist ein sedisvakantistischer Bischof und Regens des Priesterseminars der Heiligsten Dreieinigkeit in Brooksville, Florida.

Leben
1967 trat Sanborn in das Priesterseminar der Diözese Brooklyn ein, wo er sich schwerpunktmäßig mit klassischen Sprachen befasste und 1971 mit cum laude graduierte. Unzufrieden mit den Reformen des Zweiten Vatikanischen Konzils trat er im selben Jahr in das Priesterseminar von Erzbischof Marcel Lefebvre in Ecône ein und wurde einer der ersten Seminaristen in der erst kurz zuvor gegründeten Priesterbruderschaft St. Pius X. Sanborn wurde am 29. Juni 1975 von Erzbischof Lefebvre zum Priester geweiht. Sanborn kehrte danach zurück nach East Meadow auf New Yorks Long Island. Er unterrichtete an der Schule des hl. Pius V. auf Long Island und feierte auch in Kapellen in Pennsylvania, Delaware und Virginia die Heilige Messe.

Im Januar 1977 ernannte der inzwischen von seinem Amt suspendierte Lefebvre Sanborn zum Rektor des Studienhauses des hl. Josef in Armada, Michigan, dem ersten amerikanischen Priesterseminar der Piusbruderschaft. Im Herbst desselben Jahres schloss sich ihm Anthony Cekada an. Im nächsten Jahr erwarb Sanborn eine Kirche in Redford, Michigan. Von Armada aus suchte er in den Vereinigten Staaten nach einem neuen und größeren Priesterseminar, das die steigende Zahl von Seminaristen aufnehmen sollte. Im Jahre 1979 erwarb er mit der Zustimmung von Lefebvre ein ehemaliges Haus der Jesuiten in Ridgefield, Connecticut, das dann in "Priesterseminar St. Thomas von Aquin" umbenannt wurde. 1982 begann Sanborn mit einem Anbau an das Seminar.

Im April 1983 war Sanborn unter den neun von der Piusbruderschaft ausgeschlossenen Priestern, die sich gegen die liturgischen Anordnungen Lefebvres (unter anderem den Gebrauch des Messbuchs von 1962 betreffend) und andere "Tendenzen" in der Piusbruderschaft wandten. Lefebvre forderte damals die Priester der Bruderschaft zur Unterlassung der Behauptung auf, Papst Johannes Paul II. sei nicht das legitime Oberhaupt der römisch-katholischen Kirche. Zudem akzeptierte Lefebvre Priester, die nach den unter Papst Paul VI. erfolgten Liturgiereformen geweiht worden waren. Die Ausgeschlossenen waren dagegen der Ansicht, die Weihen dieser Priester seien sub conditione zu wiederholen. Nach diesem Konflikt mit Lefebvre gründeten diese neun Priester unter Führung von Clarence Kelly mit einigen Seminaristen, die sich ihnen anschlossen, die Priesterbruderschaft St. Pius V. (SSPV). Innerhalb der SSPV entstanden allerdings ebenfalls Meinungsverschiedenheiten, nämlich über die Rechtmäßigkeit der von Bischof Pierre Martin Ngô Đình Thục vorgenommenen Weihen, sodass Sanborn, Daniel Dolan, Cekada und andere die Bruderschaft wieder verließen.

1984 richtete Sanborn die traditionalistische Heiligsakrament-Kapelle in Martinez, Kalifornien ein. Nachdem die Zelebration dort später wieder aufgab, kehrte Sanborn  1986 nach Michigan zurück, um einen großen Schulkomplex in Warren, einem Vorort Detroits, zu erwerben. Dort richtete er die "Mariahilf-Akademie" und die Kapelle des hl. Pius X. ein, die später in "Königin der Märtyrer-Kapelle" umbenannt wurde. 1995 gründete Sanborn mit Unterstützung einiger Gefährten das Priesterseminar von der Heiligsten Dreieinigkeit. Am 19. Juni 2002 wurde Sanborn von Robert McKenna OP zum Bischof geweiht.

Öffentliches Aufsehen erregte Sanborn, als er im Dezember 2018 die MeToo-Bewegung kritisierte. Sanborn zufolge trügen moderne Frauen, die durch ihre unmoralische Bekleidung Männer herausforderten, selbst eine Mitschuld am Missbrauch.

Publikationen
 1991 gründete Sanborn die Zeitschrift Sacerdotium, ein wissenschaftliches Periodikum für sedisvakantistische Priester, und die Catholic Restoration, eine Zeitschrift für sedisvakantistischen Laien. In dieser Zeit veröffentlichte Sanborn eine Reihe von Artikeln über das Zweite Vatikanische Konzil und Papst Johannes Paul II.
 Eine kritische Analyse von Ratzingers' Dominus Jesus. In: Wigand Siebel (Hrsg.): Zur Philosophie und Theologie Joseph Ratzingers. 4. Auflage, Saarbrücken 2007, ISBN 3-928198-03-3, S. 119–137.

Weblinks
 Kurzbiographie

Belege

Römisch-katholischer Bischof (20. Jahrhundert)
Mitglied der Priesterbruderschaft St. Pius X.
Sedisvakantistischer Bischof
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

Donald J. Sanborn


Duyu, duyulama etkinliğinin farkına varan içsel bir güçtür. Bu anlamda duyulama etkinlikleri ile çeşitli dışsal duyuların nesneleri arasındaki farkı ortaya koyan yeti. Canlılarda somut fiziki gerçeklikleri maddesel bir şekilde bilme gücü. İnsanlar olarak; görme, koklama, dokunma, tatma ve işitme olmak üzere beş duyuya sahip olduğumuz bilinir.

Ayrıca bakınız
 Duyu sistemi

Algı
Duyu sistemi

Duyu


ජීවියෙකුගේ බාහිර ස්වරූපය (හැඩය, ව්‍යුහය, වර්ණය, රටාව) හා එහි සංඝටක කොටස් ද යන්න මෙහි අදහසයි. මෙය කායික විද්‍යාවට වඩා වෙනස් වන්නේ එහි දී මූලිකව ක්‍රියාකාරීත්වය පිළිබඳව අධ්‍යයනය කරන නිසාය. දළ රූප විද්‍යාව යනු ජීවියකුගේ ප්‍රකට හා මූලික අනිවාර්ය පැතිකඩයි. (ජීවියෙකුගේ හෝ වර්ගීකරණ කාණ්ඩයක) විස්තරයක් ලෙස සඳහන් කරනවා නම් උදා- ලෙසට එහි සමස්ථයක් ලෙසට හැඩය, වර්ණය, ප්‍රධාන සලකුණු අයත් වන අතර සියුම් දත්ත අදාල නොවේ. බොහෝ වර්ගීකරණ කාණ්ඩ බාහිර ස්වරූපය අනුව අනෙකුත් වර්ගීකරණ කාණ්ඩවලින් වෙනස් වේ. ආදර්ශීය ලෙස සමීප සබඳතා ඇති වර්ගීකරණ කාණ්ඩ එම සබඳතා ඇති අනෙක් කාණ්ඩවලින් වෙනස් වන්නේ ඉතා සුළු වශයෙනි. නමුත් ක්‍රිප්ටික් විශේෂ එම නීතියට පටහැනි අතර එම විශේෂ බොහෝ සමාන ලෙස පෙනෙන අතර බාහිර ලෙස සර්වසම ලෙස සමහර විට පෙනිය හැකි අතර ප්‍රජනනයේ දී වෙන්ව තනිව ක්‍රියා කරයි. ප්‍රතිවිරුද්ධ පරිණාමය හෝ අණුකරණය තුළින් පවා හෝ එකිනෙකට සමීප සබඳතා නැති වර්ගීකරණ කාණ්ඩ පෙනුමෙන් සමාන වන අවස්ථා ද ඇත. බාහිර රූපීකරණ දත්ත විශ්වාස කිරීම සම්බන්ධයෙන් තවත් ප්‍රශ්නයක් වන්නේ එය බාහිරින් පෙනෙන ආකාරය පමණක් වීමයි. DNA විශ්ලේෂණය මඟින් පමණක් විශේෂ 2ක් බව ඒ අවස්ථාවල දී කිව හැක.

ඒ අයුරින්ම රූප විද්‍යාව යනු වාග් විද්‍යෘවේ වචනවල අභ්‍යන්තර ආකෘතිය අධ්‍යනය කරන කේෂ්ත්‍රයයි (ශබ්ද කෝෂයේ ඒකක වශයෙන් වචන ශබ්ද කෝෂ වේදයේ විෂයයන් වෙයි) වචන පද ගැලපුමෙහි කුඩම ඒකකය ලස සාමාන්‍යයෙන් පිළිගැනෙන අතර බොහෝ භාෂාවල (සියල්ලෝම නොවෙතත්) වචන අනෙක් වචන වලට නීති මගින් සම්බාධ කල හැකි බව පැහැදිලිව. උදාහරණයක් ලෙස බල්ලා, බල්ලෝ සහ බල්ලන් අල්ලන්නා යන වදන ලගින් සම්බන්ධ බව ඉංග්‍රීසි කථිකයන් හදුනා ගනි. ඉංග්‍රිසි කථිකයන් ඉංග්‍රිසී භාෂායේ වදන නිර්මාණය පිළිබද සිය ප්‍රකාශිත දැනුමෙන් මෙම සම්බන්ධතාවයන් හදුනාගනිති. බල්ලා යන්නෙන් බල්ලන්, බළලා යන්නේන් බළලුන්, එසේම බල්ලා යන්නෙන් බල්ල්න් අල්ලන්නාද, දිසිය යන්නේන් දිසි සෝදන්නා ද නිර්මාණය වන බව ඔවුහු සිය සහජ ඥනයෙන් අවබෝධ කරගනිති. කුඩා ඒකක වලින් වචන සෑදෙන අන්දහ පිළිබද නිශ්චිත රටාවන් සහ එම කුඩා එහ්කක භාෂිතායේ දසී අනෙන්‍යව සිදු කරන බලපෑම කථිකා විසින් තේරුම්ගත් රීතින් වලින් පිළිබිඹුනේ. මේ අන්දමින් රූප විද්‍යාව යනු, භාෂාවක් තුල හා භාෂාවන් හරහා වචන නිර්මාණයේ රටාවන් අධ්‍යයනය සහ එම භාෂාවන් කථාකරන්නන්ගේ දැනුම හැඩ ගැස්විම සදහා රිති සම්පාදනයනයට උත්සාහ ගැනිම පිළිබද වාග් විද්‍යාවේ ශාඛාව වෙයි.

ඉතිහාසය

රූප විද්‍යාත්මක විග්‍රහයේ ඉතිහාසය ව්‍යාකරණයේ සංයුක්ත යොදා ගනිමින් අස්ථායි පාඨ ග්‍රන්ථයෙහි සංස්කෘත රූප විද්‍යාවේ රීතින් 3959 ක් සම්පාදනය කළ ඉපැරීණ ඉන්දියානු වාග්වේදින් පානින දක්වා දිවයයි. ග්‍රීක රෝමානු ව්‍යාකරණ සම්ප්‍රදායද රූප විද්‍යා විග්‍රහයේ යෙදිනි. රූප විද්‍යාව යන පදය වර්ෂ 1859 දි ඕගස්ට් ප්ලේචර් විසින් ප්‍රබන්ධනය කරන ලදි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Morphology_%28biology%29

රූප විද්‍යාව


Integralele lui Fresnel,  și , sunt funcții speciale, introduse în optică de inginerul Augustin-Jean Fresnel pentru a studia fenomenele de difracție.

