Prevlaka () is a small peninsula in southern Croatia, near the border with Montenegro, at the entrance to the Bay of Kotor on the eastern Adriatic coast.

Because of its strategic location in the southern Adriatic, in the aftermath of the SFR Yugoslav breakup, the peninsula became subject to a territorial dispute between Croatia and FR Yugoslavia, a federal state that included Montenegro. The territory was functional under UN until 2002. The UN mission ended in December 2002 and the territory that had previously been part of SR Croatia was returned to the Republic of Croatia. An agreement was signed by both sides five days before the departure of the UNMOP that demilitarized Prevlaka and effectively made it a neutral territory, though implementation still has a temporary character.

Geography

The narrow, uninhabited peninsula is  long and only  wide, covering an area of  (just under ).

The word prevlaka means portage. Cape Oštro (Punta Oštro/Punta d'Ostro), located at the very tip of the peninsula, is the southernmost point of mainland in Croatia. Along with the small Montenegrin island of Mamula, which sits some  east of Cape Oštro, in addition to being two sides of an international maritime border, the two spots present observation entry points into the Bay of Kotor.

North of the Prevlaka isthmus, just within the Bay of Kotor, lie the two less prominent capes Konfin and Kobila, to the northwest of which is a road border crossing between Croatia and Montenegro. The D516 highway connects it to Konavle and the D8; northwards the road connects to Njivice, Sutorina and Igalo.

History

Konavle and the Prevlaka peninsula was bought by the Republic of Ragusa from the Bosnian Kingdom in the early 15th century to protect its eastern flank. Ragusans fortified Cape Oštro in 1441. Cape Kobila was the boundary with Sutorina under the Ottoman Empire's control since 1699.

In 1806, during Napoleon's conquest of Europe, King Alexander I of Russia was intent on stopping French advances in the Adriatic and to that end deployed a Mediterranean expedition led by vice-admiral Dmitry Senyavin, that by September 1806 made considerable territorial gains in the area, including Prevlaka and the entire Bay of Kotor. In July 1807, the Russians and the French struck a deal in the first Treaty of Tilsit for the area to be handed over to the First French Empire. In 1808, the French assigned the newly acquired territory over to their client state called the Napoleonic Kingdom of Italy before in 1810 reassigning it back into the First French Empire proper as part of the Illyrian Provinces, their recently created autonomous subdivision.

Following Napoleon's defeat, former Ragusan territory including Prevlaka came under the rule of the Austrian Empire in 1813. Austrian rule was ratified by the Congress of Vienna in 1815, and the territory became part of its newly created internal administrative subdivision, the Kingdom of Dalmatia. It remained as such after the transformation of Austrian Empire into the dual monarchy of Austria-Hungary following the Congress of Berlin in 1867. Towards the end of the 19th century, on the suggestion of General Lazar Mamula, the Austro-Hungarian authorities decided to build a fort on Punta d'Ostro, along with another in the island of Mamula in order to ensure military control over the entrance into the Bay of Kotor. The Austrian authorities successfully fortified cape Mirište and the islet of Mamula. The authorities reportedly also decided to compensate local farmers for the expropriated land, but no money was paid until the collapse of the dual monarchy.

In 1918, after the end of World War I and collapse of Austria-Hungary, Prevlaka became part of the newly created Kingdom of Serbs, Croats and Slovenes. By 1922, once the new state determined its internal administrative subdivisions, dividing its territory into 33 oblasts, the peninsula got included in kingdom's Dubrovnik Oblast. In 1929, as Kingdom of SCS transformed into the Kingdom of Yugoslavia along with its internal administrative subdivisions being reconfigured into 9 banovinas, Prevlaka was included into Zeta Banovina together with Dubrovnik. During the 1930s, Royal Yugoslav Army further fortified Prevlaka. In 1939, the area was assigned to the newly created Banovina of Croatia subdivision of the Yugoslav kingdom.

World War II was the only period since the 15th century when the boundaries of Konavle were modified. In April 1941 Nazi Germany invaded Yugoslavia, conquering it in less than three weeks before proceeding to dismember its territory by creating a handful of locally-administered fascist puppet states. Due to its strategic importance, the Axis-aligned Kingdom of Italy under prime minister Benito Mussolini would not let either of the two newly propped up local fascist puppet regimes, the Independent State of Croatia or the Italian governorate of Montenegro, control the Bay of Kotor region. The Bay of Kotor along with its surrounding areas including eastern Konavle and Prevlaka was controlled directly by Italy based on the May 1941 Treaties of Rome.

As World War II dragged on, in summer 1943, in response to the Allied advances in their Italian campaign, Nazi Germany took over the administration of the Bay of Kotor including Prevlaka. On 22 December 1944, the Yugoslav Partisans took control of the region, and after the war Prevlaka became part of the newly proclaimed FPR Yugoslavia, specifically its constituent unit the People's Republic of Croatia.

In 1955, the Yugoslav People's Army (JNA) closed down access to Prevlaka because of its coastal artillery installations.

During the Yugoslav Wars that followed the breakup of Yugoslavia, the territory was occupied by Yugoslav forces like most of the Dubrovnik region during the siege of Dubrovnik. At one point, the Croatian military gained temporary control over Prevlaka, before it was retaken. The two sides agreed on the demilitarization of the peninsula and the United Nations Security Council Resolution 779 of October 6, 1992 extended the mandate of UNPROFOR to the implementation of this agreement, together with the European Community Monitoring Mission. A resolution to the conflict took shape in 1996 when the United Nations mediated the conflict and established an observer mission (UNMOP) which oversaw the demilitarization and acted as a buffer.

The Konfin/Kobila border crossing has operated since 1999.

The UN mission ended in December 2002 and the territory that had previously been part of SR Croatia was returned to the Republic of Croatia. An agreement was signed by both sides five days before the departure of the UNMOP that demilitarized Prevlaka and effectively made it a neutral territory, though implementation still has a temporary character.

In 2002, the two states agreed on a temporary solution stipulating that Croatia would receive the entire land mass of the Prevlaka peninsula including some  of the sea belt entrance into Boka Kotorska while the sea bay on the side of Prevlaka facing Herceg Novi was declared no man's waters.

