Astronautul NASA, Christopher C. Kraft Jr. Mission Control Center (MCC-H, denumit inițial Control Center Integrated Mission sau IOMC), de asemenea, cunoscut de indicativul radio, Houston, este angajatul de la Space Center Lyndon B. Johnson din Houston, Texas, care administrează controlul zborului pentru programul american de spațiu uman, implicând în prezent astronauți la bordul Stației Spațiale Internaționale (ISS). Centrul se află în clădirea 30 la Centrul Spațial Johnson, numit după Christopher C. Kraft Jr., inginer și manager NASA în rezervă, care a contribuit la stabilirea operațiunii de control al misiunii agenției și a fost primul Director de Zbor.  Contractor principal pentru integrarea sistemelor in Houston a fost Philco Corp., selectat de NASA în ianuarie 1963.

MCC găzduiește în prezent o încăpere de control operațională în clădirea 30, din care controlorii de zbor comandă, monitorizează și planifică operațiunile pentru ISS. Această cameră are multe resurse de calcul și de prelucrare a datelor pentru a monitoriza, a comanda și a comunica cu stația. Sala de comandă ISS funcționează în mod continuu. O a doua cameră de control din aceeași clădire, care anterior a găzduit echipa de control al zborului Shuttle, poate fi configurată pentru operațiunile ISS în caz de necesitate (de exemplu, în timpul reparațiilor sau actualizărilor hardware din camera principală) și găzduiește simulări de instruire.

În cazul în care MCC-H nu este disponibil din cauza unui uragan sau a altui eveniment neprevăzut, NASA are opțiunea de a se muta rapid într-un centru temporar de rezervă (BCC) la un hotel din Round Rock, Texas, aproximativ 4 ore distanță  sau mai robust, dar mai departe la Centrul de asistență pentru operațiuni Huntsville (HOSC)  la Centrul de zbor spațial Marshall pentru operațiunile ISS. (Civili neinrolati ai SUA sateliți sunt controlati de la Goddard Space Flight Center din Maryland, in timp ce in California Jet Propulsion Laboratory gestionează robotizatele sonde spațiale ale SUA.) În 2008, pentru uraganul Ike, NASA a activat ambele centre de backup de control pentru datorii specifice.

Cape Canaveral (1960-1965)

Toate Mercury-Redstone, Mercury-Atlas, Gemini 1 și Gemini 2, și misiuni Gemini 3 echipate au fost controlate de Centrul de Control al Misiunii (numit Mercury Control Center prin 1963) la Cape Canaveral Missile Test Annex, Florida . Această facilitate se afla în clădirea de sprijin tehnic, la capătul din est al Caii de Control a Misiunii, la aproximativ 0,5 mile (0.8   km) la est de Parcarea Phillips. Mercur și lansări ale Gemeni au fost efectuate din blocuri separate de la Cape.

Clădirea, care se afla pe Registrul Național al Locurilor Istorice, a fost demolată în mai 2010 din cauza problemelor legate de azbest și a costului estimat de reparații de 5 milioane de dolari după 40 de ani de expunere la aerul sărat. Mai devreme o oprire în turneele Complexului Kennedy pentru Vizitatori din Centrul Spațial Kennedy, la sfârșitul anilor 1990, consolele camerei de comandă au fost îndepărtate, renovate și mutate la o re-creare a camerei din Centrul Debus de la Complexul rezervat Vizitatorilor KSC.

Houston (1965-prezent)

Gemeni și Apollo (1965-1975)
Situat în clădirea 30 de la Centrul Spațial Johnson (cunoscut ca Centrul de nave spațiale Manned până în 1973), MCC Houston a fost folosit pentru prima dată în iunie 1965 pentru Gemini 4 . S-au adăpostit două camere primare cunoscute sub denumirea de Camera de Control a Misiunii (MOCR, pronunțate "moh-ker"). Aceste două camere au controlat toate zborurile Gemini, Apollo, Skylab și Space Shuttle până în 1998. Fiecare a constat dintr-un sala cu patru niveluri, dominata de un ecran mare de harta, care, cu excepția zborurilor lunare Apollo, avea o proiecție Mercator a Pământului, cu locații de stații de urmărire si un traseu " val sinusoidal " pe trei orbite a navei spațiale în zbor. Fiecare nivel MOCR a fost specializat, fiind echipat de diverși controlori responsabili de un anumit sistem de nave spațiale.

MOCR 1, găzduit la etajul 2 al clădirii 30, a fost utilizat pentru misiunile Apollo 5, Apollo 7, Skylab și Proiectul de testare Apollo-Soyuz (Saturn IB).

MOCR 2 a fost folosit pentru toate celelalte zboruri Gemini și Apollo (Saturn V) (cu excepția Gemini 3) și a fost situat la etajul al treilea. Ca si camera de comandă a zborului pentru Apollo 11, prima echipă de debarcare a Lunii, MOCR 2 a fost desemnată Reper istoric național în 1985. A fost folosit ultima dată în 1992 ca cameră de control al zborului pentru STS-53 și ulterior a fost transformată înapoi aproape în întregime în configurația Apollo -era și păstrată în scopuri istorice. Împreună cu mai multe aripi de sprijin, acesta este acum enumerat în Registrul Național al Locurilor Istorice ca "Centrul de Control al Misiunii Apollo".  În ianuarie 2018, primul set de console din MOCR 2 a fost înlăturat și trimis în Kansas Cosmosfera pentru curățarea, recondiționarea și restaurarea arhivelor în configurația Apollo, pentru a fi afișate ulterior în camera de control.  La 1 iulie 2019, noul sistem de control al misiunilor Apollo a fost redeschis pentru ochii publicului, după un efort de doi ani pentru restaurarea camerei în configurația sa initiala, precum a fost utilizata în timpul debarcărilor lunare Apollo. Au fost achiziționate obiecte corespunzătoare perioadei, de la pachete de țigări și scrumiere până la tapet și mochetă. Camera este accesibilă prin turul tramvaiului din centrul de vizitatori din centrul spațiului Houston din apropiere, dar numai din spatele geamului din sala de vizionare restaurată a Galeria pentru Vizitatori

În iulie 2010, înregistrările sonore de la sol și înregistrările de film preluate în misiunea de control din timpul coborârii și aterizării cu Apollo 11 au fost resincronizate și lansate pentru prima dată.  Acest sunet a fost folosit pentru a crea o prezentare audio-vizuală pentru actualizarea Controlului misiunii 2019.

Space Shuttle (1981-2011)

Când a început programul Space Shuttle, MOCR-urile au fost redesemnate săli de control al zborului (FCR, pronunțate "ficker"); și FCR 1 (fostă MOCR 1) a devenit prima sală de control de transfer. FCR 2 a fost utilizat în majoritatea cazurilor pentru zborurile clasificate ale Departamentului de Apărare, apoi a fost remodelat în configurația sa de la Apollo. Din momentul în care o navetă spațială și-a curățat turnul de lansare în Florida până când a aterizat pe Pământ.Când se desfășura o misiune de transfer, camera de control era însoțită de 24 de ore, de obicei în trei schimburi.

În 1992, SAC a început să construiască o extindere la clădirea 30. Noua secțiune cu cinci etaje (30 de sud) a intrat în funcțiune în 1998 și găzduiește două încăperi de control al zborurilor, denumite White și Blue . White FCR a fost utilizat în acelasi timp cu FCR 2 pentru șapte misiuni de transfer, STS-70 prin STS-76, și a gestionat toate zborurile de transfer până la sfârșitul programului. Atunci când nu este folosit pentru programul de transfer, White FCR a fost reconfigurat ca si o copie de rezervă pentru ISR FCR din când în când, după cum este necesar (cum ar fi în timpul perioadelor de construcție sau actualizări în ISS FCR).

Stația Spațială Internațională (1998-prezent)
Secțiunea nouă a clădirii 30 găzduiește, de asemenea, Camera de Control a Zborului din Spațiul Internațional. Prima cameră de comandă ISS, numită inițial Camera de operații pentru vehicule speciale (SVO), apoi Blue FCR, a fost operata în permanență pentru a susține ISS până în toamna lui 2006.

FCR 1, între timp, a avut consolele originale și terasele subterane scoase după STS-71, și a fost mai întâi convertit la "Centrul de Științe ale Vieții" pentru operațiunile ISS de control al încărcăturii. După o remodelare substanțială, în special cu tehnologii noi care nu erau disponibile în 1998, controlul zborului ISS s-a mutat în versiunea revizuită a FCR 1 din octombrie 2006, datorită creșterii ISS și cooperării internaționale necesare în centrele naționale de control din întreaga lume.

Alte facilitati
Alte facilități MCC includ Camera de control a zborului de formare, denumită uneori Red FCR, o zonă de antrenament pentru controlorii de zbor; o cameră de control a științelor vieții, folosită pentru a supraveghea diverse experimente; zona de control a simulării (SCA), utilizată în primul rând în timpul pregătirii astronauților de transfer și controlului zborului; și un centru de operațiuni de planificare a explorării, folosit pentru a testa noile concepte pentru operațiunile dincolo de orbita Pământului. În plus, există camere de suport multi-scop (MPSR) ce sunt echipate cu controale de rezerva pentru zbor, ce analizează date și rulează simulări, precum și oferă informații și sfaturi pentru controlorii de zbor.

Clădirea 30 a fost numită dupa Kraft în data de 14 aprilie 2011.
Din 2012 până în 2014, camerele folosite în timpul programului Shuttle au fost supuse unor îmbunătățiri în sensul pregătirii viitoarelor activități de zbor uman. ISS FCR 1, White FCR, Blue FCR, SCA și MPSR-urile au fost eliminate și înlocuite cu hardware modern, în parte pentru a susține noul concept operațional al companiilor comerciale care au o prezență în Controlul Misiunii. Acest proiect este cunoscut sub numele de Centrul de control al misiunii MCC-21.  White FCR a fost finalizată oficial și dezvăluită în aprilie 2014.  White FCR a fost modernizat si este utilizat pentru formarea controlorilor de zbor și, ocazional, pentru operațiunile ISS nominale atunci când FCR 1 este temporar scos din serviciu pentru mentenanta tehnica.

Pozițiile consolă

Centrul de Control al Mercurului (1960-1963)
În primii ani din Cape Canaveral, MCC cea originală a fost compusa doar din trei rânduri, deoarece capsula Mercur a fost simplă în proiectare și in construcție, cu misiuni de o durată de cel mult 35 de ore.

Primul rând a constat din mai mulți controlori, si anume operatorul de sisteme de urgență (BOOSTER), medicul de zbor (SURGEON), comunicatorul de capsulă (CAPCOM), ofițerul de retrogradație (RETRO), ofițerul dinamicii zborului și ofițerul de îndrumare GUIDO.

Controlerul  de BOOSTER, în funcție de tipul de rachetă a fost folosit, ori a fost fie un inginer de la Centrul de Flight Space Marshall (pentru zborurile Mercury si Redstone), fie un inginer Air Force (pentru zborurile Mercury-Atlas și ulterior Gemini si Titan) misiune. Activitatea controlorului BOOSTER nu va dura mai mult de șase ore întregi și își va elibera consola după ce racheta a fost eliminată.

Controlorul SURGEON, compus dintr-un chirurg de zbor sau fie un medic militar sau civil, a monitorizat semnele vitale ale astronauților în timpul zborului și, dacă a apărut o nevoie medicală, ar putea recomanda un tratament. De asemenea, putea vorbi direct cu echipajul astronauților dacă ar fi nevoie de o nevoie medicală pe care astronauții ar trebui să o discute.

Controlerul CAPCOM, format dintr-un astronaut, a menținut comunicările nominale aer-sol între MCC și navele spațiale orbitale; excepția fiind SURGEON sau Director de zbor, și doar în caz de urgență.

Controlorii de tip RETRO, FIDO și GUIDO au monitorizat traiectoria navelor spațiale și au efectuat schimbări de curs la acestea.

Al doilea rând a constat, de asemenea, din mai mulți controlori: MEDIU, PROCEDURI, ZBOR, SISTEME și RETEA. Controlorul de mediu, denumit mai târziu EECOM, a supravegheat consumul de oxigen al navei spațiale și monitorizarea presiunii, în timp ce controlerul de sistem, denumit mai târziu EGIL, monitoriza toate celelalte sisteme ale navelor spațiale, inclusiv consumul de energie electrică. Controlorul de procedura, inițial deținut de Gene Kranz, a gestionat scrierea tuturor reperelor de misiune, deciziile și a sincronizat MCC cu numărătoarea inversă a lansării și intervalul de test oriental . Controlorul de procedura a gestionat, de asemenea, comunicările, prin teletip, între MCC și rețeaua mondială de posturi de urmărire de nave.