Definiție

Proprietăți

Relațiile cu alte funcții speciale

unde  este .

Relația cu  este:

Bibliografie
 M. Abramowitz e I. Stegun, Handbook of Mathematical Functions, (Dover, New York, 1972) p. 300
 P. Drude, Theory of Optics, (Longmans, Green, and Co., New York, 1902) p. 188-203

Legături externe
 Integrala Fresnel S(x) pe functions.wolfram.com
 Integrala Fresnel C(x) pe functions.wolfram.com
 Integralele lui Fresnel MathWorld
Funcții speciale
Integrale
Funcții analitice

Integrala Fresnel


Elena Lagadinova (în ; ) a fost o agronomă bulgară, ingineră geneticiană și politiciană.

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, Lagadinova a contribuit la rezistența bulgară împotriva ocupației naziste, câștigând porecla "Амазонка" sau "Amazoana". Ea a fost cea mai tânără femeie luptătoare din Bulgaria, începând să contribuie la provocările războiului de la vârsta de 11 ani și să lupte activ la vârsta de 14 ani.

În urma victoriei aliaților din 1945, a urmat un doctorat în domeniul agrobiologiei, înainte de a ocupa postul de cercetătoare la Academia de Științe Bulgară. Acolo, ea a dezvoltat o nouă tulpină de grâu, Triticale, care a contribuit la creșterea productivității fermelor colective. Pentru această descoperire, ea a primit premiul Ordinul Chiril și Metodie de către guvernul bulgar.

În 1968, Lagadinova a acceptat funcția de Secretar al Patriei și președinte al Comitetului Mișcării Femeilor din Bulgaria. Sub aceste funcții, ea a jucat un rol semnificativ în crearea și aplicarea legislației în favoarea femeilor la locul de muncă, inclusiv a legilor privind concediul de maternitate. Ea a fost, de asemenea, o figură notabilă în politica globală, colaborând cu alți activiști internaționali pentru a crea o coaliție de organizații naționale pentru femei și a devenit membru al Institutului ONU pentru Inițierea Femeilor în 1985.

A murit pe 29 octombrie 2017, într-o unitate de pensionari din Sofia, Bulgaria .

Tinerețe

Lagadinova s-a născut în orașul montan Razlog, Bulgaria în 1930. Ea s-a nascut într-un mediu familial cu venituri mici și și-a pierdut mama la vârsta de patru ani. Ea și cei doi frați ai ei au fost crescuți de tată. În copilărie, a fost înconjurată de discuții despre revoluție și angajament politic, tatăl lui Lagadinova fiind un susținător timpuriu al Partidului Comunist Bulgar. În plus, fratele ei cel mai în vârstă, cu vârsta de optsprezece ani, a fugit în Uniunea Sovietică pentru a-și desfășura activitatea în cadrul Comuniternului. Lagadinova a experimentat al Doilea Război Mondial prin familia ei. Întreaga familie, sub o formă sau alta, s-a luptat împotriva fascismului în orașul ei natal, Razlog. Ea a ascuns identitățile membrilor familiei sale, și anume frații ei și acțiunile tatălui ei, acestea fiind contribuțiile ei la începutul războiului. Mai mult, ea a ajutat la alimentarea satelor din apropiere cu resursele necesare în timpul războiului. La paisprezece ani, Lagadinova s-a angajat să devină un luptător al libertății cu tatăl și frații ei, făcând-o una dintre cei mai tineri partizani să lupte în zona ei în acel moment.

Al Doilea Război Mondial
Bulgaria a fost aliată cu naziștii în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. În 1941, Bulgaria a adoptat  "Legea pentru protecția națiunii", care a eliminat drepturile civile ale evreilor bulgari. În 1941, Bulgaria a sprijinit și germanii în invazia Balcanilor, a ocupat cea mai mare parte a Iugoslaviei de Est și a deportat până la 20.000 de evrei din teritoriile lor ocupate. Întreaga familie a Elenei Lagadinova și mulți din rezistență care au luptat împotriva naziștilor în acel timp erau comuniști. În 1944, monarhia bulgară a trimis jandarmeria pentru a elimina amenințarea partizană și aceștia au venit cu grenade și la casa ei părintească din Razlog. A reușit să fugă în Munții Pirin.

După ce a scăpat și a fugit în munți, Lagadinova a început să lupte în vara anului 1944 devenind cea mai tânără luptătoare partizană feminină în Bulgaria în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. A început să participe la război la vârsta de unsprezece ani, iar la paisprezece ani se lupta, împreună cu frații săi în al Doilea Război Mondial, împotriva naziștilor aliați monarhiei bulgare. Lagadinova a fost, de asemenea, un iatak, ajutător al celorlalți partizani, care transmitea mesaje celorlalți membri ai familiei în timpul războiului. Activitatea lui Lagadinova era mai periculoasă, pentru că, în calitate de iatak, a trebuit să rămână în oraș și avea șanse mai mari să fie prinsă și ucisă. În timp ce Lagadinova a supraviețuit, fratele ei Assen a fost capturat și decapitat de jandarmerie în timpul războiului.

Porecla ei în timpul războiului a fost "The Amazon" (Amazonul). De-a lungul războiului au apărut postere și slogane de propagandă legate de ea. Și-a câștigat porecla prin curajul și tenacitatea sa de a lupta. De la Sofia la Moscova, diferite reviste pentru copii i-au lăudat curajul și puterea prin sloganul dedicat băieților și fetelor "să fie curajoși ca Amazoana".

După victoria aliaților în 1945, Lagadinova a fost trimisă în Uniunea Sovietică pentru a-și finaliza studiile. A studiat la Academia de la Timiryazev din Moscova (denumită în mod oficial Institutul Agricol din Moscova) fiind considerată a fi "cel mai vechi institut de renume internațional din Rusia". Acolo a obținut diploma de doctorat în biologie.

Contribuții la genetica plantelor
După terminarea războiului, Lagadinova a urmat un doctorat în domeniul agrobiologiei la Academia de la Timiryazev din Moscova și a efectuat cercetări suplimentare în Anglia și Suedia. S-a întors la Sofia pentru a fi cercetător științific și genetician agricol la Academia de Științe din Bulgaria. A lucrat ca om de știință timp de treisprezece ani; cercetarea sa a ajutat la dezvoltarea unei noi componente hibride de grâu,Triticale, care a contribuit la creșterea productivității fermelor colective. În 1959, guvernul bulgar i-a acordat Ordinul Chiril și Metodie pentru a-i recunoaște realizările în domeniul geneticii plantelor.

Cariera politică
Partidul cadrelor însărcinate cu supravegherea lui Lagadinova a încercat să influențeze politic programul de cercetare al Academiei de Științe din Bulgaria, acțiune care a determinat-o pe Lagadinova să scrie o scrisoare premierului sovietic Leonid Brejnev. În scrisoarea sa, ea a exprimat îngrijorarea cu privire la lipsa de expertiză tehnică a cadrelor de partid care interferează cu eforturile ei de cercetare și a făcut recomandări pentru Uniunea Sovietică. Scrisoarea ei a fost interceptată de Todor Zhivkov, secretarul general al Partidului Comunist Bulgar. În 1968, Zhivkov a forțat-o pe Lagadinova să accepte o poziție de Secretar al Patriei și președinte al Comitetului Mișcării Femeilor din Bulgaria.

Biroul Politburo bulgar a dorit să promoveze educația pentru a asigura încorporarea femeilor pe piața formală a muncii.  Țara a adoptat legi care au sprijinit formarea femeilor în multe domenii dominate anterior de bărbați, cum ar fi ingineria și reducerea dependenței femeilor de bărbați, prin legalizarea serviciilor de avort și prin relaxarea condițiilor legilor privind divorțul. Până în 1965, Bulgaria și-a propus să aibă cele mai multe femei în forța de muncă din lume. Aceste politici au condus la o scădere a ratei natalității, ceea ce a generat preocupări pentru oferta de muncă viitoare a statului. Statul a crezut că fondul lui Lagadinova în domeniul științei ar ajuta statul să elaboreze o soluție pentru populația în declin. Numeroși oficiali ai guvernului au început să ia în considerare excluderea avortului, cum era în țara învecinată România, pentru a spori rata natalității.

Pentru a genera date, Lagadinova a direcționat Comitetul Mișcării pentru Femei din Bulgaria (CMFB) să colaboreze cu Agenția Centrală de Statistică și cu consiliul de redacție al Woman Today, cea mai difuzată revistă de femei din Bulgaria. În 1969, CMFB a primit peste 16.000 de răspunsuri de la femei care lucrau. Concluziile lor au indicat că majoritatea femeilor bulgare și-au dorit să aibă mai mulți copii, dar s-au simțit suprasolicitate și incapabile să-și echilibreze atât sarcinile de muncă cât și sarcinile maternale. Sondajul a arătat, de asemenea, că 12% dintre copiii bulgari cu vârsta sub șapte ani au rămas fără supraveghere în timpul zilei de muncă. CMFB a recomandat statului să ofere femeilor concedii de maternitate plătite și să extindă disponibilitatea grădinițelor și creșelor.

De asemenea, CMFB a jucat un rol important în aplicarea legislației care aduce beneficii femeilor la locul de muncă, cum ar fi limitarea orelor de muncă pentru mame și soluționarea lipsei de îmbrăcăminte de calitate pentru femei. Până în 1975, femeilor bulgare li s-a promis un concediu de maternitate de 120 de zile, cu șase luni suplimentare de concediu plătit la salariul minim național. Femeilor li s-a garantat concediu neplătit timp de trei ani urmat de a li se aloca un loc pentru copii într-o grădiniță. Angajatorii erau obligați legal să dețină un post de femeie în absența unei mame.

Contribuție pentru internaționalism și pentru drepturile femeilor
Lagadinova a contribuit la dreptul femeilor prin îmbunătățirea vieții familiilor din zona de est și de vest. În timpul președinției Comitetului Mișcării pentru Femei din Bulgaria (CMFB), ea a colaborat cu Federația Democrată Internațională a Femeilor (FDIF), care a urmărit să grupeze femeile atât din estul, cât și din vestul zonei Războiului Rece pentru a opri agresiunea. Elena a furnizat, de asemenea, un sprijin material și logic pentru noile comitete și mișcări de femei din Asia și Africa.

La cea de-a treia Conferință Mondială a Femeile din 1985, la Nairobi, a fost aleasă raportoare generală. Din acel an și până în 1988, ea a devenit, de asemenea, membră a Institutului ONU pentru Inițierea Femeilor. În 1973, datorită persistenței și susținerii Elenei, guvernul bulgar a adoptat o lege care permite concediul de maternitate până la trei ani pentru fiecare copil, cu o garanție a unui loc de muncă asigurat și ani de maternitate contabilizați pentru pensionare. De asemenea, ea a presat guvernul să se angajeze să construiască mii de grădinițe noi.

Lagadinova a lucrat alături de alte organizații internaționale în cadrul Anului Internațional al Femeilor din 1975 al Organizației Națiunilor Unite, înființând coaliții internaționale de organizații feminine în anii '70 -'80 pentru a pune presiune asupra guvernele să finanțeze concediile de maternitate. Datorită muncii sale, toate țările, cu excepția Papua Noua Guinee, Surinam, Liberia și Statele Unite, acum garantează legal o formă de concediu de maternitate plătit.

Premii
În 1959, Lagadinova Lagadinova a fost distinsă de către Guvernul Bulgariei pentru Ordinul Chiril, pentru activitatea sa în genetica plantelor. În 1991, Lagadinova a primit prestigioasa "Medalia prezidențială pentru realizari excepționale" de către Universitatea Claremont din California.