Montenegro became independent in 2006 and the temporary agreement remained in effect. In 2008, a mixed commission was created, tasked with preparing the legal case for the border settlement in front of the International Court of Justice at The Hague. In search of the permanent border settlement, the two states have the option of settling the issue between themselves bilaterally or opting for the international arbitration.

Gallery

References

Sources

External links

 Prevlaka Park

Peninsulas of Croatia
Bay of Kotor
Landforms of Dubrovnik-Neretva County
Territorial disputes of Croatia
Territorial disputes of Montenegro
Croatia–Montenegro border

Prevlaka


Există trei paradoxuri numite în cinstea lui Joseph Louis François Bertrand:
 Paradoxul lui Bertrand (teoria probabilităților)
 Paradoxul lui Bertrand (economie)
 Paradoxul cutiei lui Bertrand

Paradoxul lui Bertrand (dezambiguizare)


Powerwolf je njemački power metal sastav iz Saarbrückena.

Povijest
Sastav su 2003. osnovali bivši članovi stoner rock sastava Red Aim, a prvu postavu činili su pjevač Karsten "Atilla Dorn" Brill, gitaristi Benjamjn "Matthew Greywolf" Buss i David "Charles Greywolf" Vogt, bubnjar Stéfane Funèbre i klavijaturist Christian "Falk Maria Schlegel" Jost. Nakon potpisivanja ugovora s izdavačkom kućom Metal Blade 2005. objavljuje prvi studijski album Return in Bloodred. Do sada su snimili ukupno sedam studijskih albuma, a najnoviji, The Sacrament of Sin, objavljen je u srpnju 2018. godine.

Diskografija

Studijski albumi

 Return in Bloodred (2005.)
 Lupus Dei (2007.)
 Bible of the Beast (2009.)
 Blood of the Saints (2011.)
 Preachers of the Night (2013.)
 Blessed & Possessed (2015.)
 The Sacrament of Sin (2018.)
 Call of the Wild (2021.)

Vanjske poveznice

 Službena stranica

Njemački sastavi heavy metala
Sastavi power metala

Powerwolf


Ashlee Nicole Simpson (d. 3 Ekim 1984) Amerikalı, pop rock türünde şarkıcı ve söz yazarı ve oyuncu. Pop yıldızı Jessica Simpson'ın kardeşi.

İlk albümü Autobiography ve eş zamanlı olarak MTV'de gösterilen reality show, Ashlee Simpson Show ile 2004 senesinde önemli bir başarı kazandı. Ekim 2004 Saturday Night Live'da önceden kaydedilmiş kayıttan performans verdiği anlaşıldı. Başarısız bir film olan Undiscovered ile beyaz perdede görülen Ashlee Simpson, 2005'te ikinci albümü I Am Me'yi çıkardı ve bir kez daha listelerde üst sıralara tırmandı. Chicago müzikalinin Londra'daki sahnelenişinde Roxie Hart rolünü oynadı. Şu anda üçüncü albümü üzerinde çalışıyor.

Biyografi

İlk Yılları
Teksas, Dallas'ın bir banliyosu olan Richardson'da doğdu. Joe Truett Simpson ve Tina Ann Drew'in kızı. Henüz daha üç yaşındayken baleye başladı ve 11 yaşında New York City'deki School of American Ballet'e kabul edildi. (En düşük alınma yaşı 12 idi, ama Joe Simpson, okula kabul edilmesi için kızının yaşını büyük gösterdi) Tam bu zamanlarda Anoreksi hastalığına yakalandı; hastalık 6 ay sürdü ve 32 kiloya düştü (1.58 cm. boyunda iken). . Ablası Jessica bir albüm anlaşması yapınca Simpson ailesi, Los Angeles, California'ya taşındı, Ashlee burada reklamlarda oynamaya başladı. Jessica ilk albümünü çıkarttığında bir yıldız olunca Ashlee onun arka plandaki dansçılarından biri olmuştu. Bir süre sonra TV dizilerinde ve filmlerde görünmeye başladı, bunların içinde popüler sitcom Malcolm in the Middle'da aldığı bir konuk oyunculuk ile, 2002 senesinde The Hot Chick isimli filmde aldığı ufak rol de vardır. 7th Heaven (Kalabalık ve Mutlu) dizisinde ise ana rollerden birini almayı başarmıştı. 2003 yazında MTV show'u TRL'de VJlik yaptı ardından da Freaky Friday isimli film için "Just Let Me Cry" isminde bir soundtrack kaydetti. Sonunda, Simpson, Geffen Records ile bir albüm anlaşması yaptı

İlk Albümü ve Reality Show'u

İlk Albümü Autuobiography, ABD listelerine Temmuz 2004'te 398.000 adet satarak bir numaradan giriş yaptı. Albüm Eylül 2004'te 3 platinyum aldı. Simpson albümdeki tüm şarkıları kendisi yazmıştı, bir röportajda bu albümdeki şarkıların kendi dugularını ifade ettiğini söylemişti. Ama eleştiriler karışıktı. Rolling Stones yazarı Peter Relic, Autobiography için "Avril-vari brat pop ile Sherly Crow rock'ının sıradan bir karışımı". E! Online "Eğer sizi yerinizden hoplatmazsa, en azından şaşırtacak bir albüm"." yazmıştı! Albümün çıkış parçası "Pieces of Me" ABD'de o yazın en başarılı şarkısıydı, ve her yerde iyi bir satış yakalamıştı. Fakat ardından gelen single'lar "Shadow" ve "La La" ise daha az başarılıydı.

Simpson arada sırada, ablası Jessica ve o dönemdeki kocası Nick Lachey'nin evlilik yaşamlarını anlatan reality show Newlyweds'te görünüyordu. Kendi müzik kariyerinin başlaması ile, kendi MTV reality show'u "The Ashlee Simpson Show", 2004 yazında gösterilmeye başladı ve iki sezon sürdü. Show, albümün yazım, kayıt ve performans sürecini konu aldığı kadar Ashlee'nin özel yaşamını da ekrana yansıtmaktaydı.