Directorul de zbor, cunoscut sub numele de ZBOR, a fost supraveghetorul suprem al Centrului de Control al Misiunii și a dat intrarea si ieșirea finală din orbita și în situații de urgență, decizii de întrerupere a misiunii. În timpul misiunilor Mercury, această poziție a fost ținută de Christopher Kraft, împreună cu John Hodge, un englez care a venit la NASA după anularea proiectului canadian Avro Arrow, alăturându-se rangurilor directorilor de zbor pentru Mercur 9 pe orbita 22, cerând Kraft să împartă misiunea Controlați în două schimburi. Consola directorului de zbor a fost, de asemenea, singura poziție din Capela MCC de a avea un monitor de televiziune, permițându-i să vadă racheta de pe placă. Controlorul de retea, un ofițer al forțelor aeriene, a servit drept "tabloul de distribuție" între MCC, Centrul de Flight Space Goddard din Greenbelt, Maryland și rețeaua de urmărire la nivel mondial și navă .

Randul din spate, compus în principal din cei din administrația NASA și Departamentul Apărării (DOD), a fost rezervat directorului de operațiuni (deținut de Walt Williams), ofițer general sau un ofiter de pavilion, care ar putea coordona Departamentul Apărării (DOD) si toate misiunile de căutare și salvare, și PAO ( "Shorty" Powers during Mercury), care au oferit comentarii minuscule despre misiune pentru mass-media și public.

Pe lângă controlorii din administratia MCC, fiecare dintre stațiile de urmărire a echipajului și navele de urmărire Quebec Rose Victor Knot și Coastal Sentry Quebec aveau trei controlori: un CAPCOM, un SURGEON și un inginer. Spre deosebire de Cape CAPCOM, ce a fost întotdeauna echipat de un astronaut, stația de urmărire/nava de urmărire CAPCOMs a fost fie inginerul NASA, fie un astronaut, acesta din urmă situându-se la stațiile considerate "critice" de directorul de zbor și directorul de operațiuni.

MOCR (1965-1998)

După trecerea de la administratia MCC la Houston MCC în 1965, noile MOCR-uri, care erau mai mari și mai sofisticate decât Capela MCC unică erau formate din patru rânduri, cu primul rând, mai târziu cunoscut sub numele de "Trench" (termen inventat de controlerul RETRO de la Apollo, John Llewellyn, care, în opinia directorului de zbor Eugene Kranz, i-a reamintit gama de foc în timpul anilor ca ofițer USAF). A fost ocupată de controlorii de tip BOOSTER, RETRO, FIDO și GUIDO. În timpul lui Gemini, poziția BOOSTER a fost ocupata atât de un inginer de la Martin Marietta, cât și de un astronaut, în timp ce toate misiunile de la Apollo 7 au folosit inginerii de la Centrul de zbor al spațiului Marshall. Al doilea rând, după proiectul Gemini, a constat din SURGEON, EECOM și CAPCOM. ECOM, care a înlocuit controlerul de mediu și unele dintre funcțiile controlerului de sisteme, a monitorizat sistemele electrice și de mediu ale navei spațiale.

Pe cealaltă parte a culoarului celui de-al doilea rând erau controlorii care monitorizau anumite părți ale misiunilor Gemini, Apollo, Skylab, ASTP și Space Shuttle . În timpul programului Gemini, cei doi controlori Agena au monitorizat scena superioară Agena utilizată ca ținta de andocare de la Gemini 8 la Gemini 12 . Pentru zborurile lunare Apollo, controalele TELMU și CONTROL au monitorizat modulul lunar. În timpul Skylab, EGIL (pronunțat "vultur") a monitorizat panourile solare ale Skylab, în timp ce controlerul de experimente a monitorizat experimentele și telescoapele din Telescopul Mount Apollo . Controlerele PAYLOAD și EXPERIMENTS au monitorizat operațiunile de navetă spațială. Un alt controlor, INCO, a monitorizat comunicațiile și instrumentația navei spațiale.

Cel de-al treilea rând a fost format din: PAO, PROCEDURES și FAO (ofițer de activități de zbor), care au coordonat programul de zbor. AFD (directorul de zbor asistent) și directorul de zbor au fost de asemenea localizați pe al treilea rând.

Cel de-al patrulea rând, ca și al treilea rând al vechii Cape MCC, a fost rezervat conducerii NASA, inclusiv directorului Centrului Spațial Johnson, directorului operațiunilor de zbor, directorului operațiunilor echipajului de comandă (astronautul șef) și ofițerului Departamentului Apărării (DOD).

Blue FCR (1998-2006)
Blue FCR, folosit în principal pentru operațiunile ISS din 1998 până în 2006, a fost amenajat din cinci rânduri de trei console, plus unul în colțul din dreapta sus. De la stânga la dreapta, după cum se vede din spatele camerei, rândul din față consta în ADCO, THOR și PHALCON .

Al doilea rând format din: OSO, ECLSS pronunțat "eekliss", și ROBO .

Al treilea rând format din: ODIN, în funcție de faza de zbor, fie ACO (shuttle docked), fie CIO (Free-Flight Operations) și OpsPlan .

Cel de-al patrulea rând format din: CATO, FLIGHT - directorul de zbor și CAPCOM .

Cel de-al cincilea ultim rând compus din: GC, în funcție de faza de zbor; fie RIO, EVA, VVO, sau FDO, și SURGEON .

În spate, în colțul din dreapta, în spatele chirurgului, PAO (Ofițer de Relații cu Publicul) a fost ocazional utilizat si in prezent.

WHite FCR (1998-2011)

WHite FCR, folosit pentru operațiunile de navetă spațială, a fost aranjat din cinci rânduri (de la stânga la dreapta, privită din spatele camerei):

Rândul din față ("Trench") a fost compus dintr-un FDO (pronunțat "fido"), responsabil pentru ghidarea orbitală și modificările orbitale, în funcție de faza de zbor; fie îndrumător, fie specialist în procedurile celor două faze de zbor sau de întâlnire cu un ritm rapid de energie, un specialist în proceduri de întâlnire orbitală; și GC, controlorul responsabil pentru calculatoarele și sistemele din MCC.

Al doilea rând a avut PROP, responsabil pentru sistemul de propulsie; GNC, responsabil pentru sistemele care determină atitudinea navei spațiale și comenzile de eliberare a acesteia pentru controlul acesteia; MMACS (pronunțată "max"), responsabilă de sistemele mecanice de pe ambarcațiunea spațială, cum ar fi ușile din portbagajul încărcăturii și echipamentul de aterizare; și Egil (pronunțat "vultur"), responsabil pentru pilele de combustie, distribuție a energiei electrice și consumabilele de oxigen si hidrogen.

Al treilea rând a avut DPS, adica un responsabil pentru sistemele informatice; ACO sau ori responsabil pentru sarcinile utile, responsabil pentru toate activitățile legate de încărcătura utilă (în funcție de faptul dacă zborul de transfer a susținut sau nu un zbor de asamblare ISS, FAO, responsabil pentru planurile generale de activități pentru întregul zbor și EECOM responsabil pentru gestionarea sistemelor de mediu.

Cel de-al patrulea rând a avut INCO, responsabil pentru sistemele de comunicații pentru încărcarea tuturor comenzilor de sistem pe vehicul; FLIGHT - directorul de zbor, persoana responsabilă cu zborul; CAPCOM, un astronaut care este, în mod normal, singurul controlor apt să vorbească cu astronauții aflați la bord; și PDRS, responsabile de operațiile robotului.

Rândul din spate a detinut un PAO (Ofițer de Afaceri Publice), "vocea" MCC; MOD, reprezentant de conducere, în funcție de faza de zbor; fie RIO pentru zborurile MIR, un vorbitor de limbă rusă care a vorbit cu MCC rus, cunoscut sub numele de Tsup, (Tsup); BOOSTER responsabil pentru SRB și SSME în timpul ascensiunii sau EVA responsabile pentru sistemele de costum spațial și sarcini EVA; și în cele din urmă, SURGEON .

FCR 1 (2006-prezent)

Toate operațiunile din Spațiul Internațional al Statelor Unite ale Americii (SUA) sunt în prezent controlate de FCR 1, remodelat în 2006. FCR a lasat aspectul tradițional al etajului, cu toate rândurile în schimb la același nivel. Câțiva specialiști în domeniul ingineriei se află în centrul rândului principal, cu comentatorul pentru afaceri publice la capătul din dreapta, în spatele unei partiții mici. Poziția traiectoriei stației spațiale a fost mutată în al treilea rând.

În timpul operațiunilor timpurii ale Statiei Spatiale Internationale (ISS), a fost utilizată o schemă cunoscută sub numele de Gemini, care a redus personalul pentru asistența ISS în timp real prin consolidarea a șase discipline de sistem în două poziții. Din aceste două "super-console", numite Atlas și Titan, doi oameni pot face munca a până la opt controlere de zbor în timpul perioadelor cu activitate redusă.  O poziție, semnul de apel TITAN, si anume telemetrie, transfer de informații și navigație la nivel de attitudine, a fost responsabil de comunicare și urmărire (CATO), comandă și manipulare a datelor (ODIN) și sisteme de control al mișcării (ADCO). Cealaltă poziție, semn de apel ATLAS (Atmosferă, termică, iluminat și specialist în articulare), a fost responsabil pentru controlul termic (THOR), controlul mediului și asistență pentru viață (ECLSS) și sisteme electrice de putere (PHALCON). ATLAS a fost, de asemenea, responsabil pentru monitorizarea sistemelor de încălzire Robotics (ROBO) și a sistemelor mecanice (OSO), deoarece aceste console nu au fost suportate în majoritatea schimbărilor Gemini.  În timp ce Gemenii reflectau oficial faptul că doi controlori acționează ca "gemeni" în timpul operațiunilor, numele a fost și un omagiu primelor misiuni (Project Gemini) controlate din acea cameră. In plus, Titan a fost tipul de racheta de rapel care a lansat nava spatiala Gemini, iar impulsurile Atlas au lansat vehicule tinta Agena Gemini (si mai multe misiuni in Proiectul Mercur).

În 2010, după finalizarea asamblării Statiei Spatiale Internationale (ISS), conceptul Gemini a fost eliminat, iar cele șase discipline de bază au fost reduse la patru.Pozițiile de consolă noi sunt ETHOS (sisteme de operare pentru mediu și termice) care constă din sistemul ECLSS, precum și sistemul de control termic intern deținut anterior de THOR; SPARTAN (Stație de alimentare, Articulare, Termică și Analiză) care constă din sistemele de control al energiei electrice și de control termic extern; CRONUS (Comunicare RF Specialist de Utilizare a Rețelelor de la Bord), o combinație a pozițiilor ODIN și CATO anterioare; și ADCO (Motion Control Systems).

Vezi si

 Controller de zbor
 Centrul de control al misiunii
 Lansați verificarea statutului
 Launch Control Center din Florida

Notițe

Referințe

 Fișa de control a misiunii NASA
 Recomandări de știri despre nava spațiale
 2006 Camera de comandă a zborurilor ISS

Legaturi externe

 Pagina MCC a NASA
 Istoricul MCC
 Pagina de control a misiunii Serviciului Parcului Național
 Detaliat turneul din spatele scenei de la MOCR 2, de Sy Liebergot.
 Misiunea Centrului de Control al Misiunii
Clădiri și structuri din 1965
Pages with unreviewed translations

Centrul de Control al Misiunii Christopher C. Kraft Jr.


Andritz AG (WBAG: ANDR) é um grupo internacional de tecnologia que oferece instalações, equipamentos, sistemas e serviços para várias indústrias, com sede em Graz, Áustria. O grupo recebe seu nome do distrito de Andritz no qual está localizado, está listada na Bolsa de Valores de Viena. Com mais de 280 instalações de produção e serviços, a companhia emprega mais de 27.000 funcionários e encerrou o ano fiscal de 2020 com uma receita de 6,7 bilhões de euros e um lucro líquido de 203,7 milhões de euros.

Áreas de negócios
A Andritz consiste em 4 principais áreas de negócios:
 Hidro
 Celulose e Papel
 Metais
 Separação
e os campos de negócios de alimentação, biocombustíveis, bombas e automação.

Andritz Metals
Andritz Metals é a divisão de negócios dedicada a área de produção de metais (antiga "Rolling Mills and Strip Processing") é a terceira maior unidade de negócios da companhia. A Andritz Metals projeta e desenvolve linhas completas para a produção e processamento posterior de tubos laminados a frio aço carbono, aço inoxidável e tiras metálicas não ferrosas; incluindo fornos, prensas e equipamentos de regeneração industrial.