Moarte
În 1989, Lagadinova s-a retras din viața publică. La douăzeci și șapte de ani de la pensionare, Lagadinova a avut un interviu cu Kristen Ghodsee, în care a sfătuit căː "Trebuie să lupți pentru ceva în care crezi." La 29 octombrie 2017, Lagadinova a murit în somn la Sofia, Bulgaria.

Note

Nașteri în 1930
Decese în 2017
Ingineri agronomi
Geneticieni bulgari
Politicieni bulgari
Bulgari din secolul al XX-lea
Bulgari din secolul al XXI-lea
Politiciene din secolul al XX-lea
Activiste

Elena Lagadinova


"Mente Pra Mim" é uma canção do cantor e compositor brasileiro Thiago Pantaleão, gravada para seu primeiro álbum de estúdio Fim do Mundo. A canção foi lançada para download digital e streaming através da Som Livre como terceiro single de Fim do Mundo em 5 de abril de 2023.

Lançamento e promoção
A divulgação do single começou com publicações de Pantaleão nas redes sociais anunciando o próximo single do seu primeiro álbum de estúdio intitulado Mente Pra Mim. A canção foi lançada pelo selo Slap, da Som Livre, em parceria com a Liga Entretenimento. "Mente Pra Mim" foi lançada para download digital e streaming como o terceiro single do álbum em 5 de abril de 2023.

Videoclipe
Para o videodance da faixa "Mente Pra Mim", Pantaleão escolheu a quadra de basquete do bairro da Mooca, em São Paulo, como cenário. O clipe traz uma coreografia assinada por Jéssi Müller, que já trabalhou com nomes como Pabllo Vittar, Urias e Aretuza Lovi. A produção, feita pela CAVE, traz elementos do universo esportivo, com direito a grafites coloridos nas paredes, que harmonizam com o figurino do cantor e dos dançarinos, e elementos como a bola e a cesta de basquete, presentes também entre os passos de dança.

A direção do clipe fica a cargo de Hideki Onuki, que já trabalhou com grandes nomes do pop como Gloria Groove, Di Ferrero, Manu Gavassi e Jão, e aposta em elementos inovadores, como diferentes técnicas de movimentos de câmera, para um clipe de dança. A faixa "Mente Pra Mim" é uma das mais ouvidas do primeiro álbum de Thiago Pantaleão, e também é uma das mais pedidas pelos fãs para ganhar um videoclipe.

Apresentações ao vivo
Pantaleão apresentou "Mente Pra Mim" pela primeira vez no pré-show do Prêmio Multishow de Música Brasileira 2022.

Faixas e formatos

Histórico de lançamento

Singles de 2023
Canções de 2023

Mente Pra Mim


Den Basillære del af nakkebenet  (også basioccipital) strækker sig frem og opad fra foramen magnum, og viser forfra et areal som er mere eller mindre quadrilateral i sin omkreds.

Referencer

Skelet

Basillære del af nakkebenet


Jean-François Gabriel Ferrari (né en 1959-60) est un homme politique seychellois membre de l'Assemblée nationale des Seychelles. Le 3 novembre 2020, il prête serment en tant que ministre désigné et ministre des Pêches.

Biographie
Ferrari étudie la sociologie et l'économie politique à l'Université d'Aix-Marseille à Aix-en-Provence. Il est journaliste de profession et est co-rédacteur en chef du journal Regar pendant 20 ans. En 1977, il participe au coup d'État qu'il regrettera plus tard. En 1991, il rejoint Roger Mancienne et Wavel Ramkalawan pour former le Parti Seselwa.

Il est membre du Parti national des Seychelles et est élu pour la première fois à l'Assemblée en 2007 après avoir été élu à la proportionnelle en 1998.

En 2006, il est blessé lors d'une manifestation contre le monopole du gouvernement sur la radio et la télévision. En 2009, il est de nouveau blessé lors d'une manifestation.

En 2016, Ferrari est élu à l'Assemblée nationale pour le district du Mont Fleuri et siège jusqu'en 2020. Le 31 octobre 2020, Ferrari est élu ministre désigné et ministre de la Pêche, succédant à Macsuzy Mondon.

Références

Liens externes

Étudiant de l'université d'Aix-Marseille
Naissance en 1959

Jean-François Ferrari


Şin Bet (İbranice: שב"כ, tam adı: שירות ביטחון כללי / Şerut-ha-Bitah'on ha-K'ali, anlam: Genel Güvenlik Servisi), İsrail'in yurt içi gizli servisidir.

'Destek' ve 'Operasyon' olmak üzere iki bölüme ayrılır.

Görevleri

Operasyon bölümü
 Koruma ve güvenlik. (İsrail elçiliklerini ve görevlilerini, Başkan'ı ve İsrail Savunma Sanayisini şemsiyesi altına alır.)
 Arap ülkelerle ilişkileri yürüten teşkilat. (Özellikle İsrail sınırlarındaki Arap ülkeleriyle ilgilenir.)
 Araplar olmayan ülkelerle ilişkileri yürüten teşkilat. (En geniş kadroya sahip ve en önemli departmanlardan biridir. Karşı-casusluk, yabancı diplomatların takibi görevlerinin yanı sıra, komünistlerle ve diğer politik aşırı-uçlarla mücadele eder.)

1998'de mensuplarını yine İsraillilerin oluşturduğu İşkenceye Karşı Genel Komite adlı oluşumun İsrail Yüksek Mahkemesi'nde Şin-Bet'in işkenceleri hakkında dava açması üzerine, teşkilatın o dönemdeki Genel Müdürü General Ami Ayalon mahkemeye bir rapor sunmuş ve İsrail İç Güvenlik Teşkilatı'nın Filistinlilere işkence yapmadan edemeyeceğini, Şin-Bet soruşturmaları açısından işkencenin zorunlu olduğunu ileri sürmüştü. Ayalon aynı raporda işkenceye herhangi bir sınırlama getirilmemesini de talep etmişti. Sonuçta Yüksek Mahkeme, Ayalon'un raporunu esas alarak İşkenceye Karşı Genel Komite'nin davasını reddetti.

İsrail güvenlik servisi Şin Bet'in eski başkanı Avi Dicter, terör zanlılarına yönelik düzenlenen suikast operasyonlarının her birinin başbakanın özel onayıyla yapıldığını söyledi.

ABD'de Brookings Enstitüsü'ne konuk olan Dicter, İsrail'in terörle mücadele operasyonlarının perde arkasına ilişkin yaptığı alışılmadık açıklamasında, suikast operasyonlarının her birinin tek tek başbakan tarafından onaylandığını anlattı.

İsrailli istihbarat teşkilatları

Şin Bet


En fagkonsulent er en vejleder og sparringspartner, der er ansat til at bistå myndigheder og undervisere i undervisningsfaglige spørgsmål inden for de enkelte undervisningsfag eller pædagogiske områder i en skoleform.

Undervisningsministeriet havde fagkonsulenter, der ved siden af deres arbejde som lærere havde en dag om ugen til konsulentarbejdet, der omfattede vejledning i faglige spørgsmål inden for et bestemt fag eller pædagogisk område. Der var fagkonsulenter i folkeskolen, gymnasiet og på seminarierne. I folkeskoleregi har man kunnet spare penge ved at overgå fra fagkonsulenter til læringskonsulenter, der hver især skulle dække flere fagområder.

Kommunale aftenskoler og andre skoleformer har også haft fagkonsulenter ansat til at varetage det faglige tilsyn med undervisningen samt vejlede lærerne.

En overordnet embedsmand i undervisningsministeriet var en undervisningsinspektør, der var overordnet fagkonsulenterne, og som førte tilsyn med undervisningen i grundskoler og ungdoms- og voksenuddannelser.

Noter

Pædagogik
Undervisning
Undervisningsministeriet
Stillingsbetegnelser inden for uddannelse
Lærere
Undervisere

Fagkonsulent


කෘසර්

USS පෝර්ට් රෝයල් (CG-73), 1992 දී නිකුත් කරන ලද Ticonderoga කාණ්ඩයේ මඟ පෙන්වන ලද මිසයිල කෘසරයකි.

කෘසර යනු යුධ නැව්වල ප්‍රමාණයෙන් විශාල වර්ගයක් වන අතර ඒවා එහි උපරිම සේවයෙහි යෙදුණේ 19 වන අගභාගයේ සිට සීතල යුද්ධය අවසාන වන තෙක්ය. ප්‍රථම කෘසර් නිපදවන ලද්දේ තනි මෙහෙයුම් හා මුහුදෙහි සිදු කරන ආරක්ෂක මෙහෙයුම් සඳහාය. පසුගිය වසර කිහිපය පුරාවට කෘසර්වල ස්වභාවය හා කාර්යභාරය සැලකිය යුතු ලෙස වෙනස් වී ඇත. ව‍ර්තමානයේ දී කෘසර, ඩිස්ට්‍රෝයර් නෞකා මඟින් විශාල වශයෙන් ප්‍රතිස්ථාපනය වී ඇත.

ෙඑතිහාසිකව කෘසර යනු නෞකා වර්ගයක් නොවන නමුත් යුධ නෞකා කාර්යභාරය ඉටු කරන යාත්රාසවකි. මෙම නෞකාවලට වෙනත් නාවික කණ්ඩායම්වලින් විශාල වශයෙන් ස්වාධීන වූ කාර්යයක් පැවරී තිබුණි. ඒවා අතරට සතුරන්ගේ වෙළඳමය නෞකාවලට පහරදීම ආකාරයේ මෙහෙයුම් ඇතුළත් විය. 19 වන සියවසේ අගභාගයේ දී කෘසර් යන වදන පැමිණියේ එවැනි කාර්ය භාරයක් සපුරා ගැනීම සඳහා නිපදවන ලද නෞකා හැඳින්වීමට වූ අතර 1890 සිට 1950 දක්වා කෘසර්යක් ඩිස්ට්රෝමයර් නෞකාවකට වඩා ප්රනමාණයෙන් විශාල හා බැට්ල්ෂිප් වර්ගයේ නෞකාවකට වඩා ප්රඩමාණයෙන් කුඩා විය. 19 සියවසේ වැඩි කාලයක් පුරාවට හා 20 වන සිය‍වසේ මුල් භාගය පුරාවට කෘසර යනු නාවික හමුදාවේ දිගු දුර බලකා ආරක්ෂක ආයුධය වූ අතර ප්ර මාණයෙන් වඩා විශාල නෞකා තම දේශ සීමා අසල රැඳී සිටියේය. ඔවුන්ගේ ප්රූධාන කාර්යය වූයේ සතුරන්ගේ වෙළඳ නෞකාවලට පහර දීම වූ අතර එය ඉතා ඉතා බහුලව සිදු වූ නිසා එම කාර්ය කෘසර් සටන් ලෙස හැඳින්වීමට ද පටන් ගත්තේය. කෘසර් මඟින් සිදු කළ අනෙක් කාර්යයන්වලට පිරික්සීම් ඇතුළත් වූ අතර එහි දී බොහෝ විට කෘසර වෙනත් නාවුක බලඇණිවලට ඈඳන ලදී. 20 වන සියවසේ පසු භාගයේ දී බැට්ල්ෂිප් වර්ගයේ නෞකාවල සමුගැනීම කෘසර වඩා විශාල හා බලවත් සටන්කාමීන් බවට පත් කළේය. කෙසේ නමුත් කෘසරවල කාර්යභාරය කෘසර සටන් පෙරමුණු නොව නාවුක බලඇණිය සඳහා ගුවන් ආරක්ෂාව ලබා දීම තෙක් වෙනස් විය. 21 වන සිය‍වසේ ආරම්භයේ දී ඒවා වඩාත්ම බල සම්පන්න යුධ නැව් වූ අතර එම කාලය වන විට ඒවා භාවිත කළේ ජාතීන් 5කි පමණි. (එක්සත් ජනපදය, රුසියාව, ප්රංිශය, ඉතාලිය හා පේරු) 2003 ඉතාලියානු නාවික හමුදාවේ Viptorio Veneto (550) සේවයෙන් ඉවත් කිරීමත් සමඟ වර්තමානයේ කෘසර් භාවිතයේ යොදා ගන්නේ ජාතීන් 3ක් පමණි.