Canlı performanslarda Ashlee'nin arkasında çalan grup üyeleri Ray Brady (gitar), Braxton Olita (gitar), Joey Kaimana (bass guitar—2004ten 2005e kadar Zach Kennedy onun yerine çaldı), Chris James (keyboard ve vokaller—2004ün sonlarından 2005e Lucy Walsh onun yerini aldı), ve Chris Fox (davul).

SNL Olayı
Ashlee Simpson'un 2004'te Saturday Night Live'da yaşadıkları pek çok tartışmaya yol açtı.

23 Ekim 2004'te Saturday Night Live'a konuk olmuştu. Program formatına göre, 2 şarkı seslendirmesi gerekmekteydi. İlk şarkısı, Pieces of Me'yi problemsiz bir şekilde söyledi. Fakat, ardından "Autobiography" isimli daha az bilinen şarkıyı söyleyecekken, Pieces of Me -onun söylediği kısımlar dahil- yeniden çalmaya başladı, üstelik mikrofon şarkıyı onun söylemediği açık bir şekilde, ağzından uzaktaydı. Ashlee, düzensiz bir dans ile sahneyi terk etti ve kanal reklam arası verdi.

Ashlee, program kapanışında grubunun yanlış şarkıyı çaldığını söyledi, ama çoğunlukla sahnede lip synch yaptığı, yani sesinin arkadan verildiği ve onun dudaklarını şarkı söylüyormuş gibi oynattığı iddia ediliyordu.

Ekimin 25inde MTV'de TRL'e yaptığı canlı telefon bağlantısında, durumu açıklığa kavuşturdu. Reflü (daha önce Ashlee Simpson Show'da da gösterilen) hastalığından dolayı o günlerde sıkıntı çekmekteydi ve doktoru ona kesinlikle şarkı söylememesini tavsiye etmişti. Zaten sesini tamamen kaybetmişti. Babası ve menajeri Joe, ona sesi arkadan vokal sesi vererek bu performansı yapabileceğini söylemişti. Fakat işler bekledikleri gibi gitmemişti. Olay hakkında "Kendimi küçük düşürdüm" diyordu. Açıklamaya göre davulcu bir tuşa basarak vokal kaydının girmesini sağlayacaktı fakat yanlış tuşa basarak yanlış şarkının çalmasına sebep olmuştu.

25 Ekimde Radio Music Awards'ta verdiği performansta, olayla ilgili bir şaka yaptı ve sanki yine SNL'deki olay tekrarlanıyormuş gibi yaptı ama ardından bu kez arkadan çalan herhangi bir vokal parçası olmadan performansı verdi.

2005'in başları
4 Ocak 2005'te, Simpson, Miami, Florida'da Orange Bowl devre arası gösterisinde "La La" isimli parçasını seslendirdi, performansı bittiğinde 72000den fazla seyircinin çoğu onu yuhaladılar. Orange Bowl temsilcileri performanstan son derece memnun olduklarını ve yuhalamanın SNL olayına bir tepki olabileceğini belirttiler, kimileriyse, Orange Bowl izleyicilerinin Ashlee Simpson'ın hedef kitlesine uzak olmasını sebep gösterdiler.

Orange Bowl performansının ardından bir İnternet İmza kampanyası sitesi PetitionOnline.com'da açılan ona karşı kampanya "Lütfen Ashlee'yi Durdurun" en aktif kampanyalardan biri oldu. Simpson konuyla ilgili "Bu güzel bir şey. Her müziğin hayranı olmak zorunda değilsiniz" diyerek kendi hayranlarından gelen desteği referans gösterdi. Bu sıralarda Cosmopolitan dergisi Ashlee'yi kapağına koyup, "Yılın Hayran Korkusu Olmayan Kadını" seçti

Simpson, Şubat ortalarından Nisan 2005'e kadar süren ilk Amerika geneli turnesine çıktı, turnede Pepper's Ghost ve The Click Five ön gruplarıydı. Autobiography'e ek olarak turnede yeni şarkılar da söyledi. Bu turneyle birlikte Ashlee Sİmpson Show'un da sonu geldi.

Film, İkinci Albüm ve Tiyatro
Simpson, Undiscovered isimli filmde bir yardımcı oyuncu rolünü oynadı. Bağımsız film, Ağustos 2005'te sinemalarda gösterime girdi, Simpson'ın oynadığı sahneler 2004'ün sonlarında çekilmişti. Eleştirmenler Simpson'ın performansını gayet iyi bulmuştular, ama filmi hiç beğenmemiştiler. Film ilk haftasında bile ilk 10a giremedi ve sadece 676,048$ hasılat yaptı. Film Türkiye'de de D Productions tarafından Beni Keşfet ismiyle 28.07.2006'da vizyona sokuldu.

Simpson'ın ikinci albümü I Am Me, 18 Ekim 2005'te ABD'de piyasaya çıktı. Albüme 80lerden bir hava katmak istiyordu, ilk albümün tersine konusu ilişkilerinden çok kendisine odaklanmıştı. I Am Me, Amerika'da 220.000 satarak ilk haftasında birinci oldu, ama satışlar hızla düştü. Ocak 2006'da henüz bir milyon satışa ulaşamamıştı. Ilk single Boyfriend, Bilboard Hot 100'de ilk 20e girdi ve pek çok yerde aynı başarıya ulaştı. İkinci single, L.O.V.E. ABD top 40'ına girdi, başarısı Missy Elliot'la yaptığı R&B/HipHop remixi ile desteklendi. MTV'de sıkça gösterilen video, o güne kadar TRL'de Ashlee'nin gösterdiği en büyük başarıyı gösterdi.

Nisan 2006'da MTV Avustralya Müzik Ödüllerini sundu. Hemen ardından da burnundan estetik ameliyat oldu ve aynı ödül töreninde En İyi Kadın Şarkıcı ve En İyi Pop Videosu (Boyfriend) ödüllerini kazandı. Bununla birlikte Nisan'da I Am Me albümü 1 milyon satışa ulaşarak Platinyum ödülü kazandı.