Cronologia histórica

Destaques da história da ANDRITZ, incluindo grandes aquisições

 1852    É fundada como fundição de ferro em Andritz, um subúrbio da cidade de Graz, na Áustria. Logo após sua fundação, o programa de produção da empresa foi estendido para incluir grandes bens de capital, como guindastes, bombas, turbinas de água e, posteriormente, pontes, caldeiras a vapor e motores, além de equipamentos de mineração.

 1949    A Andritz inicia uma cooperação duradoura com o Grupo Escher Wyss da Suíça, inicialmente no setor de turbinas d'água.

 1951    Andritz embarcou na produção de equipamentos industriais para produção de papéis completos de diversos tipos em cooperação com Escher Wyss.

 Durante as décadas de 1960 e 1970, a companhia continuou a crescer. As divisões de produção foram ampliadas, novas máquinas compradas e as atividades de pesquisa e desenvolvimento se intensificaram. Equipamentos eletroquímicos e metalúrgicos foram adicionados ao programa de produção.

 1987     Começou a mudar sua direção estratégica, de ser licenciadora de outras fabricantes de equipamentos para se tornar uma fornecedora internacional líder de seus próprios sistemas de produção de alta tecnologia.

1990     Começou a aquisição da Sprout-Bauer, empresa norte-americana fornecedora de equipamentos para produção mecânica de celulose e ração animal, marcou o início da política de expansão do Grupo por meio de aquisições de grandes companhias.

 2000/01  Uma das maiores transações em termos de vendas foram as aquisições do Ahlstrom Machinery Group (tornando a Andritz uma fornecedora líder global em sistemas de produção de celulose).

 2001     Tornou sua oferta pública na Bolsa de Valores de Viena. Duas milhões de novas ações foram colocadas com sucesso ap mercado com investidores nacionais e internacionais pelo grupo.

 2006     Com a aquisição da VA TECH HYDRO, a Andritz avançou para ser uma fornecedora líder global de equipamentos eletromecânicos para usinas hidrelétricas.

 2011     Começou a aquisição da AE&E Austria concluída no ano seguinte.

 2013     Adquiriu a sua maior aquisição, a Schuler GmbH, da Alemanha, empresa líder em formação de metal e construção de prensas de metal

 2018     A Diatec (Companhia do Grupo) completou seu portfólio em papéis tipo Tissue. A Xerium Technologies é uma fabricante global e fornecedora de máquinas de roupas (formação de tecidos, feltro de prensa, tecidos de secagem) e tampas de rolo para máquinas de papel, tecido e prancha.

 2021     Laroche é fornecedora de tecnologias de processamento de fibras. A Andritz adquire partes do negócio do Air Quality Control System (AQCS) da GE Steam Power.

2000 -
Em março de 2000, a empresa adquiriu uma participação de 50% da Ahlstrom Machinery Group from the A de  Ahlstrom, uma fabricante de plantas químicas de papel e outras máquinas de processamento de celulose. Como parte do contrato de compra, Andritz também recebeu a opção de comprar o controle total das máquinas Ahlstrom. Enquanto isso, a Ahlstrom Machinery foi renomeada Andritz-Ahlstrom e colocada sob a divisão de Papel e Celulose da companhia.

Após o IPO, a companhia concluiu com sucesso sua aquisição do controle total da Andritz-Ahlstrom, comprando o resto dessa subsidiária em julho de 2001. Outra grande aquisição foi a compra da divisão de hidrelétricas da VA Technologies em 2006, por causa de uma decisão da Comissão Europeia, na aquisição da VA Technologie pela Siemens especialistas estimaram o preço em €200 milhões. A unidade VA Tech Hydro mudou seu nome para Andritz VA Tech Hydro GmbH e tornou-se uma subsidiária da Andritz AG. Com 3.000 funcionários e vendas de € 620 milhões, a unidade aumentou o tamanho da Andritz em um terço, tornando-se o segundo maior negócio da empresa.

Em maio e junho de 2008, a Andritz adquiriu tecnologia hidrelétrica e certos ativos do negócio de hidrelétricas da GE Energy (incluindo laboratórios de testes no Canadá e no Brasil), bem como a participação majoritária da GE Energy na joint venture GE Hydro Inepar do Brasil.  Desde janeiro de 2009, todas essas aquisições operam agora sob o nome "Andritz Hydro", está entre as 3 maiores companhias hidrelétricas (com a Alstom e a Voith-Siemens) com referências históricas desde o século XIX pela aquisição ao longo dos anos das seguintes empresas e tecnologias, nas quais o grupo Andritz Hydro é o sucessor legal.

Links externos
Bolsa de Valores de Viena: Dados de mercado Andritz AG

Empresas da Áustria
Empresas fundadas em 1852
Fabricantes de máquinas industriais

Andritz Group


غالاتيستا (Γαλάτιστα) هي مدينة في هالكيديكي في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 2320 نسمة.

المراجع

مدن اليونان

غالاتيستا


Young and in the Way (skraćeno YAITW) je bio američki ekstremni metal sastav iz Charlotta. Glazba grupe kombinacija je elemenata black metala i crust punka.

Povijest sastava

Nakon osnutka 2009. godine, sastav je najprije objavio nekoliko EP-a (Newborn, Amen i Cloven Hoof), a prvi studijski album nazvan I Am Not What I Am objavio je u ožujku 2011. godine. U iduće tri godine objavljuje još tri split albuma sa sastavima Torch Runner, Moral Void i Withdrawal te EP V. Eternal Depression te je snimio videospotove za pjesme "The Gathering" i "Times Are Cold". Godine 2013. sastav potpisuje ugovor s diskografskom kućom Deathwish Inc. koja objavljuje njegov drugi studijski album When Life Comes to Death. Godine 2016. objavljuje još jedan split album sa sastavom Gatecreeper na kojem je obradio pjesmu "Solitude" grupe Candlemass. Sastav prestaje s radom 2018. godine, no unatoč tome 2020. su objavili posljednji studijski album Ride Off and Die.

Članovi sastava
Bivši članovi
Kable Lyall — vokali (2009. – 2018.)
Rick Contes — gitara, vokali (2009. – 2018.)
Randy Baucom — bubnjevi (2009. – 2018.)
Chris Nolen — bas gitara (2009. – 2018.)
Max Nattsblod — gitara (2016.)

Diskografija
Studijski albumi
I Am Not What I Am (2011.)
When Life Comes to Death (2014.)
Ride Off and Die (2020.)

EP-ovi
Newborn (2009.)
Amen (2010.)
Cloven Hoof (2010.)
V. Eternal Depression (2011.)

Split albumi
Torch Runner / Young and in the Way (2011.)
Young and in the Way / Moral Void (2013.)
Young and in the Way / Withdrawal (2013.)
Gatecreeper / YAITW (2016.)

Vanjske poveznice
Službena Bandcamp stranica

Američki sastavi heavy metala
Sastavi black metala
Hardcore punk sastavi

Young and in the Way


Ippei Watanabe (født 28. september 1969) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama Flügels.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ippei Watanabe


Brett Alan Kern, né le  à Grand Island dans l'État de New York, est un joueur professionnel américain de football américain qui a évolué au poste de punter en National Football League (NFL) pendant quinze saisons.

Il commence sa carrière professionnelle en 2008 chez les Broncos de Denver mais est libéré pendant la saison 2009. Il est par la suite engagé par les Titans du Tennessee où il reste pendant treize saisons et est sélectionné au Pro Bowl lors de trois saisons consécutives. Il joue pour les Eagles de Philadelphie en 2022 avant de prendre sa retraite.

Biographie

Carrière universitaire
Kern effectue sa carrière universitaire avec les Rockets de Toledo, avec lesquels il joue de 2004 à 2007.

Carrière professionnelle
Non sélectionné par une équipe à la conclusion de la draft 2008 de la NFL, il signe avec les Broncos de Denver et bat Sam Paulescu pour la place dans l'équipe. Lors de sa deuxième année avec l'équipe, il est mis au ballottage et est réclamé par les Titans du Tennessee. C'est avec cette équipe que Kern fera sa marque, demeurant avec l'équipe pendant plus d'une décennie et devenant au passage le joueur en activité avec le plus d'ancienneté avec l'équipe. Pendant son passage à Nashville, il est nommé sur trois Pro Bowl et un All-Pro. Il établit quatre records d'équipe pour les punts tout en ayant six des huit plus hautes moyennes de yards par punt pour une saison dans l'histoire de l'équipe.

En mars 2022, il accepte une baisse de salaire pour rester avec l'équipe. Malgré cela, Kern est battu pour le poste par la rookie Ryan Stonehouse lors du camp d'entrainement. Kern est relâché le .

Le , il est signé par les Eagles de Philadelphie à la suite d'une blessure du punter partant des Eagles, Arryn Siposs. Pendant la saison 2022, il dispute les quatre derniers matchs de la saison regulière et deux matchs de la série éliminatoire. Siposs fait son retour de blessure pour le Super Bowl XVII.

Le , Brett Kern annonce sa retraite de la NFL.

Références

Liens externes

Naissance en février 1986
Naissance dans le comté d'Érié (New York)
Joueur américain de football américain
Punter
Joueur de football américain des Rockets de Toledo
Joueur NFL non sélectionné à la draft
Joueur des Broncos de Denver
Joueur des Titans du Tennessee
Joueur sélectionné au Pro Bowl
Joueur des Eagles de Philadelphie

Brett Kern


An Neottia chenii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni S.W.Gale ngan Phillip James Cribb. An Neottia chenii in nahilalakip ha genus nga Neottia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Neottia

Neottia chenii


La gare de Noville-Taviers est une ancienne gare ferroviaire belge de la ligne 142, de Namur à Tirlemont située entre les villages de Noville-sur-Mehaigne et Taviers sur la commune d'Éghezée, dans la province de Namur en Région wallonne.

Situation ferroviaire
La gare de Noville-Taviers se situait au  (PK) 18,2 de la ligne 142, de Namur à Tirlemont, via Éghezée et Jodoigne, entre les gares d'Éghezée et de Ramillies.

Histoire

La gare de Taviers entre en service le  lorsque la Compagnie du Chemin de Fer de Tamines à Landen ouvre à l'exploitation la section de Namur à Ramillies. Les Chemins de fer de l'État belge rachètent la compagnie en 1871 et donnent à la gare son nom actuel de Noville-Taviers en 1880. Le bâtiment de la gare a été construit à la même époque.

De 1879 à 1956, la ligne privée vers Ambersin (numérotée 535 par la SNCV qui en reprend l'exploitation en 1923) offrait un trafic voyageurs et marchandises en direction d'Ambresin. Son promoteur, le baron Jozeph Zaman, avait obtenu sa construction en vue de desservir la sucrerie d'Ambersin. La section de voie vers Boneffe était à double écartement afin d'y faire circuler les wagons de betteraves sucrières venus de Noville-Taviers par le grand chemin de fer.

La SNCB supprime les trains de voyageurs entre Namur et Ramillies le  ; des trains de marchandises continuant à arpenter cette section jusqu'en 1973, lorsque la section Cognelée - Ramillies - Hoegaarden est déclassée. Les rails sont retirés en 1978.

Patrimoine ferroviaire

Le bâtiment des recettes appartient à un plan type particulier dont deux exemplaires seulement ont été construits  seulement sur la ligne 142. Dix gares d'un aspect proche mais à la façade en pierres seront bâties en 1885/1890 sur la ligne de l'Amblève. Elle possède une aile de sept travées (neuf à l'origine) à gauche du corps de logis accueillant voyageurs, bagages et service des colis.

Apparentée au gares du groupe de Namur telles qu'Éghezée et Ramillies, elle s'en distingue par une façade moins chargée en décorations. Les murs de briques sont soulignés par une frise ainsi que de la pierre bleue pour le soubassement, les pilastres d'angles, l'encadrement du nom de la gare et cinq dés au niveau des encadrements de portes et fenêtres.

Comme Cognelée et les grandes gares de la ligne de l'Amblève, le mur pignon de l'aile était percé de deux grandes ouvertures surmontées par une lucarne triple, mais cette disposition a disparu avant le milieu du  lorsque cette aile a été ramenée de neuf à sept travées. En résulte un nouveau mur transversal à la disposition asymétrique sans fenêtre éclairant les combles.

Après la suppression du service des voyageurs et des marchandises, le bâtiment de la gare a été revendu et aménagé en habitations.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne 142 (Infrabel)
 Liste de gares en Belgique

Liens externes
 .
 .

Transport à Éghezée
Ligne 142 (Infrabel)
Gare fermée dans la province de Namur
Gare mise en service en 1869

Gare de Noville-Taviers


Otobüs, kara yolu taşıma yönetmeliğine göre sürücü dahil 17 kişiden fazla yolcu kapasitesi olan motorlu kara taşıtıdır. Ortalama araba veya furgonlardan önemli ölçüde daha fazla yolcu taşımak üzere tasarlanmıştır.  Otobüslerin kapasitesi 300 yolcuya kadar çıkabilir, ortalama bir otobüs genellikle 30 ile 100 arasında yolcu taşır. Türkiye Cumhuriyeti hukuk kurallarına göre bu aracı kullanacak sürücülerin E sınıfı ehliyete, SRC belgesine sahip olması ve en az 26 yaşından gün alması gereklidir.