යුධ නැව්

කෘසර්


De libero arbitrio voluntatis (Sobre o livre arbítrio), muitas vezes abreviado para De libero arbitrio, é um livro de Agostinho de Hipona que busca resolver o problema do mal no cristianismo afirmando que o livre arbítrio é a causa do sofrimento humano.

O primeiro de seus três volumes foi concluído em 388; a segunda e a terceira foram escritas entre 391 e 395. A obra é estruturada como um diálogo entre Agostinho e seu companheiro Evódio, abrangendo vários tópicos e inclui uma das mais importantes provas da existência de Deus.

Obras de Agostinho de Hipona

Livros em latim
Livros do século IV

De libero arbitrio


Glenea aegoprepiformis é uma espécie de besouro da família Cerambycidae. Foi descrito por Stephan von Breuning em 1950. É conhecida a sua existência no Bornéu.

Referências

Aegrprepiformis
Coleópteros descritos em 1950

Glenea aegoprepiformis


École nationale supérieure de chimie de Paris, fondată în 1896, este o universitate tehnică de stat din Paris (Franța).

Secții
 Master
Domeniu: chimie
 Doctorat
Domeniu: chimie, biologie, biotehnologie, medicină, fotovoltaică

Legături externe
 Chimie ParisTech Web

Universitatea din Paris
Universități din Franța
Universități tehnice
Paris


Apollo 11 este un film documentar de televiziune de tip dramă care a fost difuzat în premieră pe 17 noiembrie 1996 pe The Family Channel. A fost nominalizat pentru premiul Primetime Emmy.

Dezvoltare
Filmul a fost dezvoltat ca răspuns la recenziile pozitive ale filmului Apollo 13 din 1995. Producătorul executiv James Manos Jr. consideră că motivul pentru care nu s-a făcut niciun film anterior despre acestă misiune spațială a fost că "la prima vedere, nu părea să se fi întâmplat nimic dramatic".

Ei au primit permisiunea NASA de a înregistra porțiuni ale filmului în originalul Apollo Mission Control Center. Inginerii din cadrul complexului s-au oferit să facă astfel încât unele dintre echipamente să funcționeze la fel ca în 1969, pentru un plus de autenticitate.

Buzz Aldrin, unul dintre cei trei astronauti ai Apollo 11, a contribuit la acest film în calitate de consultant tehnic. El nu a fost întotdeauna în platoul de filmare, dar a făcut un efort considerabil pentru a ține pasul cu producția filmului. A fost filmat pentru o scenă, dar acesta a fost tăiată la postproducție. În timpul scenei, a jucat rolul unui cleric care a interacționat cu Xander Berkeley, interpretul lui Aldrin.Neil Armstrong a fost întrebat de către Aldrin dacă ar fi interesat să participe la creația filmului, dar Armstrong nu a răspuns invitației.

Intriga
Temându-se că sovieticii vor continua să conducă în cursa spațială și că ar fi primii care vor trimite un om pe Lună, NASA a resimțit o presiune enormă în a dezvolta programul Apollo cât mai repede cu putință, deși știa că acesta ar putea duce la un dezastru. Acest film recreează tensiunile care au fost resimțite nu numai de cei trei astronauti (Neil Armstrong, Buzz Aldrin și Michael Collins), dar și de familiile lor și de echipele de tehnicieni care s-au ocupat de pregătire, pentru a evita ca ceva să meargă prost.

Distribuția

 Jeffrey Nordling în rolul comandantului Neil Armstrong
 Xander Berkeley în rolul lui Buzz Aldrin, pilotul modulului lunar Apollo. Berkeley a făcut parte – de asemenea – din distribuiția filmului Apollo 13, motiv pentru care se crede că a obținut acest rol
 Jim Metzler, în rolul lui Michael Collins, comandantul modulului de comandă
 Jane Kaczmarek în rolul lui Jan Armstrong
 Wendie Malick în rolul lui Pat Collins
 Maureen Mueller în rolul lui Joan Aldrin
 Matt Frewer în rolul lui Gene Kranz

Premiera
Filmul a fost lansat pe The Family Channel duminică, 17 noiembrie 1996 la ora 19 EST, ca parte a FAM Sunday Night Movie Event. În continuarea premierei, Aldrin și alții au răspuns întrebărilor despre zborul în spațiu într-o emisiune  live intitulată From the Moon to Mars.

Filmul a fost nominalizat la premiul Primetime Emmy pentru categoriile mixaj de sunet pentru o dramă, miniserie și specială.

Note

Legăuri externe

Filme de aventură în spațiul cosmic
Filme bazate pe evenimente reale
Filme americane
Filme de televiziune din 1996
Provocarea Apollo 11
Apollo 11
Filme despre astronauți
Filme documentare despre spațiul cosmic

Apollo 11 (film din 1996)


Agenția Națională pentru Siguranța Alimentelor (sau abreviat ANSA) este o autoritate administrativă din Republica Moldova cu activitate națională responsabilă de implementarea politicii statului în domeniul de reglementare și control pentru siguranța alimentelor și în domeniul sanitar-veterinar, zootehnic, al protecției plantelor și carantinei fitosanitare, controlului semincer, calității produselor primare, produselor alimentare și a hranei pentru animale.

A fost creată la 16 ianuarie 2013, în baza reorganizării prin fuziune și în scopul optimizării structurale a mai multor instituții cu funcții de control și supraveghere în domeniul siguranței alimentelor.

Legături externe

 ansa.gov.md ANSA Website

Organizații guvernamentale din Republica Moldova


Serbien og Montenegro deltog i seks olympiske lege, hvor af fire (to vinter- og to sommer-OL) under navnet Forbundsrepublikken Jugoslavien. De blev da af Den Internationale Olympiske Komité sorteret under landskoden YUG, som noget fejlagtig angiver dem som direkte efterfølger af Jugoslavien.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Serbien og Montenegros OL-statistik  på Sports-reference.com

Serbien og Montenegro ved sommer-OL
Serbien og Montenegro ved vinter-OL
OL

Serbien og Montenegro ved OL


Still Life četvrti je studijski album švedskog heavy metal sastava Opeth. Album je 18. listopada 1999. godine objavila diskografska kuća Peaceville Records. Budući da je nakon objave prethodnog albuma My Arms, Your Hearse napustio Candlelight i Century Black Records, to je njegov prvi uradak koji je objavila navedena kuća. Ovo je ujedno i prvi album grupe na kojem bas-gitaru svira Martín Méndez.

Glazbeni stil
Eduardo Rivadavia, glazbeni kritičar sa stranice AllMusic, opisao je Still Life kao "golemi spoj grubih, često oštrih rifova s ljupkim melodijama".

Na Still Lifeu, kao i na većini albuma grupe, nalazi se spoj elemenata death metala i progresivnog rocka, što je karakteristično za Opethov glazbeni stil. Na ovom su se albumu growlovi pjevača Mikaela Åkerfeldta počeli znatno produbljivati u usporedbi s prethodnim uradcima. Still Life nastavlja eksperimentiranje skupine s dinamikom te većina pjesama sadrži barem dvije drastične promjene u dinamici. Pjesma "Benighted" jedina je akustična skladba na albumu te sadrži gitaristički solo inspiriran bluesom. To je ujedno i jedna od rijetkih Opethovih pjesama koja prati linearnu strukturu pjesme, sadržavajući strofe i refren.

"Face of Melinda" je, većim dijelom vremena, još jedna balada; iako ne sadrži death metal vokalni stil, ipak sadrži gitarističke rifove koji su tipični za žešće pjesme grupe. Kako bi pjesmi dodao džezističan zvuk, sastav se poslužio bas-gitarom bez pragova i posebnim četkama umjesto regularnim bubnjarskim palicama.

Koncept
Poput svojeg prethodnika My Arms, Your Hearse, Still Life konceptualan je album. Pjevač i gitarist sastava, Mikael Åkerfeldt, objašnjava: "Tematika Still Life nije sotonistička, već antikršćanska. Zvuči prilično naivno kad to kažem na takav način. Radnja se [...] zbiva u davnim vremenima kad je kršćanstvo bilo značajnije nego danas. Glavni je lik protjeran iz svojeg rodnog grada jer nije vjerovao u ono što su vjerovali njegovi sugrađani. Album zapravo započinje kad se on nakon nekoliko godina vraća kako bi se našao sa svojom starom 'draganom'. Naravno, ubrzo se počinju događati mnoge loše stvari unutar, kako ga nazivam na albumu, 'vijeća'. Veliki šefovi grada znaju da se vratio. Počinju se događati mnoge loše stvari. Na određen ga način vide kao licemjera. Skoro da zvuči kao [priča] o đavoljem odvjetniku ili kako god se to već zove."

Objava
Zbog vremenskih ograničenja skupina je mogla vježbati samo dvaput prije odlaska u studio. Budući da nije bila dovršena, objava naslovnice albuma često je bila odgađana te je zbog toga album bio objavljen mjesec dana kasnije nego što je bilo planirano. Album je u Europi 18. listopada 1999. godine objavila diskografska kuća Peaceville/Snapper. Zbog problema s novom distribucijskom mrežom skupine album u SAD-u nije bio objavljen sve do 27. veljače 2001. godine.

Still Life bio je prvi album na kojem je bas-gitaru svirao Martín Méndez te je usto i prvi album grupe na kojem se na prvom izdanju bilo koje inačice albuma na naslovnici pojavljuje njezin logotip.

Album je 2000. godine ponovno objavio izdavač Peaceville Records u inačici klizne kutije te tri godine kasnije u digipak inačici. Album je po treći put bio ponovno objavljen 31. ožujka 2008.; na ovoj se inačici albuma pojavila prerađena naslovnica koju je izvorno izradio Travis Smith te se sastojala od dva diska; prvi je disk sadržavao remasterirani stereo miks albuma na CD-u, dok je drugi disk činio audio DVD koji je sadržavao 5.1 miks prostornog zvuka. DVD sadrži i glazbeni spot za pjesmu "Face of Melinda" preuzet s koncertnog albuma The Roundhouse Tapes, koji prati nastup sastava u Londonu. Jens Borgren remasterirao je i remiksao izvorne snimke na albumu.

Popis pjesama

Recenzije
Album je uglavnom dobio pozitivne kritike. Eduardo Rivadavia, glazbeni kritičar sa stranice AllMusic, dodijelio je albumu četiri od pet zvjezdica te je komentirao: "Nakon što je svoje tiranske black metal simfonije na svojem trećem albumu, My Arms, Your Hearse, doveo do vrhunca, švedski je Opeth na brilijantnom albumu iz 1999., Still Lifeu, počeo dekonstruirati svoj zvuk. Kao logičan korak u svojoj evoluciji sastav na albumu preispituje svoj nevjerojatan spoj progresivnog rocka i black metala kako bi istaknuo prethodno, a u isto vrijeme ostao u dodiru s naknadnim. [...] U konačnici, ovo je još jedna uspješnica skupine te je svjedočanstvo njezine veličanstvenosti činjenica da je nekako uspjela nadmašiti samu sebe sljedećim albumom, Blackwater Parkom.