I Am Me'nin içinde ekstra Jaded Era coverı Invisible'ın bulunduğu yeni bir versiyonu piyasaya sunulacağı açıklanmıştı, fakat bu gerçekleşmedi. Bu albüm piyasaya çıkmamış olsa da, albümden ilk video Invisible 19 Haziran 2006'da yayınlandı. Daha sonra Invisible tek başına single olarak yayınlandı.

Simpson, Temmuz'da biten turnesinin ardından, üçüncü albüm için henüz erken olduğunu ve kendisine yaratıcılık için zaman tanıyıp bu sırada senaryoları gözden geçirip oyunculuk kariyerini geliştireceğini söyledi. Ardından 25 Eylül'de perdelerini açıp 28 Ekim'e kadar süren Chicago müzikalinin Londra'daki sahnelenişinde Roxie Hart rolünü oynadı ve eleştirmenlerden iyi not aldı.

Çıkış albümü
2006 yılının Kasım'ında Simpson yapımcılarıyla görüşüp yeni albümü için çalışmalara başlayacağını duyurdu. Simpson ayrıca, daha önce Chicago müzikaline katılmış olan The Cure grubundan Robert Smith ile de çalışmak istediğini belirtti.

Yapımcı Ron Fair Aralık 2006'da Simpson'ın bir sonraki albümü için çalışmanın medya baskısı ve önyargılardan dolayı fazlasıyla hassas bir iş olduğunu, fakat Geffen Records'un bunu aşmak için ona yardım edeceğini çünkü "onun duyulmayı ve yeni bir şansı hakkettiğini" söyledi.

1 Şubat 2007'de MTV'de yayınlanan TRL programında Tom Petty, Pharrell Williams, Linda Perry, India Arie ve Will.I.Am gibi isimlerin Simpson'a üçüncü albümde yardım edecekleri açıklandı. Albümün Ekim 2007'de piyasaya çıkması bekleniyor.

İmajı ve Özel Yaşamı
Simpson kızkardeşinden oldukça farklı bir imajı benimsemişti. Daha önceden Jessica gibi sarı olan saçlarını, MTV'deki reality show'u esnasında siyaha boyatmıştı, ama bir senelik bu süreçten sonra 2005'te saçları asıl rengi olan sarıya geri döndü. Ayrıca Simpson'ın şarkıları kardeşinden farklı olarak rock elementlerine dayalı, zaten çoğunlukla "punk"-tarzı, kimi zaman üzerinde grup isimleri olan t-shirtlerle görülebilmekte. El ve ayak tırnakları tipik siyah oje ile boyalı ve üç tane dövmesi var: bir bileğinde yıldız, ayakbileğinde iki kiraz ve diğer bileğinde "love" yazısı.
Görünüşünde sık sık değişiklikler yapmaktadır ve artık daha "şık" görünüşler seçse de bir yandan konserlerinde hala "punk" tarzını korumaktadır.

Vokalleri, müzik tarzına uygun olarak "raspa" veya "gırtlaktan" olarak tarif edilebilir ki bu kardeşinin tarzına çok uzaktır.

Kardeşi ile birlikte ünlü moda eleştirmeni Mr. Blackwell'in hazırladığı listede 2004 senesinin en kötü giyinen ünlüleri seçilmişlerdir. Blackwell "o ikisi zevksizliğin genetik olduğunu kanıtladılar" diye yazmıştır.

Seks yaşamını konuşmayı reddetmektedir, zira bu konunun "süper-kişisel" olduğunu söylemektedir. Aktör Josh Henderson ile ilişkisi iki sene sürmüştür ve Ashlee Simpson Show'un ilk bölümünde bu ilişki sona ermiştir. Kısa süre sonra şarkıcı Ryan Cabrera ile birlikte olan Simpson, aynı zamanda onun "On the Way Down" isimli videosunda da oynamıştır. İkisinin 2004 Ağustos'unda yoğun programları sebebi ile ayrıldıkları rapor edilmiştir; Simpson hala arkadaş olduklarını söylemektedir, fakat söylentiler Ashlee'nin Ryan'ın The Veronicas üyesi Lisa Origliasso ile olmasından hoşnut olmadığından bahsetmektedir.

2005'te, Simpson'ın Lindsay Lohan'dan erkek arkadaşı oyuncu Wilmer Valderrama'yı çaldığı ve Ashlee'nin şarkısı Boyfriend'in de bu durumla ilgili olduğu söylentisi ortaya atılmıştı, onun konuyla ilişkin açıklaması ise şarkının "her kızın mutlaka birilerinin onun sevgilisini çaldığını düşünmesi ve bu durumun son derece komik olduğu"yla ilgili olduğuydu. Valderrama ise bir radyo programında, Ashlee ile yattığını ama Lindsay'i terk etmesinin onunla ilgisi olmadığını söylemiştir.

2005 kasımında, Simpson Toronto,Kanada'da bir McDonald's restoranında sarhoş görüntülenmiştir ve videoda bir çalışanla kavga etmekte ve bir müşteriye -ayağını öpmediği için- imzalı fotoğraf vermeyi reddetmektedir, daha sonra Elle dergisine yaptığı açıklamada o akşam "kafasının güzel" olduğunu ve müşterinin önce ona hakaret ettiğini sonra kim olduğunu anlayınca da imzalı fotoğraf istediğini anlatmıştır. Bu olaydan sonra kendisini "daha büyümüş-olgunlaşmış" hissettiğini söylemiştir.

Şubat 2006'da MTV TRL ödüllerinde Simpson'a, kariyerindeki yükseliş ve düşüşlere ve tüm bunlara rağmen listelerde 1 numara olabilen albümler yapabilmesine övgü olarak "Bounce-back" artist (geri-sıçrama) ödülü verilmiştir.

Nisan 2006'da magazin dergileri ve blogları; bir burun operasyonu geçirdiğine dair haberler yayınlamışlardır. Kendisine sorulduğundaysa bunları ne doğrulamış ne de yalanlamıştır.
Haziran 2006'da Simpson'a Playboy dergisi çıplak poz vermesi karşılığında 4 milyon $ teklif etmiştir, fakat Simpson bu teklifi reddetmiştir.