En yaygın tip, daha büyük yükler taşıyan çift katlı otobüs, körüklü otobüs, daha küçük yükler taşıyan midibüsler ve minibüsler, tek katlı otobüs'tür.  Şehirlerarası otobüs daha uzun mesafeli hizmetler için kullanılır.

Şehir içi toplu taşıma otobüsleri ve şehirler arası otobüsler gibi birçok otobüs türü ücretlidir.  İlkokul veya ortaokul otobüsleri, orta öğretim sonrası eğitim kampüsü ve servis otobüsleri gibi diğer türler ücretsizdir.  Birçok yargı bölgesinde, otobüs şoförleri, normal bir sürücü belgesinin ötesinde özel bir büyük araç ruhsatı gerektirir.

Otobüsler, toplu taşıma otobüs servisi, şehirlerarası otobüs servisi, öğrenci taşımacılığı, özel kiralama veya turizm için kullanılabilir.  Promosyon otobüsleri otobüs reklamı ve siyasi kampanyalar için kullanılabilir ve diğerleri, tur araçları da dahil olmak üzere çok çeşitli amaçlar için özel olarak işletilir.

1820'lerden itibaren atlı otobüsler, ardından 1830'larda buharlı otobüsler ve 1882'de elektrikli troleybüsler kullanıldı. İlk içten yanmalı motorlu otobüsler veya motorlu otobüsler 1895'te kullanıldı.  Son zamanlarda, hibrit elektrikli otobüsler, yakıt hücreli otobüsler ve elektrikli otobüslerin yanı sıra sıkıştırılmış doğalgaz veya biyodizel ile çalışan otobüslere ilgi artıyor.  2010'lardan itibaren, otobüs üretimi giderek küreselleşiyor ve yeni tasarımlar tüm dünyada ortaya çıkıyor.

Tarihi

İlk otobüsler 1662 yılında Paris'te ortaya çıkmıştır. Atla çekilen bu araçlara sıradan insanların binmesi yasaklanmış ve bu hak sadece zenginlere verilmişti. Bu araçların yaygınlaşması 1820'li yıllarda yine Paris'te olmuştur. Latince herkes için anlamına gelen omnibüs adıyla işletmeye konulan atlı otobüslerin bir müddet sonra ismindeki "omni" kısmı çıkarılıp "bus" şeklinde kısaltılmıştır. Adı, Nantes'ın bir banliyösü olan Richebourg'da Stanislas Baudry adlı bir Fransız mısır değirmeni sahibi tarafından 1823'te başlatılan bir toplu taşıma hizmetinden geliyordu.

Buharla çalışan otobüslerle yapılan düzenli şehirlerarası otobüs seferleri, 1830'larda İngiltere'de Walter Hancock ve Sir Goldsworthy tarafından öncülük edildi. İlk mekanik tahrikli omnibüs 22 Nisan 1833'te Londra sokaklarında göründü.

Otobüsün gelişimine paralel olarak, tipik olarak tramvay direği ve katener'den beslenen elektrikli troleybüsün icadı oldu.  Siemens kardeşler, İngiltere'den Carl Wilhelm Siemens ve Almanya'dan Ernst Werner von Siemens, troleybüs konseptinin geliştirilmesinde işbirliği yaptı. Bu tür ilk araç olan Electromote, kardeşi Dr. Ernst Werner von Siemens tarafından yapıldı ve 1882'de Halensee, Almanya'da halka sunuldu.

Max Schiemann, 1901'de Almanya'da Dresden yakınlarında bir yolcu taşıyan troleybüs açtı.  Bu sistem sadece 1904 yılına kadar işletilmesine rağmen, Schiemann standart troleybüs akım toplama sistemini geliştirmişti.  İlk günlerde, birkaç başka akım toplama yöntemi kullanıldı.  Leeds ve Bradford, 20 Haziran 1911'de Büyük Britanya'da troleybüsleri hizmete sokan ilk şehirler oldular.

Almanya'nın Siegerland kentinde, 1895'te 1893 Benz Viktoria'dan geliştirilen altı kişilik bir motorlu vagon kullanarak iki yolcu otobüsü hattı kısa bir süreliğine, ancak kârsız bir şekilde çalıştı.

Aynı model Benz omnibüslerini kullanan başka bir ticari otobüs hattı, 1898'de Galler'in Llandudno çevresindeki kırsal alanda kısa bir süreliğine çalıştı.

Almanya'nın Daimler-Motoren-Gesellschaft şirketi de 1898'de en eski motorlu otobüs modellerinden birini üretti ve ilk olarak 23 Nisan 1898'de Londra sokaklarında Motor Traction Company'ye çift katlı bir otobüs sattı.

Araç, maksimum 18 km/sa (11,2 mph) hıza sahipti, aşağıda kapalı bir alanda ve yukarıda bir açık hava platformunda 20 yolcuya kadar ağırladı.  Bu otobüsün başarısı ve popülaritesi ile DMG, Londra'daki şirketlere, ayrıca 1899'da Stockholm ve Speyer'e daha fazla otobüs satarak üretimi genişletti. Daimler Motors Corporation ayrıca İngiliz şirketi Milnes ile ortaklığa girdi ve 1902'de pazar standardı haline gelen yeni bir çift katlı otobüs geliştirdi.

İlk seri üretilen otobüs modeli, Frank Searle tarafından tasarlanan ve London General Omnibus Company tarafından işletilen LGOC B tipi çift katlı otobüstü. 1910'da hizmete girdi ve on yılın sonunda neredeyse 3.000 adet üretildi.

Hızla ABD'de önemli bir otobüs üreticisi haline gelen Yellow Coach Manufacturing Company, 1923'te John D. Hertz tarafından Chicago'da kuruldu.  General Motors, 1925'te çoğunluk hissesini satın aldı ve adını Yellow Truck and Coach Manufacturing Company olarak değiştirdi.  Daha sonra 1943'te GM Kamyon ve Otobüs Bölümünü oluşturmak için hisselerin bakiyesini satın aldılar.

1829 yılında atlı otobüsler Londra'da işlemeye başlamıştır. Üç atla çekilen bu otobüslerin 22 kişilik oturacak yerleri vardı. Ancak at pislikleriyle şehri kirleten atlı otobüsler tramvayların ve benzin motorlarının geliştirilmesiyle önemini yitirdi.
1895 yılında Almanya'da sekiz yolcu taşıyabilen benzin motorlu otobüsler ortaya çıktı. 1904 yılında Londra'da benzinle çalışan ilk çift katlı otobüs kullanıldı ve 8 yıl içinde tümüyle atlı otobüslerin yerini aldı, Londra çevresinde bir süre buharlı otobüsler işletildiyse de 1918 yılına kadar benzin motorlu otobüslere yerlerini bırakarak tamamen yok oldular.

Modeller 20. yüzyılda genişledi ve 1950'lerden itibaren tam boyutlu otobüslerin çağdaş biçiminin yaygın olarak tanıtılmasına yol açtı.  1950'lerde geliştirilen AEC Routemaster öncü bir tasarımdı ve bu güne kadar Londra'nın bir simgesi olmaya devam ediyor. Yenilikçi tasarım, hafif alüminyum ve İkinci Dünya Savaşı sırasında uçak üretiminde geliştirilen teknikleri kullandı.  Yeni bir ağırlık tasarrufu sağlayan entegre tasarımın yanı sıra, ilk kez bir otobüsten bağımsız ön süspansiyon, hidrolik direksiyon, tam otomatik şanzıman ve hidrolik fren ile tanıtıldı.

Elektrikli otobüs

Elektrikli otobüs şehir içinde fosil yakıtlı otobüsten hem daha sağlıklı hem daha ucuz olduğundan, fosil yakıtlı otobüs kullanımının azalması bekleniyor.

Yapılandırma
Otobüsler başlangıçta önde bir motor ve arkada bir giriş ile yapılandırıldı.  Tek kişilik operasyona geçişle birlikte, birçok üretici, önde tek kapılı veya birden fazla kapılı motorlu tasarımlara geçti.  Alçak tabanlı tasarıma geçiş, ortadan motorlu tasarımı neredeyse tamamen ortadan kaldırdı, ancak bazı otobüslerde hala ortadan monte motorlar var.  Önden motorlu otobüsler, Amerikan okul otobüsleri, bazı minibüsler ve daha az gelişmiş ülkelerdeki otobüsler olabilir.  Çoğu otobüsün iki dingili vardır, körüklü otobüslerin üç dingili vardır.

Kılavuzlu otobüsler, belirlenmiş kılavuz yollarda hareket etmelerini sağlamak için teknoloji ile donatılmıştır. Otobüs durağında kontrollü hizalamaya ve geleneksel yollara veya otobüs şeridine göre kılavuzlu şeritlerin daha az yer kaplamasına izin verir.  Rehberlik mekanik, optik veya elektromanyetik olabilir.

Diğer otobüs türleri

 Körüklü otobüs
 Çift körüklü
 Kombine otobüs
 Kesit minibüs şasisi
 Alt köprülü çift katlı otobüs
 Yüksek tabanlı otobüs
 Alçak tabanlı otobüs
 Çok akslı otobüs
 Üstü açık otobüs
 Sert otobüs
 Süperbüs
 Tek katlı otobüs
 Kar otobüsü
 Römork otobüsü
 Havaalanı otobüsü
 Zırhlı otobüs
 Kampanya otobüsü
 Mobil otobüs
 Belediye otobüsü
 Şehirlerarası otobüs
 Parti
 Polis
 Metrobüs
 Otonom Raylı Hızlı Transit
 Bombardier Kılavuzlu Işık Geçişi
 Okul otobüsü
 Yolcu otobüsü
 Şehir otobüsü
 Eğitim otobüsü
 Tur otobüsü hizmeti
 Turist otobüsü
 Çevrimiçi elektrikli araç
 Kapasitör elektrikli araç
 Pil elektrikli otobüs
 Yakıt hücresi
 Jirobüs
 Güneş enerjili otobüs
 Yürüyen otobüs
 Transit Yükseltilmiş Otobüs

Resimler

Kaynakça

Dış bağlantılar

Ayrıca bakınız
 Otobüs üreticileri ve markaları
 Raybüs
 Otogar
 Okul otobüsü sarısı
 Dolmuş

Alman icatları
Fransız icatları
Otobüs ulaşımı

Otobüs


Visual release hallucinations, also known as Charles Bonnet syndrome or CBS, are a type of psychophysical visual disturbance in which a person with partial or severe blindness experiences visual hallucinations.

First described by Charles Bonnet in 1760, the term Charles Bonnet syndrome was first introduced into English-speaking psychiatry in 1982.  A related type of hallucination that also occurs with lack of visual input is the closed-eye hallucination.

Signs and symptoms
People with significant vision loss may have vivid recurrent visual hallucinations (fictive visual percepts). One characteristic of these hallucinations is that they usually are "lilliputian" (hallucinations in which the characters or objects are smaller than normal). Depending on the content, visual hallucinations can be classified as either simple or complex. Simple visual hallucinations are commonly characterized by shapes, photopsias, and grid-like patterns. Complex visual hallucinations consist of highly detailed representations of people and objects. The most common hallucination is of faces or cartoons. Those affected understand that the hallucinations are not real, and the hallucinations are only visual, that is, they do not occur in any other senses (such as hearing, smell or taste). Visual hallucinations generally appear when the eyes are open, fading once the visual gaze shifts. It is widely claimed that sensory deprivation is instrumental in the progression of CBS. During episodes of inactivity, hallucinations are more likely to occur. The majority of those with CBS describe the duration of hallucinations to continue for up to a few minutes, multiple times a day or week.

Even though people of all ages may be affected by Charles Bonnet syndrome, those within the age range of 70 to 80 are primarily affected. Among older adults (> 65 years) with significant vision loss, the prevalence of Charles Bonnet syndrome has been reported to be between 10% and 40%; a 2008 Australian study found the prevalence to be 17.5%. Two Asian studies, however, report a much lower prevalence. The high incidence of underreporting this disorder is the greatest hindrance to determining the exact prevalence. Underreporting is thought to be a result of those with the condition being afraid to discuss the symptoms out of fear that they will be labeled of unsound mind.