Osoblje

Opeth
 Mikael Åkerfeldt – vokali, gitara
 Peter Lindgren – gitara
 Martín Méndez – bas-gitara
 Martin Lopez – bubnjevi

Ostalo osoblje
 Göran Finnberg – mastering
 Harry Valimaki – fotografija
 Fredrik Nordström – produkcija, inženjer zvuka
 Isak Edh – inženjer zvuka
 Timo Ketola – logotip
 Travis Smith – naslovnica, fotografija

Izvori

Albumi iz 1999.
Albumi sastava Opeth

Still Life


Herbert Sernetz (* 24. Januar 1938 in Brünn) ist ein deutscher Rechtsanwalt.

Leben
Sernetz studierte Rechtswissenschaften an der Universität München, an der er 1970 promovierte. 1968 erhielt er die Zulassung zum Rechtsanwalt und ist heute Mitinhaber einer Sozietät in München mit den Beratungsschwerpunkten Aktienrecht und Vermögensnachfolge.

Von August 1997 bis August 2005 war er Präsident des Bayerischen Anwaltsgerichtshofs. Er publizierte zum Gesellschafts- und Erbrecht.

Schriften
Monographien und Handbücher
 Die Rechtsnachfolge in die Verbandsmitgliedschaft insbesondere beim Unternehmerwechsel, 1973
 Kapitalaufbringung und -erhaltung in der GmbH, Köln 2003 (gemeinsam mit Ulrich Haas)

Aufsätze und sonstige Beiträge
 Die Folgen der neueren Zivilrechtsprechung zum "Ausschüttungs-Rückhol-Verfahren" für zukünftige Kapitalerhöhungen bei der GmbH, ZIP 1993, S. 1685 ff.
 Die Folgen der neueren Zivilrechtsprechung zum "Ausschüttungs-Rückhol-Verfahren" für frühere Kapitalerhöhungen bei der GmbH, ZIP 1995, S. 173 ff.
 Beck´sches Rechtsanwaltshandbuch, 8. Aufl., München 2004
 B 1. Erbrecht und Testamentsvollstreckung, S. 99–157
 D 4. Einstweiliger Rechtsschutz, S. 1129–1144 (gemeinsam mit Wolf-Dieter von Gronau)

Weblinks
 kurzer Lebenslauf bei der Sozietät Sernetz & Schäfer

Einzelnachweise

Rechtsanwalt (Deutschland)
Träger des Bundesverdienstkreuzes 1. Klasse
Träger des Bayerischen Verdienstordens
Deutscher
Person (München)
Geboren 1938
Mann

Herbert Sernetz


Bjerganoaen (Bubalus quarlesi) er en lille bøffelart inden for de skedehornede pattedyr. Bjerganoaen lever i Indonesien og er nært beslægtet med lavlandsanoaen, som den undertiden regnes som en underart af.

Udseende
Bjerganoaen bliver op til 150 cm lang og kan have skulderhøjde på 70 cm. Den uldagtige pels er mørkebrun eller sort. Begge køn har horn på 15-19 cm. Bjerganoaen adskiller sig udseendemæssigt fra lavlandsanoaen ved at mangle et hvidt mønster ved struben, mens den har tættere pels og kortere hale og horn.

Levesteder
Den lever endemisk på den indonesiske ø Sulawesi samt den mindre naboø Buton. Dens habitat er skove, primært regnskove, i op til 2.300 m højde, og den foretrækker område, der ikke forstyrres af mennesker, og hvor der er adgang til vand.

Levevis
Dyrene lever enkeltvis eller i par. De er mest aktive først på dagen, mens de hviler sidst på dagen, skjult i tæt bevoksning. Bjerganoaen er udelukkende planteæder og lever mest af græs, blade og mos.

Man kender ikke meget til deres forplantning. Drægtighedstiden er 275-315 dage, hvorpå hunnen normalt føder én kalv. Kalvene er i begyndelsen lysere end de voksne dyr.

Trusler
Bjerganoaen trues først og fremmest af jagt og forandringer af levestederne. Populationen er nu om stunder fordelt på flere mindre områder, hvoraf en del er fredede. Ifølge IUCN's Rødliste anslås der at leve omkring 2.500 individer, og arten er dermed beskrevet som moderat truet.

Referencer

Eksterne henvisninger

Bøfler
Dyr fra Indonesien

Bjerganoa


Fulton Hall is a building on the campus of Boston College that houses the Carroll School of Management. It is named for university president Robert J. Fulton.

History
When World War II ended in 1945 there was a dramatic increase in enrollment at Boston College, due to the returning soldiers and the opportunities afforded to them by the G.I. Bill. The number of undergraduates swelled from 1,000 before the war to 5,000 by 1946. The available facilities could no longer accommodate any more students, so Boston College decided to build Fulton Hall. This building was, by far, the most sparse due to budget constraints. Students went door to door throughout the city of Boston selling "Bricks for Boston College" for $1 each in an attempt to raise funds. Working with whatever resources they could, Maginnis & Walsh designed a building that would never be able to live up to the rest of the existing buildings. The construction of Fulton Hall began in June 1947 and ended in 1948. The building was laid out on the south side of what is now known as the main quad. This area is composed of a large grassy courtyard surrounded by the Lyons, Gasson, Devlin, and Fulton buildings, one in each cardinal direction. The original design consisted of a simple 2-story Gothic-style building with a plain masonry façade, two towers in the front corners and a recessed courtyard on the south side. Because of its hilly location, and a request from the Trustees of Boston College that the building not block the view of Gasson Hall, only the top two stories were visible from the front of the building and the Gasson quadrangle, making it look small amongst the taller adjacent buildings.

Architectural description and renovation
In the summer of 1993, Svigals & Associates radically renovated the exterior with the same polychrome masonry work as the rest of the building, but its interior is drastically different.

and reduces the industrial feel of the exposed structural members. The contrast of a warm and soft material like wood and a cold and stiff one like metal creates a very interesting effect, where the softer warmer material gives the building a finished, refined and elegant look while the steel makes it feel modern, strong and minimalist.

The large glass ceiling of the atrium allows large amounts of light to flow into the building throughout the day because of its east to west layout. This light is softened by the use of diffusing finishes on all of the interior surfaces, creating a naturally lit environment where it is nearly impossible to identify the source of light. All exposed wood has an eggshell finish that diffuses the light, as the masonry walls of the original building naturally do.  To use the atrium's natural light and provide a sense of openness, the third, fourth, and fifth-floor north-facing walls (that face the atrium) on the rear section feature large windows. The second floor has a U-shaped balcony area that overlooks the open area in first floor, which is furnished with couches benches and tables and meant to be a meeting place and lounge area for students. The balcony, which connects the old building to the new one, features steel and wood handrails composed of steel vertical elements and wood horizontal elements that provide a softer and warmer material for human interaction. The handrails also feature gothic arches that span from column to column, and represent the union of the classic gothic building and the new, modern addition.

Because of lack of funds when it was constructed, the original Fulton Hall was a short, plain stone building. Many felt it looked out of place amongst the other much more ostentatious and taller colored-stone buildings. For many years, many regarded it as the most unsuccessful of the Maginnis & Walsh buildings. It went through many minor renovations, including construction of a small Library on the south side of the building overlooking the courtyard. This small library now overlooks the atrium. This wall features seven evenly spaced windows in the form of large Gothic arches, each of which is divided into three columns, each featuring a drop-shaped subdivision near the top for decoration. A lead rectangular grid pattern applied to large panels of glass creates the effect of the window being composed of small panes. This is a sharp contrast from the windows in the new addition, which are rectangular and feature large uninterrupted glass panes.

References

Boston College buildings
1948 establishments in Massachusetts
University and college buildings completed in 1948

Fulton Hall


Der Kutzingsee,  auch Görsdorfer See ist ein Natursee  auf der Gemarkung von Görsdorf b. Storkow, einem Ortsteil der Stadt Storkow (Mark) (Landkreis Oder-Spree, Brandenburg). Er gehört zum Naturpark Dahme-Heideseen.

Geographie und Hydrographie
Der Kutzingsee ist ein im Großen und Ganzen breitbohnenförmiger See, der vollständig auf der Gemarkung von Görsdorf b. Storkow liegt, einem Ortsteil der Stadt Storkow (Mark). Der Kutzingsee hat eine Fläche von 32,3 ha, der Seespiegel liegt auf . Er hat eine Tiefe von etwa 6 m und ist nicht stabil geschichtet; der Trophie-Index wird mit 4,0 angegeben, d. h., er ist eutroph. Es gibt oberirdische Zuflüsse, den Laichgraben von Westen und ein namenloses Fließ von Südosten; der Abfluss erfolgt über den Laichgraben zum Köllnitzer Fließ und damit zum Wolziger See.

Das Ufer des Kutzingsees ist zu großen Teilen unbebaut und naturbelassen, kann aber über verschiedene Waldwege erreicht werden. Der See selbst bietet verschiedenen Wasservögeln einen Lebensraum.Das östliche Ufer des Sees grenzt an den Görsdorfer Dorfkern. Ebenfalls am östlichen Ufer befindet sich ein kleiner Badestrand.

Geschichte
Der See wird 1694 erstmals urkundlich genannt (Kuhzinke). 1712 und 1729 heißt es Kintzing und 1751 Kuhzwikke. Die Schmettausche Karte von 1767/87 verzeichnet ihn als Kuzing See. Im Urmesstischblatt 3749 Storkow von 1844 ist er als Görsdorfer See benannt. Der Name lässt sich nicht sicher deuten; vielleicht von einer alpb. Grundform *Kučnik zu *kuča = Haufen. Wie die Belege zeigen, wurde er volksetymologisch zu Kuh gestellt.

Um 1900 ließ der Baumeister Oscar Gregorovius das östliche Seeufer parzellieren, und es wurden hier Privatgrundstücke angelegt. Der in Berlin-Karlshorst tätige Gregorovius verkaufte diese zunächst als Wochenendgrundstücke an Karlshorster Bürger.

Freizeit, Tourismus, Sport
Das Angeln im Kutzingsee ist mit einer entsprechenden Erlaubnis gestattet.

Belege

Literatur
 Joachim Schölzel: Historisches Ortslexikon für Brandenburg. Teil IX Beeskow-Storkow. 334 S., Hermann Böhlaus Nachfolger, Weimar 1989 ISBN 3-7400-0104-6
 Olaf Mietz (Projektleiter): Die Seen im Brandenburgischen Jungmoränenland. Teil 2. ohne Paginierung [245 S.], Gewässerkataster und Angewandte Gewässerökologie e.V., LUA, Referat Öffentlichkeitsarbeit, Potsdam, 1996.

Einzelnachweise

Weblinks

 Gewässersteckbrief Kutzingsee
 Profil des Kutzingsees auf bade-seen.de

Gewässer in Storkow (Mark)
See in Brandenburg
See in Europa
SKutzingsee
Naturpark Dahme-Heideseen

Kutzingsee


Aleks Buda (1910–1993) a fost un istoric albanez de origine evreiască. După finalizarea educației sale în Italia și Austria, el s-a întors în Albania. Cu toate că urmase studii de literatură, a făcut o carieră de istoric în timpul epocii socialiste a Albaniei. El a fost membru și președinte al Academiei de Științe a Albaniei.