Gitaristi olan Braxton Olita ile süren 1,5 yıllık beraberliklerinin ardından Eylül 2006 başlarında, Olita'nın kendisine imajında yaptığı değişiklikler nedeniyle yönelttiği ağır eleştiriler nedeniyle çift ayrılmıştır. 2006 yılının son aylarından beri Fall Out Boy grubunun basçısı Pete Wentz ile birlikte olan Ashlee Simpson 9 Nisan 2008'de nişanlanmış ve hemen ardından 17 Mayıs 2008 tarihinde evlenmiştir. Acele evlilik kararı çocuk söylentilerine yol açmış fakat ikili bunu her ortamda yalanmıştır. Fakat evliliklerin üzerinden 11 gün sonra Pete Wentz internet sitesinde ilk bebeklerini beklediklerini duyurmuştur. Ve evlilikle beraber sahne isminide Ashlee Simpson-Wentz olarak değiştirmiştir. bu evlilikle birlikte Pete Wentz'den bir çocuk dunyaya getirmiştir.Çocuğu erkektir.İsmi Bronx Mowgli Wentz

9 Şubat 2011 günü, Simpson Pete Wentz boşanma davası açtı,çift evliliklerinin bozulmasına sebep olarak 'uzlaşılmaz derecede farklı' olduklarını söyledi. Boşanmanın detayları basınla paylaşılmadı ancak avukatların 103 sayfalık bir anlaşma üzerinde uzlaşmaya vardıkları bildirildi. 27 yaşındaki Ashlee ve 32 yaşındaki Pete, üç yaşındaki oğulları Bronx Mowgil'in velayeti üzerinde anlaşmaya varamamışlardı. Ancak bu dava sonucunda çocuğun üzerinde ikisinin de eşit haklara sahip olduğuna karar verildi. Yani ortak velayet durumu söz konusu. Boşanma, 22 Kasım 2011 tarihinde tamamlanmıştır. Diğer yandan Ashlee, Boardwalk Empire dizisinin yıldızı Vincent Piazza ile birlikte.

Eleştiriler
Simpson'ın az bir şarkı söyleme yeteneğine sahip "manifaktüre" bir şarkıcı olduğu yönünde tartışmalar vardır. Hakkındaki olumsuz eleştiriler genelde SNL ve Orange Bowl olaylarına dayanmaktadır.

2006 Altın Ahududu (Razzie) Ödüllerinde Undiscovered'daki rolüyle "En Kötü Yardımcı Kadın Oyuncu" dalında aday gösterilmiştir. Fakat ödülü House of Wax filmindeki rolüyle Paris Hilton'a kaptırmıştır.

Marie Claire dergisinin 2006 ortalarında bir sayısında "Ashlee Simpson;Hollywood'un çarpık güzellik anlayışına karşı çıkıyor." başlığıyla kapakta yer almış ve kadınların kendi bedenlerinden memnun olmaları gerektiğini anlatmıştı, fakat aynı ay içinde kendisi estetik operasyon yaptırarak okuyucuların tepkisine yol açmıştı. (Aynı röportaj derginin Türkçe basımının Ağustos 2006 sayısında da yer almıştır.)

Son zamanlarda gittikçe ablası Jessica'ya benzemek istiyor olduğu söylenerek eleştirilmektedir. Saçlarını tekrar sarı yapması ve geçirdiği estekik operasyonlar bu eleştirilere yol açmıştır. Özellikle kendi hayran kitlesi tarafından fazlasıyla eleştirilmiş ve "artık eskisi gibi olmamak"la suçlanmıştır.

Albümler

Autobiography(2003)
 Autobiography
 Pieces Of Me
 Shadow
 La La
 Love Makes The World Go Round
 Better Off
 Love Me For Me
 Surrender
 Unreachable
 Nothing New
 Giving It All Away
 Undiscovered

Bonus Parçalar
 "Harder Everyday"
 "Sorry"
 "Endless Summer"

I Am Me(2005)
 Boyfriend
 In Another Life
 Beautifully Broken
 L.O.V.E.
 Coming Back For More
 Dancing Alone
 Burnin Up
 Catch Me When I Fall
 I Am Me
 Eyes Wide Open
 Say Goodbye

İkinci Versiyon
 "Invisible"
 "Kicking And Screaming"
 "Van Gogh"
 "It Happened (What Could I Had Done?)"
Bonus Parçalar
 "Kicking And Screaming" (Sadece Avrupa ve Japonya)
 "Fall In Love With Me" (Sadece Avrupa ve Japonya. Ayrıca ABD önsipariş cdlerinde)
 "Get Nasty" (Sadece Japonya)

Videolar

1. Pieces of Me

2. Shadow

3. LaLa

4. Boyfriend

5. L.O.V.E.

6. Invisible

Filmografi

Undiscovered (2005) türkçe ismi Beni Keşfet Clea rolünde

The Hot Chick (2002) türkçe ismi Ateşli Piliç Monique rolünde (konuk oyuncu)

Televizyon
 Ashlee Simpson Show TV Dizisi, MTV
 7th Heaven türkçe ismi Kalabalık ve Mutlu Cecilia Smith rolünde (2002-2004) TRT
 Malcolm in the Middle (Konuk oyuncu) CNBC-e

Dış bağlantılar

 Ashlee Simpson Resmi Sitesi
 AshleeSimpson.net  - 'Hayran Sitesi'
 Ashlee Net
 McDonald's olayının videosu
 Saturday Night Live olayının videosu
 Ashlee Simpson Şarkı Sözleri

Notlar

1984 doğumlular
Teksas doğumlular
Amerikalı kadın pop şarkıcıları
Amerikalı kadın dansçılar
Amerikalı kadın sinema oyuncuları
Amerikalı kadın dizi oyuncuları
Yaşayan insanlar
21. yüzyılda Amerikalı kadın oyuncular
Teksas doğumlu şarkıcılar
21. yüzyılda Amerikalı şarkıcılar
Feminist müzisyenler

Ashlee Simpson


Die Austrian International 2001 fanden vom 26. bis zum 29. April 2001 in Pressbaum statt. Es war die 31. Austragung dieser offenen internationalen Meisterschaften von Österreich im Badminton.