Pathophysiology

There is no general consensus on the definition of CBS. Predominant factors correlated with CBS are a decrease of visual acuity, visual field loss, and elderly age. While characteristic features of visual hallucinations are not specifically linked to the anatomical site of the ocular injury, they usually match to the location of visual loss. The most commonly accepted theory for Charles Bonnet Syndrome proposes that extreme visual impairment promotes sensory deafferentation, leading to disinhibition, thus resulting in sudden neural firings of the visual cortical regions. A few studies record that visual hallucinations are likely to be concentrated in the blind regions. Functional magnetic resonance imaging (fMRI) of Charles Bonnet Syndrome patients displays a relationship between visual hallucinations and activity in the ventral occipital lobe. A connection between age-related macular degeneration (AMD) and colored visual hallucinations has been presented. Color vision signals travel through the parvocellular layers of the lateral geniculate nucleus (LGN), later transmitting down the color regions of the ventral visual pathway. Due to cone photoreceptor damage located in the macula, there is a significant reduction of visual input to the visual association cortex, stirring endogenous activation in the color areas and thus leading to colored hallucinations. Patients with CBS alongside macular degeneration exhibit hyperactivity in the color areas of the visual association cortex (as shown in fMRIs). Those who have significant ocular disease yet maintain visual acuity may still be susceptible to CBS.

The Deep Boltzmann Machine (DBM) is a way of utilizing an undirected probabilistic process in a neural framework. Researchers argue that the DBM has the ability to model features of cortical learning, perception, and the visual cortex (the locus of visual hallucinations). Compelling evidence details the role homeostatic operations in the cortex play in regards to stabilizing neuronal activity. By using the DBM, researchers show that when sensory input is absent, neuron excitability is influenced, thus potentially triggering complex hallucinations.

A short-term change in the levels of feedforward and feedback flows of information may intensely affect the presence of hallucinations. In periods of drowsiness, CBS related hallucinations are more prone to arise. Disrupting cortical homeostatic processes after vision has been lost may prevent or setback the emergence of hallucinations. At varying stages of the cortical grading, acetylcholine (ACh) may impact the balance of thalamic and intracortical inputs as well as the balance in between bottom-up and top-down. Particularly in CBS, a shortage of acetylcholine at cortical locations should correspond to the onset of hallucinations.

The syndrome can also develop after bilateral optic nerve damage due to methyl alcohol poisoning.

Diagnosis
A variety of disciplines including optometry, ophthalmology, geriatric medicine, psychiatry, and neurology play a part in securing the diagnosis of CBS. Since CBS is not commonly recognized by all clinicians, it oftentimes goes misdiagnosed and identified as psychosis, delirium, or dementia. As a result of this, it is estimated that almost 60% of CBS patients hesitate to notify their physicians. By focusing on the specific type of visual hallucination, one may find an accurate diagnosis. If a patient presents symptoms indicative of Charles Bonnet syndrome, basic laboratory examinations like metabolic panel and blood count tests, as well as neuroimaging, may aid in an accurate diagnosis.

Prognosis
There is no treatment of proven effectiveness for CBS. For those experiencing CBS, knowing that they have this syndrome and not a mental illness seems to be the most comforting treatment so far, as it improves their ability to cope with the hallucinations. As time passes from the initial onset of visual hallucinations, studies show that around 60% of those living with CBS feel that visual hallucinations have no effect on their lives, 33% of people feel that the hallucinations are disruptive to their lives, and 7% of people even find pleasure in the hallucinations.

A large proportion of those with CBS develop the visual hallucinations as vision begins to deteriorate and stop hallucinating once vision is entirely gone. Complex hallucinations may progress over time if the primary loss of vision is due to damage of the early cortical areas. If activation of the early cortical areas is suppressed when CBS symptoms have already been exhibited, hallucinations may temporarily terminate. Also, interrupting vision for a short time by closing the eyes or blinking may be helpful.

It is possible for a stressful life event to alter the disposition of hallucinatory experiences as well as the emotional experiences (from unconcerning to concerning) in CBS. As expressed in some patients, an interplay between CBS and an acute or post-traumatic stress disorder may exist. The role that trauma plays in CBS may affect how and when a hallucinatory episode is triggered.

History

The disease was first noted by the Swiss naturalist Charles Bonnet, who described the condition in 1760. He documented it in his 90-year-old grandfather who was nearly blind from cataracts in both eyes. After Bonnet's grandfather received bilateral cataract surgery, his vision evolved from slightly better to complete deterioration over time. It was around this period that his visual hallucinations started. His hallucinations consisted of perceptions of men, women, birds, carriages, buildings, tapestries, physically impossible circumstances and scaffolding patterns. Even though his health was in good shape and he had an absence of any psychiatric disorders, the source of the hallucinations remained unknown. At forty years old, Charles Bonnet himself developed an unrevealed cause of severe vision loss and experienced the hallucinations.

In 1936, Jean Lhermitte and Julian de Ajuriaguerra, concluded that visual hallucinations consist of thalamic lesions as well as ocular pathology.

In 1967, French-Swiss neurologist, Georges de Morsier, coined the term Charles Bonnet Syndrome in Bonnet's honor. De Morsier's description of CBS implies a concentrated neurodegeneration, usually occurring in the elderly with typical cognition. In psychiatric literature, the most commonly accepted interpretation of CBS is that of Gold and Rabins'. In 1989, they detailed that the hallucinations associated with CBS are not affecting other sensory modalities. They believed that the visual hallucinations are oftentimes stereotyped, persistent, and/or repetitive in nature.

Society and culture

The syndrome is discussed in:

 Vilayanur S. Ramachandran's book Phantoms in the Brain. Ramachandran suggests that James Thurber, who was blinded in one eye as a child, may have derived his extraordinary imagination from the syndrome.
 Vikram Chandra's book Sacred Games (2006)
 David Eagleman's book Incognito: The Secret Lives of the Brain
 Oliver Sacks' 2012 book Hallucinations
 The Indian movie Jawan of Vellimala, released in 2012, in which Mammootty is a victim of the syndrome
 The Black Canvas (2014), a chamber opera by the Greek composer Spyros Syrmos, is about a celebrated painter whose visions are caused by CBS.
 Margaret Atwood's short story "Torching the Dusties"
 Deborah Lawrenson's novel The Lantern (2011)
  Gareth Brookes' graphic novel A Thousand Coloured Castles (2017)
 Dealt, 2017 documentary about notable card mechanic Richard Turner
 The 2019 Netflix film Velvet Buzzsaw
 The Doc Martin episode "One Night Only" (2022, Season 10, Episode 2) depicts Dr. Ellingham diagnosing a patient with Charles Bonnet syndrome.

See also

References

External links
 Information on Charles Bonnet syndrome from RNIB
 National Public Radio article with an audio segment about Charles Bonnet syndrome
 Oliver Sacks: What hallucination reveals about our minds  Ted Talk, Feb 2009.
 Fortean Times article on Charles Bonnet syndrome
 'Damn Interesting' article on Charles Bonnet syndrome

Hallucinations
Symptoms and signs of mental disorders
Psychopathological syndromes

Visual release hallucinations


NK Metalac je bivši bosanskohercegovački nogometni klub iz Vareša.

Povijest
Najstariji je nogometni klub u Varešu. Osnovan je 1927. godine. Godinu poslije članovi NK Peruna uključeni su u RKUD Jedinstvo, a klub je registriran pod novim imenom - NK Metalac. Izbor imena je pao na Metalac zato što su svi članovi kluba bili "napredni metalci".
Poslije Drugoga svjetskog rata dva kluba Mladi radnik i Metalac ujedinili su se u jedinstveni klub koji je ponio ime grada, NK Vareš.

Izvori

Metalac
Vareš

NK Metalac Vareš


Save (Iran), grad u Iranu
 Save (rijeka u Africi), rijeka u jugoistočnoj Africi koja protječe kroz Zimbabve i Mozambik

Save


Deceiver of the Gods deveti je studijski album švedskog melodičnog death metal sastava Amon Amarth objavljen 24. lipnja 2013. godine, a objavila ga je diskografska kuća Metal Blade Records. Posljednji je album s bubnjarom Fredrikom Anderssonom.

Popis pjesama

Osoblje
Amon Amarth
 Ted Lundström – bas-gitara
 Olavi Mikkonen – gitara
 Johan Hegg – vokali
 Fredrik Andersson – bubnjevi
 Johan Söderberg – gitara

Izvori

Albumi sastava Amon Amarth
Albumi iz 2013.

Deceiver of the Gods


Havana est une ville située dans l'État américain de l'Arkansas, dans le comté de Yell.

Histoire

Économie

Géographie

Démographie

Notes et références

Ville en Arkansas
Comté de Yell

Havana (Arkansas)


Pernille Beckmann (født 19. oktober 1973) er en dansk politiker. Hun har været borgmester i Greve Kommune for Venstre siden 2014, hvor hun afløste den konservative Hans Barlach. Hun havde siddet en enkelt periode, da hun i 2013 blev borgmester.

Ved kommunalvalget 2017 fik Beckmann 3.740 personlige stemmer, det højeste antal i kommunen, og dermed kunne hun genindtage borgmesterposten for Venstre i en konstituering med støtte fra Dansk Folkeparti og Liberal Alliance.

Efter kommunalvalget 2021 fortsatte hun som borgmester med støtte fra Dansk Folkeparti og Liberal Alliance. Liselott Blixt (DF) forblev 1. viceborgmester.

Politisk karriere
Hun har siden marts 2022 været bestyrelsesformand for FGU Midt- og Østsjælland.

Pernille Beckmann har siden september 2020 været formand for Skatteankenævnet Hovedstaden Vest.

Hun har siden 1. april 2017 siddet i bestyrelsen for Movia.

Beckmann var i perioden januar 2013 til og med udgangen af 2020 bestyrelsesformand for ErhvervsCentret Greve.

Uddannelse
I sit civile liv har Pernille Beckmann en merkonom i ledelse og samarbejde, samt en uddannelse i grundlæggende ledelse fra NEXT Uddannelse (tidl. Ishøj Handelsskole). Derudover er hun uddannet social- og sundhedshjælper og social- og sundhedsassistent. Hun har været ansat som leder på ældreområdet, både i det private og offentlige.

Referencer

Borgmestre fra Venstre
Borgmestre i Danmark 2018-2021
Borgmestre i Danmark 2022-2025
Greve Kommune

Pernille Beckmann


Doksy () er en by i distriktet Ceska Lipa, dvs. regionen Liberec i den nordlige del af Tjekkiet. Byen ligger ved bredden af søen Mácha, og den bruges derfor som sommerferiested. Doksy har  indbyggere, og den er hovedby i kommunen Doksy.

Egnen er tæt skovbevokset og slottet Bezděz, som ligger på toppen af bjerget ved samme navn, dominerer landskabet. Undergrunden består af sandsten, hvorfra mange klipper rejser sig over jordoverfladen.

Kildeangivelser

Eksterne henvisninger

Byer i Tjekkiet

Doksy


Die Indigirka () war ein Dampfschiff.

Geschichte
Das Schiff wurde 1919 von der Manitowoc Shipbuilding Company gebaut und lief ebenfalls 1919 mit dem Namen Lake Galva vom Stapel. In der Zeit von der Indienststellung bis zum Verkauf 1938 an die Sowjetunion trug es mehrere verschiedene Namen. Mit dem Erwerb durch die UdSSR wurde es in Indigirka umbenannt. Es fuhr in Diensten von Dalstroi, einem lager-industriellen Komplex des Gulag, dem die Ausbeutung des äußersten Nordostens Russlands oblag, landläufig bekannt als Kolyma.

Am 8. Dezember 1939 verließ die Indigirka den Hafen Magadan am Ochotskischen Meer mit Kurs Wladiwostok. Das Kommando hatte Kapitän Nikolai Lawrentjewitsch Lapschin. An Bord befanden sich 39 Besatzungsmitglieder, 249 Fischer und ihre Familien, 50 Gefangene mit Bewachung sowie weitere 835 Gefangene.

Am 13. Dezember 1939 um 2:20 Uhr Ortszeit, anderen Quellen zufolge am 12. Dezember 1939, lief das Schiff in einem Schneesturm von der japanischen Küste in der Nähe des Dorfs Sarufutsu in der Japanischen Unterpräfektur Sōya auf Grund. Das Schiff verfügte über keine Rettungsboote. Fremde Schiffe, die sich in der Nähe befanden, wurden nicht um Hilfe gebeten, denn derartige Häftlingstransporte unterstanden der strengsten Geheimhaltung.

Der Kapitän versuchte mit seinem Schiff in die La-Pérouse-Straße einzufahren. Die japanischen Rettungskräfte konnten den Kapitän und den größten Teil der Mannschaft, Wächter, und Fischer von dem auf Seite im seichten Wasser liegenden Schiff bergen.

Am 16. Dezember, nachdem die japanische Rettungsmannschaft den Rumpf mit Schweißbrennern öffnen konnten, fanden sie im Schiffsrumpf nur 28 Überlebende, von denen einer später starb. Mehr als 700 bzw. über 1.000 Häftlinge kamen ums Leben.