Formare
Buda s-a născut la 7 septembrie 1910 în Elbasan, Imperiul Otoman (azi în Albania). El a urmat școala elementară la Lecce în Italia și a finalizat școala secundară la Salzburg, Austria, în 1930. După aceea s-a înscris la Universitatea din Viena, unde a studiat filozofia și literatura, dar s-a întors în Albania, fără a absolvi.

Carieră profesională
Cu toate că specializarea sa era literatura, el a făcut o carieră ca istoric. A fost, de asemenea, menționat ca fondator al istoriografiei albaneze postbelice.
Buda a aparținut grupului celor mai importanți istorici politici albanezi în timpul epocii socialiste a Albaniei; a fost, de asemenea, membru și președinte al Academiei de Științe a Albaniei. Potrivit unor surse el a fost consilier personal al lui Enver Hoxha. Buda a fost singurul istoric care a participat la Congresul de Ortografie Albaneză organizat la Tirana în perioada 20-25 noiembrie 1972.

Buda a participat la Conferința Națională de Studii Etnografice ce a avut loc în 1976, pentru a comemora cea de-a 35-a aniversare a înființării Partidului Muncitoresc Albanez. El a aparținut unui grup de istorici și filosofi marxiști care au atacat teoriile și tendințe contemporane manifestate în afara Albaniei pe care le-a catalogat drept capitaliste și revizioniste.

Istoricii contemporani indică activitatea științifică a lui Buda ca principală sursă a poziției oficiale cu privire la originea albanezilor. El a fost considerat ca fiind principalul cercetător albanez al istoriei ilirilor, aparținând grupului de istorici care a susținut că nu există nici o urmă a ilirilor între secolul al VI-lea (când au fost menționați în documentele istorice pentru ultima oară) și secolul al XI-lea (când albanezii apar menționați în documentele istorice pentru prima dată). Pe baza ipotezei originii ilire a albanezilor, Buda a subliniat că albanezii sunt printre cei mai vechi locuitori din Balcani și chiar din Europa.

Buda a aparținut unui grup restrâns de intelectuali cărora regimul comunist albanez le-a permis să aibă acces la literatura străină, în scopul de a o folosi pentru a pregăti noi directive ideologice și teoretice pentru restul colegilor lor.

Bibliografie
Printre scrierile lui Buda sunt următoarele:
 , (coautor)

Referințe

Bibliografie

Nașteri în 1910
Decese în 1993
Istorici din secolul al XX-lea
Absolvenți ai Universității din Viena

Aleks Buda


An Orchiserapias cytherea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Brigitte Baumann ngan Helmut Baumann. An Orchiserapias cytherea in nahilalakip ha genus nga Orchiserapias, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Orchiserapias

Orchiserapias cytherea


Elizabeth "Jane" Shore (rođ. Lambert) (1445. – 1527.) bila je jedna od brojnih ljubavnica engleskoga kralja Eduarda IV. U povijesti je postala najpoznatija zahvaljujući kasnijim optužbama nadolazećeg kralja Rikarda III. (Eduardovog mlađeg brata) za urotu te prisiljena na javno pokajanje. Imala je afere i s velikim brojem drugih plemića, uključujući Eduardovog posinka i Elizabetinog sina, Thomasa Greya. Unatoč tome, do kraja svog života uživala je buržujski ugled.

Mladost
Provodeći puno vremena u očevoj prodavaonici u mladoj dobi dovelo je mladu Shore u dodir s uglednim damama. To joj je omogućilo promatranje njihovog ponašanja i manira aristokracije. Smatralo se da je bila vrlo inteligentna i, kao rezultat toga, stekla je obrazovanje koje nije bilo tipično za osobu njenog društvenog statusa. Navodno joj je njezina ljepota donijela titulu "Londonske ruže" - iako se to u suvremenim izvorima ne spominje. Prema Thomasu Moru, pišući kad je Shore bila starija, bila je lijepo građena, iako ne visoka; muškarcima je bila privlačnija zahvaljujući svoje osobnosti, a ne vanjštine. Njezine odlike su uključivale intelekt, pismenost, veselost i zaigranost.

Prvi brak

Njezin prvi muž je bio William Shore, zlatar i bankar, ujedno i obiteljski prijatelj Janeine obitelji. Bio je otprilike 14 ili 15 godina stariji od nje. Unatoč svojoj naočitosti i prestižu, nikada ju uistinu nije osvojio njezinu privrženost. Njihov je brak poništen u ožujku 1476. godine nakon što je zatražila poništenje braka s obrazloženjem da je njezin suprug impotentan, što joj je onemogućilo da ispuni želju za rađanjem djece. Papa Siksto IV naručio je trojici biskupa da odluče o slučaju koji su odobrili poništenje.

Kraljeva ljubavnica

Iste godine kada je Shorein brak proglašen ništavnim, započela je vezu s engleskim kraljem Eduardom IV., nakon njegovog povratka iz Francuske. Eduard je nije odbacio kao svoje ostale ljubavnice, već joj je bio u potpunosti posvećen. Uvelike je utjecala na kralja, ali ga nije htjela iskoristiti za svoju osobnu korist. To se pokazalo njezinom praksom iznošenja onih, koji nisu uživali kraljevu naklonost, kako bi im pomogla da prime pomilovanje. Shore, prema službenim evidencijama, nije bila zasuta darovima, za razliku od mnogih Eduardovih prijašnjih ljubavnica. Njihova je veza trajala do kraljeve smrti 1483. godine.

Poslije Eduarda IV.
Shoreina druga dva ljubavnika bili su kraljev najstariji posinak, Thomas Gray, 1. markiz od Dorseta, i William Hastings, 1. barun Hastings. Greyjeva supruga bila je bogata nasljednica Cecily Bonville, 7. barunica Harington, koja je također bila Hastingsova pokćerka. Shore je imala ključnu ulogu u postizanju saveza između klanova Hastings i Woodville, koji je nastao dok je Rikard, vojvoda od Gloucestera, još imao titulu lorda zaštitnika, prije nego što je zauzeo prijestolje kao kralj. Optuživali su je da je nosila dopise između Hastingsa i udovice Eduarda IV., Elizabete Woodville. Zbog svog doprinosa ovom savezu Shore je optužen za zavjeru, zajedno s njima, protiv vlade zaštitnika.

Shoreina kazna uključivala je otvorenu pokoru zbog njezinog promiskuitetnog ponašanja, premda je to možda motivirano sumnjom da je Graya udomila dok je bio bjegunac ili kao rezultat Rikardovog antagonizma prema bilo kojoj osobi koja je podržavala dvor njegova starijeg brata. Sukob osobnosti između nesretne Shore i nepopustljivog Rikarda također je stvorio međusobnu nesklonost među njima.

Drugi brak
Nakon javnog kajanja, Shore je boravila u zatvoru Ludgate. Dok je bila tamo, očarala je kraljeva glavnog odvjetnika, Thomasa Lynoma. Nakon što je Rikardu izrazio zanimanje za Shore, kralj ga je pokušao razuvjeriti za njegovo dobro. To dokazuje Rikardovo pismo Johnu Russellu, u kojem je kralj zamolio kancelara da pokuša spriječiti brak. No, ako će Lynom ustrajati s brakom, odobrava oslobađanje Shore iz zatvora te ju staviti pod očev nadzor do Rikardovog dolaska u London, kada bi se mogao sklopiti brak. Bili su vjenčani te su dobili jednu kćer. Vjeruje se da je Shore ostatak svog života proživjela u visokom društvu. Lynom je izgubio poziciju kraljevog odvjetnika kada je Henrik VII. porazio Rikarda III. u bitci kod Boswortha u kolovozu 1485. godine. U novoj vladavini je mogao ostati kao državni službenik srednje razine i nadzornik službenika Arturu, princu od Walesa, u dvorcu Ludlow. Thomas More potvrdio je da bi i u starosti pažljiv promatrač u njezinu smežuranom licu mogao prepoznati tragove njezine nekadašnje ljepote.

Drame

 The True Tragedy of Richard III, anonimni kazališni komad nastao ubrzo nakon Shakespeareovog Richard III. Prikazuje se Shoreina javna pokora, kako ju ignoriraju bivši ljubavnici i svi ljudi kojima je pomogala nakon što ih sve Rikard III. zastraši svojim drastičnim kaznama.
 "Ljubavnica Shore" se često spominje u Shakespearovoj drami, Richard III.
 Edward IV (tiskano 1600. godine). Prikazuje njezinu moralnu rastrganost oko kraljevih ponuda, koristeći svoj utjecaj da spasi podanike te izražavanje žaljenja za svoju aferu s Eduardom. U ovoj adaptaciji, njezin brak nikada nije bio poništen, već se par pomirio netom prije smrti.
 The Tragedy of Jane Shore je drama nastala 1714. godine čiji je autor Nicholas Rowe. Prikazana je kao ljubazna žena potiče svog ljubavnika Hastingsa da se suprotstavi Rikardovom otimanju krune. Rikardova je odmazda u tome da ju prisili na javnu pokori po ulicama grada s ciljem da postani društveni otpadnik. Njezin muž se ponovno vrati i oni se pomire.
 Jane Shore 1796. godine u jednom kazalištu u Sydneyu.

Filmovi

 Jane Shore (1911.)
 Jane Shore (1915.) (Blanche Forsyth)
 Jane Shore (1922.) (Sybil Thorndike)

Povijest Engleske

Jane Shore


Trichomanoideae, potporodica pravih paprati, dio porodice Hymenophyllaceae koja se sastoji od 8 rodova,.

Najvažniji, tipični rod je vlasasta paprat, Trichomanes, vazdazelena trajnica.

Rodovi
 Cephalomanes C. Presl (5 spp.)
 Abrodictyum C. Presl (36 spp.)
 Trichomanes L. (72 spp.)
 Callistopteris Copel. (6 spp.)
 Polyphlebium Copel. (16 spp.)
 Didymoglossum Desv. (52 spp.)
 Vandenboschia Copel. (26 spp.)
 Crepidomanes (C. Presl) C. Presl (55 spp.)

Izvori

Tankolistovke

Trichomanoideae


භූපාල් තෝඩි යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ හින්දුස්තානී ශාස්ත්‍රීය රාගයකි. මෙම රාගය භූපාලි (හෙවත් භූප්) රාගයෙන් වෙනස් වූවකි. භූපාලි තෝඩී රාගයේ අනුරූප කර්ණාටක සංගීත රාගය වන්නේ භූපාලම් ය.

ආශ්‍රේයයන්

2. Bor, Joep (ed). Rao, Suvarnalata; der Meer, Wim van; Harvey, Jane (co-authors) The Raga Guide: A Survey of 74 Hindustani Ragas. Zenith Media, London: 1999.

බාහිර සබැඳි
 SRA on Samay and Ragas
 SRA on Ragas and Thaats
 Rajan Parrikar on Ragas

හින්දුස්තානී රාග

භූපාල් තෝඩි


La Place Méndez Núñez est une place d'origine médiévale située au cœur du centre historique de Pontevedra (Espagne).

Origine du nom
La place doit son nom actuel au contre-amiral Casto Méndez Núñez qui a vécu au  dans le Pazo des Cru et Montenegro, sur le côté sud de la place.

Historique
La place fait partie d'une structure créée lors de la deuxième extension des  remparts de la ville au .

La place est née d'une manière spontanée, formant une place ouverte à partir de l'élargissement d'une rue principale (l'actuelle rue Sarmiento) et du croisement d'autres rues secondaires comme la rue Don Gonzalo. Son premier nom connu était Campo da Herva, qui faisait allusion à son origine en tant que lieu inhabité, à l'extérieur de l'enceinte fortifiée, où les premiers trocs pouvaient avoir lieu dans la ville.