Finalergebnisse

Weblinks
Homepage
tournamentsoftware.com

2001
Badminton 2001
EBU Circuit 2000/01
Badmintonwettbewerb in Pressbaum

Austrian International 2001


San Antonio Millet es una localidad del estado de Yucatán, México, comisaría del municipio de Tixkokob, ubicada al sur de dicha población.

Origen del nombre
Originalmente el lugar se llamaba Mul Chac, que en idioma maya significa "cerro rojo". A finales del  se llamó "San Antonio Peón". El nombre (San Antonio Millet) hace referencia a Antonio de Padua y Millet que es el apellido del propietario original de la hacienda.

Localización
Se encuentra al sur de la población de Tixkokob.

Infraestructura
Entre la infraestructura con la que cuenta:
Campo de béisbol y fútbol.
Una escuela primaria.
Una hacienda.
Una iglesia.

Sitios turísticos de interés
Hay una hacienda en San Antonio Millet, la cual es atractivo turístico, así como un taller de artesanías.

Las haciendas en Yucatán
Las haciendas en Yucatán fueron organizaciones agrarias que surgieron a finales del  y en el curso del  a diferencia de lo que ocurrió en el resto de México y en casi toda la América hispana, en que estas fincas se establecieron casi inmediatamente después de la conquista y durante el . En Yucatán, por razones geográficas, ecológicas y económicas, particularmente la calidad del suelo y la falta de agua para regar, tuvieron una aparición tardía.

Una de las regiones de Yucatán en donde se establecieron primero haciendas maiceras y después henequeneras, fue la colindante y cercana con Mérida. A lo largo de los caminos principales como en el "camino real" entre Campeche y Mérida, también se ubicaron estas unidades productivas. Fue el caso de los latifundios de Yaxcopoil, Xtepén, Uayalceh, Temozón, Itzincab y San Antonio Sodzil.

Ya en el , durante y después la llamada Guerra de Castas, se establecieron las haciendas henequeneras en una escala más amplia en todo Yucatán, particularmente en la región centro norte, cuyas tierras tienen vocación para el cultivo del henequén.

En el caso de San Antonio Millet, al igual que la mayoría de las otras haciendas, dejaron de serlo, con peones para el cultivo de henequén, para convertirse en un ejido, es decir, en una unidad colectiva autónoma, con derecho comunitario de propiedad de la tierra, a partir del año 1937, después de los decretos que establecieron la reforma agraria en Yucatán, promulgados por el presidente Lázaro Cárdenas del Río. El casco de la hacienda permaneció como propiedad privada.

Demografía
Según el censo de 2005 realizado por el INEGI, la población de la localidad era de 588 habitantes, de los cuales 304 eran hombres y 284 eran mujeres.

Galería

Véase también

 Aké
 Ekmul
 Euán
 Hubilá
 Kankabchén
 Kanyuyún
 Katanchel
 Kitinché
 Nolo
 Santa Cruz
 Tixkokob
 Otras localidades de Yucatán

Referencias

Notas

Fuentes

Enlaces externos

Información de Tixkokob

Localidades del municipio de Tixkokob
Turismo en el estado de Yucatán
Haciendas de Yucatán

San Antonio Millet


الوَرْنِيش أو البَرْنِيق محلول الصمغ، أو الراتينج في الزيت (الورنيش الزيتي)
أو مذيب متطاير (الورنيش الكحولي) يجف عند تعرضه للهواء
مكونا غلالة رقيقة لامعة.واللك المصفى هو محلول اللك في الكحول،
والمينا عبارة عن ورنيش مضاف اليه بعض الصبغات.
وطلاء اللك إما أن يكون أحد مشتقات السيليلوز مذابا في مذيب متطاير
و أما الورنيش الطبيعي صنع من عصارة بعض الأشجار

مراجع

أدوات الرسم والطلاء
اختراعات صينية
سلالة تانغ الحاكمة
مواد الطباعة
مواد فنية

ورنيش


Sir Herbert Campbell Holman KCB, CMG, DSO (* 3. Mai 1869; † 1949) war ein britischer Offizier, zuletzt Generalleutnant.

Leben
Nach der Ausbildung zum Offizier am Royal Military College Sandhurst trat Holman 1889 in das Devonshire Regiment ein. Er nahm an der Wuntho-Expedition (1892) in Burma teil und kam danach zu den 16th Bengal Lancers der British Indian Army. Er qualifizierte sich als Übersetzer für Russisch und Französisch und besuchte das Staff College Camberley. Im Boxeraufstand diente er als Stabsoffizier, danach in der Nachrichtenabteilung in London. Er befand sich 1905 als Militärattaché in der Russischen Armee während der Kämpfe im Russisch-Japanischen Krieg in der Mandschurei. Im Ersten Weltkrieg diente er 1914 in der Intelligence Section des Indischen Korps an der Westfront, später wurde er Quartiermeister des XI Corps sowie der Fourth Army. Vom 22. Mai 1919 bis 15. April 1920 war er Chef der Britischen Militärmission in Südrussland und wurde für seine dortigen Dienste zum Ritter geschlagen. Anschließend kam er nach Indien und fand dort bis 1928 in verschiedenen Positionen Verwendung.

Literatur
 John McKendrick Hughes: The Unwanted: Great War Letters from the Field. University of Alberta, 2005, S. 327 f.

Weblinks
 Porträt auf den Seiten der National Portrait Gallery

Generalleutnant (British Army)
Militärperson (Britisch-Indien)
Person im Boxeraufstand
Person im Russisch-Japanischen Krieg
Befehlshaber im Ersten Weltkrieg (Vereinigtes Königreich)
Person im Russischen Bürgerkrieg
Militärattaché
Absolvent des Staff College Camberley
Knight Commander des Order of the Bath
Companion des Order of St. Michael and St. George
Companion des Distinguished Service Order
Brite
Geboren 1869
Gestorben 1949
Mann

Herbert Holman


Lhistoire du journalisme d'investigation a démarré dès le  aux États-Unis puis été lancé en France que par Jacques Derogy, journaliste à L'Express dans les années 1960, qui s'est fait connaitre par l'affaire Ben Barka.