Später gab es ein gleichnamiges Schiff, das an der Operation Anadyr beteiligt war.

Literatur
 Anne Applebaum: Der Gulag. Aus dem Englischen von Frank Wolf. Siedler, München 2003, S. 197, ISBN 3-88680-642-1.
 Martin J. Bollinger: Stalin's slave ships. Kolyma, the Gulag fleet, and the role of the West. Praeger, Westport CT u. a. 2003, ISBN 0-275-98100-2.

Weblinks
 Das Schiff bei www.wrecksite.eu (englisch) aufgerufen am 13. Februar 2012
 Bild mit dem Denkmal aufgerufen am 14. Februar 2012
 Eintrag bei plimsoll.southampton.gov.uk aufgerufen am 9. Dezember 2020

Fußnoten

Passagierschiff (Sowjetunion)
Passagierschiff (Vereinigte Staaten)
Schiffsverlust durch Grundberührung
Schiffsverlust 1939
Schiffskatastrophe
Dampfmaschinenschiff
Verkehrsunglück 1939
Seeunfall
Zwangsarbeit in der Sowjetunion

Indigirka (Schiff)


Ernest Choquin Sarzec (Rennes, 1832 — Poitiers, 1901) fue vicecónsul francés y arqueólogo que, aun no siendo profesional, encontró varios punto clave de la historia de Mesopotamia. Especialmente, gran parte del descubrimiento de la antigua civilización Sumeria se debe gracias a las excavaciones que impulsó y que alargó hasta poco antes de su muerte.

En 1872, cuando desempeñaba sus tareas de vicecónsul en la ciudad de Basora, se interesó por las excavaciones que se estaban realizando en Ur, empezadas por el diplomático británico J. E. Taylor. Hasta 1877 Sarzec no empezó a excavar en el yacimiento de Ngirsu, actualmente ubicado al sur de Irak, y que sirvió para descubrir gran parte de los conocimientos sobre arte, historia e idioma que se conoce de unas de las civilizaciones más antiguas de Mesopotamia, incluyendo piezas del reinado de Gudea. Sus excavaciones en Ngirsu se extendieron de forma intermitente hasta 1900.

Galería

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Arqueólogos de Francia del siglo XIX
Oficiales de la Legión de Honor
Nacidos en Rennes
Fallecidos en Poitiers

Ernest de Sarzec


المحجوب السالك سياسي من إقليم الصحراء الغربية وأحد مؤسسي جبهة البوليساريو، والزعيم الحالي للمعارضة داخل هذه الجبهة التي تهدف لتحقيق العدالة والديمقراطية وفرض التناوب على السلطة كمنهج حضاري للتسيير داخل جبهة البوليساريو ضد التفرد والتسلط المفروض من طرف القيادة الحالية بزعامة محمد عبد العزيز الذي دام حكمه أكثر من 35 عاما.

يحمل المحجوب السالك منذ 2004 الجنسية الموريتانية بعد سحب الجنسية الجزائرية منه في نفس السنة بسبب مواقفه من قيادة البوليساريو، حيث أن العديد من سكان مخيمات تندوف يحملون الجنسية الجزائرية مؤقتا لكون الوثائق وجوازات السفر وبطاقات التعريف الوطنية التي تستصدرها البوليزاريو غير معترف بها دوليا، لذلك فإن كل قيادات جبهة البوليزاريو تحمل الجنسية الجزائرية لكي يتسنى لها امتلاك جواز سفر معترف به دوليا يمكنهم من السفر خارج الجزائر. حصل المحجوب السالك كذلك على الجنسية الإسبانية لكونه كان من سكان الصحراء المغربية في عهد الاحتلال الإسباني لهذا الإقليم مما خوله الحصول على جواز سفر إسباني. بإمكان المحجوب السالك الحصول على الجنسية المغربية في حال تقدم بطلب للحصول عليها حيث أن لاجئي مخيمات تندوف بإمكانهم الحصول على الجنسية المغربية في حال إثبات انحدارهم من إقليم الصحراء الغربية.

كتبه
 كتاب مجتمع البيظان

المصادر

قوميون صحراويون

المحجوب السالك


Ladies Tour of Norway 2017 var den fjerde udgave af cykelløbet Ladies Tour of Norway. Løbet var klassificeret som kategori 2.WWT og blev arrangeret over en prolog og tre etaper i Østfold fra 17. til 20. august. Sidste etape startede på den gamle Svinesundbro og gik gennem Sverige før man vendte tilbage til Norge ved Kornsjø. Den samlede vinder af løbet blev hollandske Marianne Vos fra WM3 Pro Cycling.

Hold og ryttere

Danske ryttere
 Trine Schmidt kørte for Lotto-Soudal Ladies
 Pernille Mathiesen kørte for Team VéloCONCEPT Women
 Louise Norman Hansen kørte for Team VéloCONCEPT Women
 Christina Siggaard kørte for Team VéloCONCEPT Women
 Julie Leth kørte for Wiggle High5
 Amalie Dideriksen kørte for Boels-Dolmans

Etaperne

Prolog

1. etape

2. etape

3. etape

Resultater

Referencer

Eksterne henvisninger

2017
Cykelløb i 2017

Ladies Tour of Norway 2017


Olaylar

Doğumlar
 I. Hüsrev, Sasani İmparatorluğu hükümdarı (ö. 579)

Ölümler

501


Takao Yamauchi (født 8. september 1978) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Cerezo Osaka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takao Yamauchi


Simon and Garfunkel, Paul Simon ve Arthur "Art" Garfunkel ikilisinden oluşan 1960'ların popüler Amerikan müzik grubu.

İlkokuldan beri tanışan ikili ilk olarak Alis Harikalar Diyarında (Alice in Wonderland) isimli okul oyununda aynı sahneyi paylaştılar. Bu oyunda Simon Beyaz Tavşan, Garfunkel ise Sırıtan Kedi karakterlerini canlandırdı. Grup ilk olarak 1957 yılında Tom & Jerry ismi ile kuruldu ve yine bu isimle ilk hitleri sayılabilecek "Hey Schoolgirl" parçasını çıkardı.

Simon ve Garfunkel adı altında ilk hitleri 1965 yılında çıkadıkları "The Sound of Silence" yapıtıdır. Müzikleri ve isimleri dönemin en önemli sinema filmlerinden The Graduate ile toplumun hafızasına kazındı. İkili kullandıkları kapalı harmoniler ve düzensiz ilişkileri ile hep gündemde kaldılar. Simon and Garfunkel 60'larin en popüler grupları arasındaydılar. En bilindik şarkıları "The Sound of Silence", "Mrs. Robinson," ve "Bridge over Troubled Water" idi. Birden fazla Grammy ödülünün yanı sıra "Rock and Roll Hall of Fame" ve "Long Island Music Hall of Fame" ödüllerine de sahip oldular. 2004 yılında Rolling Stone Magazine tarafından tüm zamanların en iyi sanatçıları arasında 40. sırayı almışlardır.

1970'teki ayrılıktan sonra çeşitli etkinliklerde bir araya gelmişlerdir. En önemlisi 500.000 kişi tarafından izlenen 1981 yılındaki Central Park konseridir.

Albümleri
 1964: Wednesday Morning, 3 A.M.
 1966: Sounds of Silence
 1966: Parsley, Sage, Rosemary and Thyme
 1967: The Graduate Original Soundtrack
 1968: Bookends
 1970: Bridge Over Troubled Water
 1972: Simon and Garfunkel's Greatest Hits
 1982: The Concert in Central Park
 1990: Collected Works
 1997: Old Friends
 1999: The Best of Simon and Garfunkel
 2001: The Columbia Studio Recordings (1964-1970)
 2002: Live from New York City, 1967
 2003: The Essential Simon and Garfunkel
 2004: Old Friends: Live on Stage

Ödüller
 Grammy Ödülleri 1968 - Yılın Şarkısı (Mrs. Robinson)
 Grammy Ödülleri 1968 - Yılın Pop Performansı - Vocal Duo Or Group (Mrs. Robinson)
 Grammy Ödülleri 1970 - Yılın Şarkısı (Bridge Over Troubled Water)
 Grammy Ödülleri 1970 - Yılın Albümü (Bridge Over Troubled Water)
 Brit Ödülleri 1977 - Son 25 yılın en iyi uluslararası albümü (Bridge Over Troubled Water)

Dış bağlantılar
 Simon and Garfunkel'in sitesi
 Paul Simon'in kişisel sitesi
 Art Garfunkel'in kişisel sitesi

BRIT Ödülü sahipleri
Soft rock grupları
1957'de kurulan müzik grupları
Amerikalı müzikal ikililer
Grammy Ödülü sahipleri
Grammy Yaşam Boyu Başarı Ödülü sahipleri
Yılın Albümü Grammy Ödülü sahipleri
Yılın Kaydı Grammy Ödülü sahipleri

Simon and Garfunkel


El Olympic Indoor Hall u OAKA Indoor Hall (en griego: Ολυμπιακό Κλειστό Γυμναστήριο, Olympiako Kleisto Gymnastirio) es un pabellón cubierto y multifuncional que forma parte del Complejo Olímpico de Deportes de Atenas, en Atenas, Grecia. Se inauguró en 1995 y fue el mayor recinto cubierto utilizado para eventos deportivos en los Juegos Olímpicos de Atenas 2004. Se sitúa en el barrio de Marusi. Está considerado como uno de los mayores y más modernos pabellones deportivos de Europa.

Construcción
Destaca por su techo en forma de A apoyado en cuatro pilares, cada uno de 35 metros de alto con una separación de 108 metros entre los mismos. Según el Ministerio de Deportes de Grecia, es el mayor pabellón deportivo de este tipo en el mundo. El pabellón está asimismo construido de una manera única para que una abundante cantidad de luz natural entre al interior durante el día.

El pabellón tiene una capacidad de 17 600 para eventos de gimnasia, aunque sólo se pusieron 12 500 localidades a disposición del público para la gimnasia en los Juegos Olímpicos de 2004. La capacidad en los partidos de baloncesto es de 19.250, lo cual incluye 18 500 asientos para aficionados, 300 para la prensa, y 450 para VIPs.

Juegos Olímpicos de Atenas 2004
El pabellón se utilizó para las pruebas de gimnasia artística y trampolín, así como para las finales de baloncesto durante los Juegos Olímpicos de Atenas 2004. La remodelación del edificio para los juegos se completó el 30 de junio de 2004, y se re-inauguró el 10 de agosto de 2004, poco antes de la inauguración de los juegos.

Uso para baloncesto

En el Indoor Hall juega como local el club de baloncesto profesional Panathinaikos BC de la liga A1 Ethniki, así como el Maroussi BC en competición europea. El AEK Atenas B.C. también juega sus como local cuando tiene partidos europeos. Es la sede principal de la Selección de baloncesto de Grecia.

El 4 y 6 de mayo de 2007, el Indoor Hall albergó la Final Four de la Euroliga 2006-07, las rondas semifinales y finales de la principal competición de clubes profesionales de baloncesto en Europa, donde el equipo local Panathinaikos ganó el título.

El Olympic Indoor Hall acogió el Torneo Preolímpico FIBA 2008.

Eventos musicales
El 18 y 20 de mayo de 2006, el Olympic Indoor Hall acogió el LI Festival de la Canción de Eurovisión, que se celebró en Atenas tras la victoria de Grecia en el festival de 2005. Hubo 15.000 localidades disponibles para el público, tanto en la semifinal como en la gran final.
Entre los artistas que han dado conciertos en el Indoor Hall están Jennifer Lopez, Björk, Beyoncé, Roger Waters, Aloha from Hell, Tokio Hotel, Helena Paparizou, Sakis Rouvas o Anna Vissi.

Referencias

Enlaces externos

Edificios y estructuras de Atenas
Pabellones de baloncesto de Grecia
Instalaciones en los Juegos Olímpicos de Atenas 2004
Festival de la Canción de Eurovisión 2006
Sedes de Eurovisión
Recintos musicales de Grecia
Arquitectura de Grecia del siglo XX
Deporte en Atenas
AEK Atenas B.C.
Panathinaikos B.C.

Olympic Indoor Hall


La hija de nadie es una telenovela venezolana de 1981, original de José Simón Escalona y basada en la radionovela El pequeño Lord de Olga Ruilópez, y producida por RCTV.

ESta historia también contaba con libretos de José Luis Contreras, Josefina Jordán, Carmelo Castro y Freddy Salvador, y fue protagonizada por Hazel Leal y Javier Vidal con la actuación antagónica de la primera actriz Yajaira Orta, como la perversa Lady Lynn.

Como nota curiosa esta telenovela originalmente iba a ser llamada Su primer amor.