Plus tard, la place a été appelée Plaza del Campo Verde et Plaza de las Gallinas, en raison du marché aux volailles qui s'y tenait. Son activité principale était celle d'un lieu de transactions commerciales.

La noble famille Cru et Montenegro a vécu à partir du  dans le Pazo situé dans la partie sud de la place. Au , le contre-amiral Casto Méndez Núñez a également vécu dans ce pazo, où il est mort le 21 août 1869. C'est pourquoi, le 31 août 1875, la place a reçu le nom de Place Méndez Núñez.

À la fin du , les frères Andrés et Jesús Muruais deviennent les propriétaires du Pazo des Cru et Montenegro, faisant de la place un lieu de référence grâce à sa grande bibliothèque, située au rez-de-chaussée du pazo et comprenant, entre autres, des ouvrages de littérature européenne (surtout française), des livres d'art et des revues, extrêmement importantes à l'époque en tant qu'exposantes de ce qui se passait dans les villes et dans les mouvements artistiques.

À la fin du et au début du , Valle-Inclán, ami de Jesús Muruais, fréquentait régulièrement cette bibliothèque et participait aux célèbres réunions qui s'y tenaient.

La place a été rénovée en 2002. Sa physionomie actuelle date de cette période.

Description
La place a une forme trapézoïdale et les rues Sarmiento, Palma, Don Gonzalo, César Boente et San Xulián y convergent.
La place est pavée et piétonne, comme le reste du centre historique de la ville. Après la rénovation de 2002, les bancs de pierre et les lampadaires qui se trouvaient sur la place ont disparu et celle-ci est devenue un espace complètement ouvert.

La place est dominée sur son côté est par un grand magnolia centenaire, qui se trouve dans le jardin urbain du Pazo des Cru et Montenegro. On accède à la place du côté sud de la rue Don Gonzalo par un arc qui fait partie de ce manoir.

Les maisons du côté nord de la place avaient des arcades, dont il reste quelques colonnes caractéristiques, et quelques arcades du côté ouest, déjà sur la rue Sarmiento.

Depuis le 26 juin 2003, une statue de Valle-Inclán se dresse sur le côté sud-est de la place, comme s'il venait de quitter la maison des Muruais, où il avait l'habitude de se rendre à la bibliothèque et d'assister à des réunions culturelles dans le bureau de Jesús Muruais.

Bâtiments remarquables

Sur le côté sud de la place se trouve le Pazo de los Cru et Montenegro, qui traverse la Rue Don Gonzalo avec son arc brisé. Ce manoir date du , bien qu'il ait subi de nombreuses modifications ultérieures, notamment au  et au . Sa façade a été reconstruite dans le style baroque et elle possède un grand blason en pierre du , connu sous le nom de Blason des Douze Lignées, avec les armes des Montenegro, Mariño, Sotomayor et Cru, et des portes-fenêtres avec des balcons à l'étage. Le manoir conserve les vestiges de sa tour crénelée primitive, dont les créneaux ont été remplacés par un toit conventionnel.

Le Pazo des Mosquera se trouve à l'ouest de la place. Sa construction a commencé au  et a été modifiée au . Le dernier étage a été ajouté au . Jusque-là, il n'avait qu'un rez-de-chaussée et un étage inférieur. Les armoiries de la façade appartiennent à Luis Mosquera Sotomayor, qui y a vécu au . L'intérieur du manoir a été divisé en habitations. Au début du , ce bâtiment abritait l'école Balmes, où l'écrivain d'avant-garde Luis Amado Carballo a fait ses premières études.

Culture
Sur le côté ouest de la place se trouve l'une des plus anciennes librairies de Galice, la librairie Cao, fondée en 1948 et spécialisée dans les livres rares, épuisés et anciens.

Galerie d'images

Références

Voir aussi

Bibliographie
 Aganzo, Carlos (2010): Pontevedra. Ciudades con encanto. El País Aguilar. . .
 Armas Castro, José (1992): Pontevedra en los siglos XII a XV: configuración y desarrollo de una villa marinera en la Galicia medieval. Fundación Barrié de la Maza. . .
 Fontoira Surís, Rafael (2009): Pontevedra monumental. Diputación de Pontevedra. .
 Juega Puig, J. (2000): As ruas de Pontevedra. Deputación Provincial de Pontevedra, Servizo de Publicacións. . .
 Nieto González, Remigio  (1980) : Guía monumental ilustrada de Pontevedra. Asociación de Comerciantes de la Calle Manuel Quiroga, Pontevedra. .
 Riveiro Tobío, E. (2008): Descubrir Pontevedra. Edicións do Cumio, Pontevedra. . . .

Articles connexes
 Centre historique de Pontevedra

Liens externes
  sur le site Tourisme de la Junte de Galice
  sur le site Tourisme Rias Baixas
  sur le site Visit Pontevedra.

Monument à Pontevedra
Place à Pontevedra

Place Méndez Núñez


La pava de cola negra o pava yacucaca (Penelope jacucaca) es una especie de ave en la familia Cracidae.

Distribución y hábitat
Es endémica de la Caatinga del noreste de Brasil. Está amenazada por la pérdida de su hábitat y la cacería.

Referencias

Enlaces externos

BirdLife Species Factsheet.
White-browed Guan: Photos and vocalizations The Avifauna of the Interior of Ceará, Brazil

Animales descritos en 1825

Penelope jacucaca


Špilje Abanda su špiljski kompleks u Gabonu, smješten uzvodno od lagune Fernan Vaz. Prvi su ih spomenuli dr. Marco Marti i Claude Werotte početkom 2000-ih, a Oslisly, Testa, Sebag i Shirley u potpunosti su ih istražili tijekom nekoliko speleoloških ekspedicija.

Postoje dvije neovisne mreže špilja: špilja Dinguembou (350 m) i špilja Mugumbi (400 m). Pristup vodoravnim prolazima moguć je kroz vertikalne "dimnjake" dubine oko 7 m. Oni su domaćini velikim kolonijama šišmiša ( egipatski voćni šišmiš, Sundevallov okruglolisni šišmiš, divovski okruglolisni šišmiš) koje se procjenjuju na više od 100 000 jedinki. Na ulazima špilja uočena su gnijezda Picathartesa.

Patuljasti krokodil

Poznato je da u špiljama Abande živi endemska populacija patuljastih krokodila narančaste boje koji žive u špiljama. Opisao ih je herpetolog Matthew H. Shirley nakon prve znanstvene ekspedicije u špiljama 2010. Ovi krokodili žive u potpunom mraku, hrane se uglavnom šišmišima i pećinskim cvrčcima te plivaju u tekućem guanu od šišmiša..

Izvori

Vanjske poveznice

Špilje u Africi
Reljefni oblici u Gabonu

Špilje Abanda


Ediciones UDP (Ediciones Universidad Diego Portales) es una editorial chilena fundada en 1986. La editorial se orienta hacia la publicación de textos de divulgación académica, obras literarias, filosóficas, humanistas y científicas estimadas de relevancia para el país y el mundo de habla hispana.

Colecciones relevantes
Especialmente significativas son sus colecciones Pensamiento Contemporáneo y Poesía. La primera de ellas incluye publicaciones de destacados filósofos, como François Fédier y los ganadores del Premio Nacional de Humanidades y Ciencias Sociales de Chile, versión 2011, Roberto Torretti y Carla Cordua, y el filósofo Jorge Millas, entre otros.

En esta misma colección se publican desde 2006 los ensayos de los ganadores del Concurso de Ensayo en Humanidades Contemporáneas, entre quienes se cuentan hasta hoy el poeta Jaime Lizama, el musicólogo Fabio Salas Zúñiga y el filósofo Hugo Eduardo Herrera.

La colección "Poesía", de su lado, se ha logrado constituir en una especie de canon de la poesía chilena, incorporando a poetas de la talla de Jorge Teillier, Rodrigo Lira, Gonzalo Rojas, Raúl Zurita, Carlos Pezoa Véliz, Braulio Arenas y Enrique Lihn, entre otros.

Autores publicados (selección)
Braulio Arenas
José Joaquín Brunner
Horacio Castellanos Moya
Miguel Castillo Didier
Carla Cordua
Christopher Domínguez Michael
Joaquín Edwards Bello
Sebastián Edwards
François Fédier
Leila Guerriero
Rafael Gumucio
Hugo E. Herrera
Vicente Huidobro
Jorge Ibargüengoitia
Pedro Lemebel
Vanessa Lemm
Enrique Lihn
Jaime Lizama
Claudio Magrini
Germán Marín
Juan Luis Martínez
Gonzalo Millán
Jorge Millas
Gabriela Mistral
Patricio Navia
Pablo Neruda
M. E. Orellana Benado
Pablo Oyarzún
Nicanor Parra
Carlos Peña
Carlos Pezoa Véliz
Gonzalo Rojas
Fabio Salas Zúñiga
Jorge Teillier
Roberto Torretti
Alejandro Zambra
Raúl Zurita

Véase también
Concurso de Ensayo en Humanidades Contemporáneas.

Referencias

Enlaces externos
 Ediciones UDP
 Universidad Diego Portales

Universidad Diego Portales
Editoriales de Chile
Editoriales universitarias

Ediciones UDP


El marquesado de la Hermida es un título nobiliario español creado el 3 de abril de 1796 por el rey Carlos IV a favor de Francisco Guerra de la Vega y Cobo.

Fue rehabilitado en 1896 por Nicolás Santa Olalla y Rojas, que se convirtió en el séptimo marqués de la Hermida.

Marqueses de la Hermida

Historia de los Marqueses de la Hermida
Francisco Guerra de la Vega y Cobo, I marqués de la Hermida.

-

Rehabilitado en 1896 por

Nicolás Santa Olalla y Rojas (n. en 1849), VI marqués de la Hermida.
Casó con Ana María Moreno y Pérez Vargas. En 1946 le sucedió:

Ignacio Herrero de Collantes (1886-1965), VII marqués de la Hermida.
Casó con María Teresa Garralda y Calderón, IV marquesa de Aledo. Le sucedió su hijo:

Ignacio Herrero y Garralda (1913-1999), VIII marqués de la Hermida, V marqués de Aledo, ( marqués de la Hermida  desde 1964 a 1967 en que se le revocó la carta de sucesión, otorgando el título a Francisco de Asís Santa-Olalla y Montañés).

Francisco de Asís de Santa Olalla y Montañés (n. en 1925), IX marqués de la Hermida (desde 1968 por aplicación de sentencia judicial).
Casó con María de las Angustias Fernández-Figares y Jiménez-Lopera. Le sucedió su hijo:

Francisco José de Santa Olalla y Fernández-Figares.

Referencias

Hermida, de la

Marquesado de la Hermida


عقد 1380 هو عقد امتد بين 1 يناير 1380 و31 ديسمبر 1389 بحسب التقويم الميلادي. سبقه عقد 1370 ولحقه عقد 1390.