États-Unis

Les pays anglo-saxons ont pris une longueur d'avance sur les autres via les journaux populaires d'information d'Edward Willis Scripps, fondateur de l'Empire de presse Scripps-Howard, et du journaliste américain Joseph Pulitzer. Ce dernier fut , dès le XIXème siècle, inspirant d'autres, qui comme lui ou William Randolph Hearst, ont construit des empires de presse sur ce concept. Joseph Pulitzer a en particulier opté très tôt pour , notamment lors de la reprise en 1883 du quotidien New York World de Jay Gould, alors en faillite. Il dénonce . Joseph Pulitzer avait pour politique d'exiger de ses rédacteurs qu'ils  et n'hésitent pas à mener l'enquête eux-mêmes quand elle est .

Militant pour la création d'un impôt sur le revenu américain mais aussi des taxes sur les produits de luxe et le patrimoine des plus riches, il , mais est aussi connu pour avoir élargi  et avoir récolté les dons nécessaires pour que la statue de la Liberté puisse . En 1884, c'est grâce au soutien de son quotidien, le New York World, que Grover Cleveland, le candidat démocrate, .

Six ans après, en 1890, le World est le journal le plus lu de New York. Son actionnaire principal Joseph Pulitzer quitte la direction mais . En 1895, il fait face à l'arrivée sur la scène new-yorkaise, William Randolph Hearst à la tête d'une immense fortune familiale et directeur d'un quotidien de San Francisco qu'il a réussi à renflouer, le San Francisco Examiner, lui aussi porté sur l'investigation.

La concurrence acharnée entre le New York World de Joseph Pulitzer et le New York Journal d'Hearst à la fin du , ouvre l'ère du journalisme jaune (« yellow journalism »), dont le principal représentant, Hearst, privilégie le sensationnalisme et n'hésite pas à propager des fake news. Les journaux de la Scripps Company de Charles E. Scripps participent également à cette course à l'information puis à la création de la « United Press (association) », agence de presse qui concurrence la New York Associated Press puis s'allie secrètement avec elle, avant de devoir finalement s'effacer devant une nouvelle Associated Press, unifiée en 1892 et procéder à une liquidation en 1897.

France

États-Unis

Le début des années 1970 voit le quotidien américain dévoiler deux affaires considérées comme les plus emblématiques du journalisme d'investigation et qui seront illustrées par les films d'Hollywood.

En 1971, sa rédaction publie des extraits des Pentagon Papers, qui dévoilent les mensonges dont le gouvernement américain s'est rendu responsable durant la guerre du Viêt Nam.

En 1972, deux journalistes du Post, Bob Woodward et Carl Bernstein, révèlent le scandale du Watergate. Ce scandale conduit le président Richard Nixon à la démission et entraîne la condamnation de plusieurs de ses collaborateurs. L'article qui a déclenché ce scandale vaudra l'attribution du prix Pulitzer au journal et la célébrité à ses auteurs.

Allemagne

En Allemagne, le magazine d'investigation Der Spiegel est créé par Rudolf Augstein en 1946-1947 dans la zone d'occupation britannique en Allemagne à la suite d'un désaccord avec les Britanniques. Au début, sa maquette et sa ligne éditoriale sont conçues sur le modèle des titres américains Time et Newsweek mais dans son contenu il se distingue rapidement par la publication d'enquêtes très fouillées, parfois explosives et il a eu une influence importante sur les magazines français Le Point et L'Express. Augstein cumule alors les fonctions d'éditeur du magazine et de rédacteur en chef qu'il conservera jusqu'à son décès le ).

Dès le début des années 1950, à la suite d'une accusation portée par Der Spiegel, le Bundestag (parlement allemand) se voit contraint de lancer une enquête sur la corruption de ses membres lors du choix de Bonn (préféré à Francfort) comme siège du gouvernement fédéral. Le magazine s'auto-qualifie de Sturmgeschütz der Demokratie (« artillerie de la démocratie ») et on le présente aussi comme une « sentinelle de la démocratie » et  comme un bastion de la liberté de la presse, tranchant sur le « Verlautbarungsjournalismus » (« journalisme de communiqués ») qui se contente de reprendre et de commenter les dépêches des agences de presse.

En 1974, Rudolf Augstein restructure le journal et propose aux employés d'en devenir actionnaires. En 1977, le journal publie en couverture une photo d'une jeune fille nue âgée de onze ans  pour illustrer un dossier sur le « commerce des lolitas ».

Le Spiegel a connu une croissance de ses ventes très rapide : en 1947, il tire à . Ce tirage monte à  en 1948, puis à  en 1961. Dans les années 1970, il atteint un plateau de  puis la barrière du million de lecteurs est franchie en 1990. Dès la fin siècle, c'est le plus lu (devant Stern) et le plus influent des hebdomadaires d'information en Allemagne.

France

.

Affaire Dreyfus

Le journalisme d'investigation français, dans un premier temps, s'est articulé autour d'un discours construit . Ce fut tout particulièrement le cas lors de 'affaire Dreyfus, au tout début du , qui a permis à Bernard Lazare, journaliste de L'Aurore, le quotidien du romancier Emile Zola, de , qui a eu pour fonction de , selon le sociologue des médias Jean-Marie Charon. Le journaliste nord-américain Mark Hunter, auteur d'une thèse sur le sujet, a estimé que la méthode mise au point par Bernard Lazare a constitué une préfiguration de la démarche type de « l'investigation journalistique » constatée tout au long du siècle.

Entre deux-guerres

Les journalistes d'investigation contemporains insistent sur une filiation avec Albert Londres, le plus célèbre reporter français de l'entre-deux-guerres, en particulier connu pour ses enquêtes sur le bagne de Cayenne, à l'orIgine de sa fermeture. Edwy Plenel a dirigé la rédaction du Monde de 1996 à 2004 en rappelant sa formule « Notre métier n'est pas de faire plaisir, non plus de faire du tort, il est de porter la plume dans la plaie ».