Se retransmitió en 1987 en el horario de las 14:30 h y se usó como cortina musical el tema Quisiera creer de Humberto Záraga.

Trama

Marian (Hazel Leal) es una joven huérfana quien vive cerca del mar. Ella cuida de un niño también huérfano que recibe el nombre de Grumete, ya que el protector de Marian es un viejo capitán dueño de un barco. Lord Alfred Kendall (Javier Vidal), un aristócrata, se lleva al niño y a Marian a su castillo, porque el niño es en realidad William Kendall, un pariente de Lord Kendall. Marian y Lord Kendall se enamoran a pesar de pertenecer a estamentos distintos. Lady Lynn (Yajaira Orta), quien está comprometida con Lord Kendall, trata de hacer la vida imposible a Marian.

Posteriormente, Marian resultó ser hija de un duque (interpretado por Carlos Márquez), Lady Lynn muere de tuberculosis y finalmente Marian y Lord Kendall pueden estar juntos.

Elenco

 Hazel Leal ... Mariam
 Javier Vidal ... Lord Alfred Kendall
 Yajaira Orta ... Lady Lynn
 Julio Alcázar ... Sir Henry Williams
 Laura Brey
 Mahuampi Acosta ... Mrs. Rita
 Dilia Waikkarán ... Gina, la mujer del velo
 Liliana Durán ... Miss Janet
 Guillermo Carrasco
 Carlos Márquez
 Julie Restifo
 Arturo Calderón
 Argenis Chirivela ... Sir Becker
 Leopoldo Regnault ... Sutherland
 Agustina Martín ... Lady Agatha
 Loly Sánchez ... Cinthya
 Manolo Manolo
 Pedro Espinoza

Versiones

 En 1984 la cadena Televisa en México realizó una versión titulada "Sí, mi amor", protagonizada por Edith González y Leonardo Daniel.

 En 1999 Televisa realizó otra versión titulada "El niño que vino del mar", producida por Mapat L. Zatarain y protagonizada por Natalia Esperón y Enrique Ibáñez.

Telenovelas de Venezuela
Telenovelas en español
Telenovelas de RCTV
Telenovelas de 1981

La hija de nadie


Ectinothorax es un  género de coleópteros adéfagos de la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Ectinothorax assimilis Fairmaire, 1903
 Ectinothorax feronoides Alluaud, 1941
 Ectinothorax longicollis Jeannel, 1948
 Ectinothorax mathiauxi Jeannel, 1948
 Ectinothorax sulcator Fairmaire, 1903

Referencias

Enlaces externos

 ION
 Nomenclator Zoologicus

Harpalina

Ectinothorax


Palača Mrsha je palača u Perastu. Palača je peraške obitelji Mrsha (Mrša). Stilski pripada baroku.

Smještaj
Nalazi se u istočnom dijelu Perasta, u predjelu zvanom Luka, u trećem redu zgrada uz obalu. Prema moru se ulicom dođe do palače Balović. Prema moru u redu kuća ispred je palača Mazarović, a dalje je Bizetina. Uzbrdo prema sjeveroistoku je crkva Rođenja Presvete Bogorodice. Do nje se može doći i sa zapadne strane ulicom koja također vodi do kapele s grobljem.

U vrtu palače nalaze se ostatci starijih gradnji koji su predmetom konzervatorske zaštite. Namjena tih ostataka nije utvrđena.

Palača danas služi kao stambeni objekt.

Izvori

Palače u Perastu
Barokne palače u Crnoj Gori

Palača Mrsha


was a town located in Tōhaku District, Tottori Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 6,461 and a density of 137.26 persons per km2. The total area was 47.07 km2.

On October 1, 2004, Tōgō, along with the town of Hawai, and the village of Tomari (all from Tōhaku District), was merged to create the town of Yurihama.

External links
 Yurihama official website

Dissolved municipalities of Tottori Prefecture
Tōhaku District, Tottori
Yurihama, Tottori

Tōgō, Tottori


este o localitate componentă a Berlinului, care face parte din cartierul Tempelhof-Schöneberg. Aici se află fostul aeroport Tempelhof, unul dintre cele mai vechi aeroporturi comerciale din lume. Această zonă este acum pustie și arată ca un loc gol pe hărțile Berlinului. În prezent se fac încercări de conservare a clădirilor încă existente.

Localitatea Tempelhof este situată în partea central-sudică a orașului. Înaintea realizării reformei administrative a Berlinului din 2001, zona Tempelhof, împreună cu localitățile Mariendorf, Marienfelde și Lichtenrade, formau un cartier propriu, denumit Tempelhof. Aceste localități au evoluat din satele istorice de pe platoul Teltow, care au fost fondate la începutul secolului al XIII-lea în cursul colonizării germane a regiunilor estice (Ostsiedlung).

Istoric
Tempelhove a fost menționat pentru prima dată într-un hrisov emis în 1247 la Abația Walkenried ca un Komturhof (curte a comandantului, cel mai mic domeniu deținut de un ordin militar) al cavalerilor templieri ai căror conducători și militari au fost expulzați din Regatul Ierusalimului după ocuparea acestuia de către mameluci în 1291. Centrul așezării, format din biserică și moșia principală, a fost fortificat și înconjurat complet de apă. Templierilor li s-au alăturat cincisprezece familii ai fiilor unor fermieri lipsiți de pământ din zona Rinului, care nu puteau moșteni nimic de la părinții lor din cauza suprafragmentării acestor moșii. Templierii le-au oferit un sol fertil pe care să-l cultive protejați de fortificația Tempelhove.

După ce papa Clement V a desființat oficial Ordinul Templului în 1312, cavalerii Sfântului Ioan (Johanniter), susținuți de margraful Waldemar de Brandenburg, au luat în stăpânire satele Tempelhof, Mariendorf și Marienfelde. În 1435 ei și-au vândut domeniile orașului Berlin.

La începutul secolului al XIX-lea, Tempelhof era încă un sat situat în afara Berlinului, unde berlinezii obișnuiau să facă excursii la sfârșit de săptămână. Parțile nordice ale satului Tempelhof au fost încorporate în 1861 în cadrul Berlinului ca Tempelhofer Vorstadt și în 1920 au fost incluse în cartierul Kreuzberg.

Astăzi, domeniul fostului comandament (în ) este format dintr-un grup de parcuri, numite Bosepark, Kleiner Park, Alter Park și Franckepark. Unele dintre ele conțin iazuri care făceau parte din șanțul artificial ce înconjura centrul satului. Un iaz, Krummer Pfuhl, situat în Franckepark, după ce a fost transformat într-un bazin public de înot în secolul al XIX-lea, a secat complet și este acum un parc de cerbi împrejmuit.

Biserica originală, construita din bolovani, a fost distrusă în cel de-al Doilea Război Mondial și a fost înlocuită cu o clădire din zidărie de piatră cu un turn din lemn.

Studiourile Tempelhof au fost înființate în 1912 și au funcționat ca studiouri cinematografice și apoi ca studiouri de televiziune.

Personalități
 Manny Marc (n. 1980), DJ și rapper
 Klaus Wowereit (n. 1953 în Altbezirk Tempelhof), politician SPD, care a fost președinte al Consiliului Local din Tempelhof (1984-1995) și primar guvernator al Berlinului (2001-2014)
 Michael Müller (n. 1964 în Altbezirk Tempelhof), politician SPD, care a fost membru al Consiliului Local din Templehof (1989-1996) și primar guvernator al Berlinului (din 2014), succedându-i lui Klaus Wowereit
 Marta Hillers (1911-2001), jurnalistă germană, a trăit până după război într-un apartament din Manfred-von-Richthofen-Straße 13 (apoi numărul 31). Ea a consemnat experiențele sale din perioada războiului și a ocupației ulterioară a Armatei Roșii în jurnale, care au fost publicate în Germania în 1959 sub titlul german: Eine Frau in Berlin. În 2008 a fost realizat un film cu Nina Hoss în rol principal sub titlul german: Anonyma eine Frau in Berlin.

Orașe înfrățite
 Charleston, Carolina de Sud, Statele Unite ale Americii
 Nahariya, Israel
 London Borough of Barnet, Anglia, Regatul Unit
 Amstelveen, Țările de Jos

Galerie

Note

Legături externe

Berlin

Tempelhof


In mathematics, the Scholz conjecture is a conjecture on the length of certain addition chains.
It is sometimes also called the Scholz–Brauer conjecture or the Brauer–Scholz conjecture, after Arnold Scholz who formulated it in 1937 and Alfred Brauer who studied it soon afterward and proved a weaker bound.

Statement
The conjecture states that
,
where  is the length of the shortest addition chain producing n.

Here, an addition chain is defined as a sequence of numbers, starting with 1, such that every number after the first can be expressed as a sum of two earlier numbers (which are allowed to both be equal). Its length is the number of sums needed to express all its numbers, which is one less than the length of the sequence of numbers (since there is no sum of previous numbers for the first number in the sequence, 1). Computing the length of the shortest addition chain that contains a given number  can be done by dynamic programming for small numbers, but it is not known whether it can be done in polynomial time measured as a function of the length of the binary representation of . Scholz's conjecture, if true, would provide short addition chains for numbers  of a special form, the Mersenne numbers.

Example
As an example, : it has a shortest addition chain
1, 2, 4, 5
of length three, determined by the three sums
1 + 1 = 2,
2 + 2 = 4,
4 + 1 = 5.
Also, : it has a shortest addition chain
1, 2, 3, 6, 12, 24, 30, 31
of length seven, determined by the seven sums
1 + 1 = 2,
2 + 1 = 3,
3 + 3 = 6,
6 + 6 = 12,
12 + 12 = 24,
24 + 6 = 30,
30 + 1 = 31.
Both  and  equal 7.
Therefore, these values obey the inequality (which in this case is an equality) and the Scholz conjecture is true for the case .

Partial results
By using a combination of computer search techniques and mathematical characterizations of optimal addition chains,  showed that the conjecture is true for all . Additionally, he verified that for all , the inequality of the conjecture is actually an equality.

References

External links
Shortest addition chains
OEIS sequence A003313

Addition chains
Conjectures
Unsolved problems in number theory

Scholz conjecture


Thomas Griffiths (1867-1955) est un responsable syndical gallois et homme politique du parti travailliste, il est député de Pontypool de 1918 à 1935.

Biographie
Griffiths est né en 1867 à Neath, au Pays de Galles et fait ses études à la Melyn Voluntary School. En 1899, à l'âge de 32 ans, Griffiths devient étudiant au tout nouveau Ruskin College d'Oxford, en Angleterre. Dans sa ville natale, il travaille dans l'industrie sidérurgique locale et siège également au conseil municipal de Neath.

Il est nommé officier divisionnaire de la Confédération des métiers du fer et de l'acier et, lors des élections générales de 1918, il devient député de Neath.  Entre 1919 et 1925, il est whip du parti travailliste et en 1924, il devient brièvement trésorier de la maison du roi.

Il épouse Mary Elizabeth Morgan en 1891 et ils ont un fils et une fille. Il meurt à l'âge de 87 ans à Oxford, en Angleterre, le 4 février 1955.

Notes et références

Liens externes

Député du 36e Parlement du Royaume-Uni
Député du 34e Parlement du Royaume-Uni
Député du 32e Parlement du Royaume-Uni
Député du 31e Parlement du Royaume-Uni
Député du Parti travailliste (Royaume-Uni)
Trésorier de la Cour royale
Décès en février 1955
Naissance en 1867

Thomas Griffiths (homme politique)


9565 Tikhonov este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
9565 Tikhonov este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul astrofizic din Crimeea de Liudmila Cernîh. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,34 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 6,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 9001-10000
 Centura de asteroizi

Referințe

Familia  Vesta

Obiecte astronomice descoperite în 1987
Centura de asteroizi

9565 Tikhonov


Le Rue ist der Familienname folgender Personen:

 Paul-Henri de Le Rue (* 1984), französischer Snowboarder
 Xavier de Le Rue (* 1979), französischer Snowboarder

Siehe auch:
 Rue
 La Rue

Le Rue


Paul Schulze (12 de junio de 1962) es un actor estadounidense. Es más conocido por interpretar a Ryan Chappelle en la serie de FOX 24, desde 2001 y hasta 2004, y al Padre Phil Intintola en The Sopranos, desde 1999 y hasta 2006.

Carrera

Además de sus papeles en 24 y The Sopranos, Schulze apareció en series como Justice y Suits y ha tenido papeles como invitado en Law & Order, JAG, CSI: Crime Scene Investigation, The West Wing, NCIS, Oz, Frasier, NYPD Blue, Cold Case, Boston Legal, Journeyman, Numb3rs, Mad Men, Mentes criminales, The Closer y Terminator: The Sarah Connor Chronicles. En el cine, tuvo roles en Clockers (1995) y Don't Say a Word (2001) y en películas de David Fincher como Panic Room (2002) y Zodiac (2007). En 2008 apareció como Michael Burnett en la película Rambo, cuarta entrega de la saga del mismo nombre.