أحداث

 معركة قوصوه (1389)
 معركة سافرا (1385)
 معركة أتوليروس (1384)
 معركة بلوتشنيك (1385)
 معركة فالفيردي (1385)
 معركة ألجوباروتا (1385)
 معركة جزيرة سالتيس (1381)
 معركة تيخو البحرية (1384)
 معركة كوليكوفو (1380)
 الحملة الجاليكية (1384)
 معركة ترانكوسو (1385)

مواليد

 فرناندو الأول ملك أراغون (1380)
 ويان داي غن (1382)
 يولاند من أراغون (1384)
 عبد الرحمان الثعالبي (1384)
 أماديو الثامن، دوق سافوي (1383)
 أبو زيان محمد بن أحمد (1383)
 بوجيو براشيوليني (1380)
 خليل سلطان (1384)
 موان داي غن (1381)
 عبد العزيز بن حمين الحمين (1384)
 القديسة ريتا (1381)

وفيات

 كاترينا من سيينا (1380)
 بياتريس كونتيسة ألبوركويركي (1381)
 عبد الرزاق الإصفهاني (1383)
 جوفانا الأولى ملكة نابولي (1382)
 وات تايلر (1381)
 شارل الخامس ملك فرنسا (1380)
 نيكول أورسمه (1382)
 المنصور علاء الدين علي (1382)
 لويس الأول المجري (1382)
 مارغريت الأولى، كونتيسة بورغندي (1382)
 إليزابيث من بولندا، ملكة المجر (1381)

كتب

 موسوعة حضارة العالم (2002) لأحمد محمد عوف.

مراجع

روابط خارجية

 تصفح سنة بسنة عقد 1380 ابتداءً من

عقد 1380


Þórður kakali Sighvatsson (más conocido como  Thordhur kakali que probablemente significa «tartamudo», 1210 - 1256), fue un caudillo medieval del  que jugó un papel principal en el periodo de la guerra civil de la Mancomunidad Islandesa conocido como Sturlungaöld. Pertenecía al clan familiar de los Sturlungar. Era hijo de Sighvatur Sturluson y de Halldóra Tumadóttir.

Tras la muerte de su hermano Sturla Sighvatsson en la batalla de Örlygsstaðir en 1238, Þórður regresó a Islandia desde Noruega hacia 1242 donde se dedicó durante unos años a viajar por la isla reuniendo fuerzas para asegurar su vida y vengar la muerte de miembros de su familia.

En 1244 Þórður se asentó en Vestfirðir y decidió recuperar las posesiones familiares en Eyjafjörður. Navegó con sus hombres por mar en pequeñas naves y no había recorrido mucho camino cuando se encontró con las fuerzas de Kolbeinn el Joven, que eran superiores a las de Þórður y se enfrentaron en una batalla naval conocida históricamente como Flóabardagi. No hubo un claro ganador, pero el ejército de Kolbeinn sufrió graves pérdidas.

Un año más tarde, en 1245 Kolbeinn murió y Brandur Kolbeinsson tomó el mando del clan Ásbirningar. Mientras tanto, las fuerzas de Þórður continuaron fortaleciéndose y se enfrentaron de nuevo con Brandur, en la Batalla de Haugsnes, el conflicto más sangriento de la historia islandesa donde alrededor de 100 almas fallecieron. La batalla se inclinó a favor de Þórður, que le convirtió en el hombre más poderoso de Islandia. En 1250, el rey Haakon IV solicitó que regresara a Noruega ya que la corona estaba interesada en la isla. En 1256 Þórður murió sin haber pisado de nuevo Islandia.

Su historia se relata en Þórðar saga kakala de la saga Sturlunga.

Referencias

Bibliografía
The 14th International Saga Conference, Uppsala, 9th–15th August 2009, edited by Agneta Ney, Henrik Williams and Fredrik Charpentier Ljungqvist (Gävle University Press, 2009) Vol. 1 ISBN 978-91-978329-0-8
 Björn Þorsteinsson: Íslensk miðaldasaga, 2. útg., Sögufélagið, Rvk. 1980.
 Byock, Jesse L.: Medieval Iceland: Society, Sagas, and Power, University of California Press, USA 1990.
 Gunnar Karlsson: "Frá þjóðveldi til konungsríkis", Saga Íslands II, ed. Sigurður Líndal, Hið íslenzka bókmenntafélag, Sögufélagið, Reykjavík 1975.
 "Goðar og bændur", s. 5-57, Saga X, Sögufélagið, Reykjavík 1972.
 Vísindavefurinn: Hvað var Sturlungaöld?

Sturlungaöld
Saga Sturlunga
Islandeses del siglo XIII
Sturlungar

Þórður kakali Sighvatsson


شاركت المملكة العربية السعودية في عشرة ألعاب أولمبية صيفية. أول مشاركة للسعودية في دورات الألعاب الأولمبية كانت في نسخة ميونيخ 1972، ألمانيا الغربية. لم تشارك السعودية قط في دورات الألعاب الأولمبية الشتوية. حققت السعودية خلال مشاركاتها في دورات الألعاب الأولمبية 4 ميداليات (فضيتين وبرونزيتين).

مشاركة المرأة

بموجب القانون السعودي، كانت النساء، حتى وقت قريب، لا يُسمح لهم بالمشاركة في الألعاب الأولمبية. ومع ذلك، وفي أعقاب ضغط اللجنة الأولمبية الدولية على اللجنة الأولمبية السعودية من أجل إرسال رياضيات سعوديات للمشاركة في الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 2012، أعلنت السفارة السعودية في لندن في يونيو 2012 أنه قد تم الاتفاق على ذلك.

كانت هناك دعوات لمنع المملكة العربية السعودية من المشاركة في الألعاب الأولمبية إلى أن سمحت للنساء بالتنافس - خاصة من أنيتا ديفرانتز، رئيسة لجنة المرأة والرياضة باللجنة الأولمبية الدولية، في عام 2010. في عام 2008، دعا علي الأحمد، مدير معهد شؤون الخليج بالمملكة العربية السعودية إلى أن تُمنع السعودية من المشاركة في الألعاب، واصفا حظر هذه الأخيرة للنساء الرياضيات انتهاكا لميثاق اللجنة الأولمبية الدولية. وأشار إلى أن التمييز بين الجنسين لا ينبغي أن يكون مقبولا أكثر من التمييز العنصري، وأشار إلى: «على مدى السنوات الـ 15 الماضية، تحاول العديد من المنظمات غير الحكومية الدولية في جميع أنحاء العالم الضغط على اللجنة الأولمبية الدولية من أجل إنفاذ أفضل لقوانينها الخاصة بحظر التمييز بين الجنسين. [. . . في حين أن [جهودها] أسفرت عن زيادة أعداد النساء الأولمبيات، إلا أن اللجنة الأولمبية الدولية كانت مترددة في اتخاذ موقف قوي وتهديد الدول التي تقوم بالتمييز بالتعليق أو الطرد.».

شاركت دلما رشدي ملحس في الألعاب الأولمبية الصيفية للشباب 2010 وفازت بالميدالية البرونزية في الفروسية (انظر المملكة العربية السعودية في أولمبياد صيف 2010 للشباب).

وافقت المملكة العربية السعودية في 12 يوليو 2012 على السماح بمشاركة رياضيتين في دورة الألعاب الأولمبية الصيفية 2012 في لندن، إنجلترا. الرياضيتان هما وجدان شهرخاني في منافسات الجودو وسارة عطار في مسابقة 800 متر. قبل يونيو 2012، كانت المملكة العربية السعودية تمنع الرياضيات السعوديات من المشاركة في دورات الألعاب الأولمبية.

جدول الميداليات

الميداليات حسب الألعاب

الميداليات حسب الرياضة

قائمة أصحاب الميداليات

انظر أيضا
 السعودية في الألعاب الأولمبية الصيفية 2012
 السعودية في الألعاب الأولمبية الصيفية 2016
 قائمة حاملي علم السعودية في الألعاب الأولمبية
 السعودية في الألعاب البارالمبية
 السعودية في الألعاب الآسيوية
 المرأة في السعودية

مراجع

روابط خارجية

 "Results and Medalists—Saudi Arabia". Olympic.org. International Olympic Committee.

الرياضة في السعودية

السعودية في الألعاب الأولمبية


is a Japanese actor.

Early life
Kase was born in Yokohama, Kanagawa prefecture. He moved to Bellevue, Washington in the United States soon after his birth, due to his father's job being transferred.
His father  Yutaka Kase was former chairman and representative director of Sojitz, a Japanese general trading company.

Career
Kase made his screen debut in Sogo Ishii's Gojoe: Spirit War Chronicle in 2000.

He starred in Masayuki Suo's 2007 film I Just Didn't Do It.

International films
He has also appeared in films such as Clint Eastwood's Letters from Iwo Jima, Michel Gondry's Tokyo!, Gus Van Sant's Restless, Abbas Kiarostami's Like Someone in Love, Hong Sang-soo's Hill of Freedom, Takeshi Kitano's Outrage,/ Outrage Beyond,  Martin Scorsese's Silence and Paul Weitz's Bel Canto.

Filmography

Film

Television
 Penance (2012)
 Zoku. Saigo Kara Nibanme no Koi (2014)
 Kono Machi no Inochi ni (2016)
 Mozart in the Jungle (2018)

Writings
"Minna no Ozu-kai" in Ozu Yasujiro Taizen (The Complete Book of Ozu Yasujiro) by Matsuura Kanji and Miyamoto Akiko (Asahi Shimbun Publications Inc. 2019)

Bibliography
 Bellevue Ryo Kase (July 2006, Media Factory)

Awards

2004
 14th Japan Film Professional Awards Best Actor

2007
 17th Japan Film Professional Awards: Best Actor for I Just Didn't Do It
 81st Kinema Junpo Award: Best Actor for I Just Didn't Do It
 21st Takasaki Film Festival: Best Supporting Actor

2008
 31st Japan Academy Prize: Best Actor for I Just Didn't Do It
 32nd Hochi Film Award: Best Actor for I Just Didn't Do It
 50th Blue Ribbon Awards: Best Actor for I Just Didn't Do It
 29th Yokohama Film Festival: Best Actor for I Just Didn't Do It
 3rd Osaka Cinema Festival: Best Actor for I Just Didn't Do It
 2nd Asian Film Awards: Best Actor for I Just Didn't Do It
 27th Zenkoku Eiren Awards: Best Actor for I Just Didn't Do It

2010
 1st Nippon Theater Staff Film Festival: Best Supporting Actor

2013
 67th Mainichi Film Award: Best Supporting Actor for Beyond Outrage

References

External links

 Agency profile
 Facebook

1974 births
Living people
Japanese male film actors
Japanese male television actors
Male actors from Yokohama
21st-century Japanese male actors
Japanese expatriates in the United States
People from Bellevue, Washington
Male actors from Washington (state)

Ryo Kase


Slavko Kalezić (født 4. oktober 1985) er en montenegrinsk sanger som repræsenterede Montenegro ved Eurovision Song Contest 2017 med sangen "Space". Han opnåede en 16. plads i semifinale 1, og derfor kvalificerede han sig ikke til finalen. I efteråret 2017  deltager han i sæson 14 af den britiske udgave af X Factor. Han fik 3 ud af 4 jaer fra dommerne til sin audition og gik videre til bootcamp. I bootcamp gik han også videre til six chair challenge. I six chair challenge formåede han at få en stol, og nu er han videre til judges houses. I judges houses blev han ikke valgt af hans mentor Nicole Scherzinger til at gå videre til de store live shows og derfor røg han ud af konkurrencen. men der været rygter om måske et wildcard twist så måske kan han blive bragt tilbage i konkurrencen og rygtet var sandt de britiske seere stemmer i appen en deltager fra hver kategori tilbage i konkurrence så han kan vende tilbage i konkurrence hvis han får flest seere stemmer fra appen. Slavko Kalezić fik ikke flest seerstemmer fra appen i hans kategori og derfor er han nu officielt ude af konkurrencen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Sangere fra Montenegro
Montenegros Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2017

Slavko Kalezić


Kazuya Yamamura (født 2. december 1989) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|2010||1||0
|-
!Total||1||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Kazuya Yamamura