Coprotagonizó como Eddie la serie Nurse Jackie, la cual se transmitió desde 2009 y hasta 2015.

En 2017 apareció en la serie de Netflix The Punisher, en la cual interpretó al Jefe de Operaciones Especiales de la CIA William Rawlins.

Filmografía parcial

Cine y televisión
 Laws Of Gravity  (1991)
 New Jersey Drive (1995)
 Clockers (1995)
 Los Soprano (1999)
 Don't Say a Word (2001)
 24 (2001 - 2004)
 Panic Room (2002)
 Zodiac (2007)
 Rambo (2008)
 Are You Here (2014)
 Suits (2016-2017)
 The Punisher (2017)
 The Expanse (2019)

Referencias

Enlaces externos

Actores de cine de Estados Unidos
Actores de televisión de Estados Unidos

Paul Schulze


Central Park es una estación en la línea Rosa del Metro de Chicago. La estación se encuentra localizada en 1915 South Central Park Avenue en Chicago, Illinois. La estación Central Park fue inaugurada el 9 de diciembre de 1951.  La Autoridad de Tránsito de Chicago es la encargada por el mantenimiento y administración de la estación.

Descripción
La estación Central Park cuenta con 1 plataforma central y 2 vías.

Conexiones
La estación es abastecida por las siguientes conexiones de autobuses:
 Rutas del CTA Buses
 21 Cemark
 82 Kimball-Homan

Referencias

Enlaces externos
 Estación Central Park
 Líneas y estaciones del Metro de Chicago

Estaciones de Metro de Estados Unidos inauguradas en 1951
Estaciones de la línea Rosa (Metro de Chicago)

Central Park (Metro de Chicago)


Andreas Kolset Stjernen (født 30. juli 1988 i Levanger) er en norsk tidligere skihopper. Han er søn af tidligere skihopper Hroar Stjernen.

Karriere
Andreas Stjernen vandt sin første medalje ved de norske mesterskaber i 2006, og han nåede i alt tretten nationale medaljer, heraf tre af guld. Han vandt sin første internationale seniormedalje, da han var med på det norske skihophold, der vandt VM-sølv i Lahti i 2017, og han var med til at vinde holdbronze ved VM i skiflyvning i Oberstdorf i 2018.

Han deltog efterfølgende ved vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hans individuelle resultat på lille bakke blev en femtendeplads og på stor bakke en ottendeplads. Han var desuden med på Norges hold på stor bakke, hvor han med et resultat på 274,4 point var med til at sikre sit land guldmedaljen med i alt 1098,5 point. De øvrige deltagere var Daniel-André Tande, Johann André Forfang og Robert Johansson.

I 2019 var han med til at vinde VM-bronze for blandede hold for Norge i Seefeld. Efter en ulykke ved et stævne i Finland besluttede han at afbryde sin aktive karriere senere samme år.

Referencer

Eksterne henvisninger

Skihoppere fra Norge
Deltagere for Norge ved vinter-OL 2018
Olympiske mestre fra Norge

Andreas Stjernen


Eda Özülkü (2 Haziran 1966, Gölcük -), Türk şarkıcı ve müzisyen.

Hayatı
Aslen Mersinlidir. Asker baba ve öğretmen annenin 2. çocuğudur. İlk ve ortaokul yıllarını İzmit'te geçirdi. Liseyi İstanbul'da tamamladı ve Marmara Üniversitesi Müzik Bölümünden mezun oldu. Aynı üniversitede şan eğitimi üzerine yüksek lisans yaptı.

Daha sonra Işık Lisesinde ve mezun olduğu üniversitede öğretim görevlisi olarak çalıştı. Öğretmenliğinin yanında müzik çalışmalarına eşi Metin Özülkü ile birlikte devam etti. Eşinin bestelediği pek çok şarkının sözlerini yazdı. Bunların arasından öne çıkan; Sözler Yetmez, Seninle Olmak Var Ya, Eğlen Güzelim, Oyalama Beni, Kuşlar, Alladı Pulladı, Doğum Günü, Parolayı Söyle, Yürü Ya Kulum, Yaralım şarkılarıydı. Eşiyle birlikte yaptığı şarkıların demolarında solist olarak yer alan Eda Özülkü, müzik yapımcılarından gelen albüm tekliflerini uzun bir süre kabul etmedi. Ancak eşinin de ısrarlarıyla, aldığı klasik Batı müziği eğitimini pop müzikte kullanmaya karar verdi.

1993 yılında albüm çalışmalarına başlamasıyla birlikte öğretim görevinden ayrıldı. Bu çalışma sonucu Parolayı Söyle adlı ilk albümü ortaya çıktı. Bu çok beğenilen albümün ardından sırasıyla Dalgacı (1994), Uçurdum Da Uçurdum (1995), Al Beni (1997) ve İnce Sızım (2003) adlı dört solo albüm ve eşiyle birlikte Böyle Aşk Olmaz (1999) adlı bir albüm daha yayınladı. 2004 yılında Masalcılar grubuyla beraber çocuklara masallar anlatan Masalcılar - 1 adlı projede yer aldı. Şu anda Bilfen Çamlıca ilköğretim okullarında müzik öğretmenliği yapmaktadır.

Diskografi
 1993: Parolayı Söyle
 1994: Dalgacı
 1995: Uçurdum Da Uçurdum
 1997: Al Beni
 1999: Böyle Aşk Olmaz - (Metin Özülkü ile birlikte)
 2003: İnce Sızım
 2010: Issız Ada - (Metin Özülkü ile birlikte)

Kaynakça

1966 doğumlular
Gölcük doğumlular

1990'ların şarkıcıları
Yaşayan insanlar
Türk söz yazarları
Türk kadın pop şarkıcıları
2000'lerin şarkıcıları
2010'ların şarkıcıları
2020'lerin şarkıcıları
Universal Müzik sanatçıları

Eda Özülkü


Zločini nad Albancima tijekom Balkanskih ratova podrazumijevaju masovna pogubljenja, masakriranje civilnog stanovništva, etničko čišćenje, nasilno pokrštavanje, kao i progone na etničkoj i vjerskoj osnovi pripadnika albanske i muslimanske populacije od strane vojnih i policijskih snaga Kraljevine Srbije i Kraljevine Crne Gore tijekom i nakon završetka operacija u balkanskim ratovima.

O zločinima srpske i crnogorske vojske prilikom zaposjedanja albanskih naselja 1912. i 1913. godine izvještavao je europski, američki i srpski oporbeni tisak. Radi ispitivanja zločina Carnegiejeva zaklada za međunarodni mir je formirala posebnu komisiju koja je 1913. poslala na Balkan. Sumirajući situaciju u albanskim krajevima, članovi komisije zaključuju:

Broj žrtava u dijelu Kosovskog vilajeta pod srpskom kontrolom se u prvih nekoliko mjeseci procjenjivao na oko 25.000 ljudi. Najvišu procjenu broja žrtava tijekom 1912. i 1913. godine u svim albanskim krajevima pod srpskom kontrolom dao je Kosta Novaković, koji je procijenio, da je stradalo oko 120.000 Albanaca oba spola i svih uzrasta. Cilj zločina je bio da se srpski zahtjevi potpomognu "etničkim čišćenjem" i statističkom manipulacijom prije konferencije velikih sila koja će utvrditi nove granice. Srpska vlada je većinu izvještaja o ratnim zločinima dočekala službenim poricanjem. I neki kasniji srpski autori navedene podatke o ratnim zločinima svode na "austrougarsku propagandu", koja je "širila glasove o navodnim zvjerstvima srpske vojske u Albaniji i Makedoniji nad muslimanskim stanovništvom".

Događaji iz balkanskih ratova su uvelike doprinijeli narastanju srpsko-albanskog sukoba.

Politička pozadina

Srpska okupacija Albanije

Prvi balkanski rat zatekao je Albance kao naciju u borbi za vlastitu nacionalnu državu. Krajem 1912. godine, nakon što je Porta priznala autonomiju Albanije, susjedne balkanske države Srbija, Crna Gora i Grčka zajednički su napale Osmansko Carstvo i tijekom nekoliko mjeseci osvojile i međusobno podijelile gotovo sve osmanlijske teritorije naseljene Albancima. Kraljevina Srbija zauzela je najveći dio kopnene Albanije i veći dio albanske jadranske obale. Albanci su se protivili komadanju tih krajeva i u tom cilju su organizirali oružani otpor.

Srpska okupacija Albanije trajala je od prosinca 1912. do 25. listopada 1913. godine. Pod jakim međunaronim pritiskom, balkanski susjedi su sredinom 1913. godine bili prinuđeni da se povuku s teritorija međunarodno priznate države Albanije, koja je obuhvatila tek oko polovinu albanskog etničkog teritorija, dok se veliki broj Albanaca našao u okviru Srbije, Crne Gore i Grčke.

Albanska pobuna (1913.)

Nakon povlačenja srpske vojske i nastanka Kneževine Albanije, koja je obuhvatila tek oko polovinu albanskog etničkog teritorija, brojno albansko stanovništvo ostalo je izvan svoje matične države. Srbija je nakon aneksije Makedonije i Kosova, postavila nove granice između naselja stoljećima upućenih jedna na druge. Srpska vlada je, protivno dogovoru Londonske konferencije, zabranila dolazak stanovništvu iz Albanije na tržnice novopripojenim područjima, pod izgovorom učestalih napada u graničnom području. Ta blokada vrlo je otežala život pograničnom stanovništvu i dovela do povećane napetosti kod Albanaca.

Literatura
 Report of the International Commission to Inquire into the Causes and Conduct of the Balkan Wars. Carnegie Endowment for International peace, Washington, D.C. 1914.
 Dimitrije Tucović, Srbija i Arbanija. Jedan prilog kritici zavojevačke politike srpske buržoazije, Beograd 1914.
 Dimitrije Đorđević, Izlazak Srbije na Jadransko more i konferencija ambasadora u Londonu 1912, Beograd 1956.
 Prvi balkanski rat 1912-1913 (Operacije srpske vojske) I, Beograd 1959.
 The War Correspondence of Leon Trotsky: The Balkan Wars, 1912-13. Monad Press, Njujork, 1980.
 Branko Horvat, Kosovsko pitanje, Zagreb, 1988.

Izvori

Vidi još
 Balkanski ratovi
 Srpsko-albanski sukob
 Srpska okupacija Albanije
 Ratni zločini u Kosovskom ratu

Vanjske poveznice
  Izvještaj međunarodne komisije za ispitivanje uzroka i vođenja Balkanskih ratova
  Lav Trocki, Iza kulisa Balkanskog rata
  Kosta Novaković, Srbizacija i kolonizacija Kosova
  Leo Frojndlih, Albanska golgota  (izvještaji o zločinima nad Albancima iz europskog tiska)
  Konzul fon Fajmrot, Izvještaj o situaciji u Skoplju i Kosovu nakon srpke invazije
  Nadbiskup Lazar Mjeda, Izvještaj o srpskom osvajanju Kosova i Makedonije
  Zvanični izvještaj velikim silama o stradanjima u Debru
  Isterivanja Albanaca i kolonizacija Kosova II  (Istorijski institut u Prištini)
 Dubravka Stojanović, U spirali zločina: balkanski ratovi
 Pismo Dimitrija Tucovića
 Likvidacija muslimanskih prvaka u Plavu

Ratni zločini
Balkanski ratovi
Povijest Albanije
Povijest Kosova
Povijest Srbije
Srpsko-albanski sukob

Zločini nad Albancima u Balkanskim ratovima


Gilbert od Genta (Gilbert de Gant; o. 1040. – 1095.) bio je sin Rudolfa, lorda Aalsta kraj Genta i Gizele od Luksemburga, koja je bila šogorica Balduina IV., grofa Flandrije. Gilbert je bio rođak Matilde Flandrijske, žene Vilima I. Osvajača te je imao dvojicu braće, Balduina i Rudolfa. Spomenut je u Knjizi Sudnjeg dana jer su mu bili dani mnogi naslovi i posjedi.

Bio je zapovjednik kad je York zapaljen 19. rujna 1069. Umro je oko 1095. te je pokopan u opatiji Bardney. Njegova supruga je bila Alisa de Montford sur Risle, koju je Gilbert oženio oko 1071. te su imali djecu, uključujući Waltera od Genta (otac Gilberta od Genta, grofa Lincolna), Gilberta, Huga, Roberta, Rudolfa, Henrika, Emu i Agnezu.

Izvori

Belgijsko plemstvo

Gilbert od Genta