Après-guerre
Le succès des premiers livres d'investigation de figures du journalisle d'investigation, comme Pierre Péan et Jean Montaldo, les amène ensuite à prendre le virage professionnel de l'édition, en quittant leur rédaction. C'est aussi le cas de Jean Montaldo, considéré par beaucoup comme l'un des vétérans de la presse d'investigation française, il a pour mentor le philosophe et journaliste Jean-François Revel ». Dans les années 1970, il effectue des révélations sur le financement par l'URSS de l'agence de presse fédérant en majorité des journaux proches ou appartenant au PCF, l'Union française de l'information.

Cependant, selon  Bertrand Gobin, qui a lui aussi écrit des livres après avoir effectué des révélations sur la politique sociale et financière de groupe de distribution Auchan, puis fondé sa maison d'édition, l'enquêteur est en général , ce qui l'a améné à afficher le positionnement journalistique de cette dernière, pour des raisons purement juridiques. Par la suite, dans les hebdomadaires, il y a eu au  un  mais aussi dans les quotidiens plus de journalistes qui cumulent l'écriture de livres pour leur propre compte et la poursuite d'une activité salariés, dans une génération plus souvent issue d'écoles de journalisme.

Auteur de livres lui aussi mais en restant salarié, Edwy Plenel est parfois considéré comme un des « pères » du journalisme d'investigation à la française, avec Pierre Péan et Jacques Derogy, de L'Express des années 1960. Il officie à partir des années 1980 dans le quotidien Le Monde , dont il deviendra directeur de la rédaction en 1996. C'est lui qui a révélé en 1982 l'« affaire des Irlandais de Vincennes », une affaire d'Etat où , mais ses confrères ont fait remarquer que d'autres, Pierre Péan pour L'Evénement du jeudi, et Georges Marion pour Le Canard enchaîné avaient retrouvé à l'époque les mêmes éléments nouveaux, le second journal freinant son enquêteur parce qu'il répugnait à sortir une affaire embarrassant le PS au pouvoir alors que Le Monde souhaitait au contraire s'en démarquer après une série d'articles sur le silences des intellectuels qui avaient reçu un accueil mitigé.

Dans la France des aannées 1990 certaines affaires ne sont alors pas connues d'une partie public malgré leurs révélations, y compris lorsque le livre du journaliste frôle le million d'exemplairs vendus comme ce fut le cas pour Mitterrand et les 40 voleurs du journaliste d'enquête Jean Montaldo, formé à L'Express des années 1970.

Selon, le rédacteur en chef du Canard enchaîné, Claude Angeli,  et beaucoup de journalistes préfère dans un premier temps attendre de , soulignera plus tard Fabrice Arfi, de Médiapart.

La presse écrite détenait encore le monopole de l'investigation en 2003, selon le sociologue des médias Jean-Marie Charon pour qui l'investigation a fait office de  quand ce dernier a étendu son emprise dans l'information à la fin du . Selon, lui les cellules d'investigation sont toutes en presse écrite, qui y voit une revanche face au succès de l'audiovisuel et un argument de vente indiscutable, le journal  Le Mondeconstatant en novembre 1999 que sa diffusion a bondi de 24 % le jour de la démission de Dominique Strauss-Kahn puis en octobre 2000 que la transcription de la « cassette Méry » lui a valu une progression près d'un tiers.

XXIe siècle

Années 2000
Le réseau "Global Investigative Journalism Network" (GIJN) a été lancé en 2001, à Copenhague, sans participation d'aucun journaliste français et c'est seulement en 2011 que Luc Hermann et Paul Moreira y seront les seuls journalistes français. Plus généralement, au début du XIXème siècle, le journalisme d'investigation subit brutalement , en 2003: le maire de Toulouse Dominique Baudis a été  mis en cause de manière infondée au journal de 20 heures de France 2, peu après que David Pujadas y ait annoncé par erreur le retrait d'Alain Juppé de la vie politique. La publication en 2003 de La Face cachée du « Monde » par Pierre Péan et Philippe Cohen, ex-rédacteur en chef de Marianne, met en lumière les relations étroites entre Edwy Plenel et les syndicats de policiers, critiquant un journalisme d'investigation qui amplifie les enquêtes des juges plus qu'il ne les précède. Malgré la progression des ventes de 14% en dix ans, qui en fait le premier quotidien national généraliste, devant Le Figaro avec une diffusion totale (France et étranger) payée de , le livre est utilisé comme prétexte par un nouvel actionnaire du journal, le milliardaire Arnaud Lagardère, pour obtenir le départ du directeur de la rédaction à l'automne 2005, avec Laurent Mauduit, directeur adjoint, les ventes étant reparties à la baisse. Jean-Marie Colombani, resté directeur du Monde, après avoir décidé avec Alain Minc  de multiples acquisitions, Midi libre, Courrier international, La Vie, Télérama, Prier, La Procure, met alors en avant, fin 2005, un nouveau cap : renoncer « au journalisme d'investigation » pour lui préférer un , qui n'est pas encore de la Vérification des faits, dénoncé par Plenel comme  car les ventes du journal baissent de 2,63 % en 2006, causant une perte de 14,4 millions d'euros, qui atteint 20 millions en 2007, avec 90 postes de journalistes supprimés. Libération supprime lui 76 postes sur 276 en novembre 2006 et en février 2008 Le Figaro annonce 60 à 80 départs volontaires. Nombre de signatures quittent Le Monde, parmi lesquelles Hervé Gattegno, Martine Orange, Stephen Smith, et Fabrice Lhomme. Au même moment, la famille Rothschild entre au capital du quotidien Libération, dans un mouvement global de , qui instaurent , Arnault, Pinault, Dassault, et Bergé-Niel-Pigasse ne voyant pas d'un bon œil les investigations économiques poussées. Globalement, la presse écrite connait alors une concentration. Selon l'historien des médias, Christian Delporte, il existait 175 quotidiens en province en 1947 contre 53  à la fin des années 2000 tandis que le nombre moyen de journaux par département est passé de 3,2 en 1963 (son plus haut niveau) à 1,6 en 2001.

Puis le journalisme d'investigation revient en force dans l'actualité, quand Edwy Plenel, contraint de quitter Le Monde après un livre de Pierre Péan le critiquant, créé en 2008 Médiapart, année où Philippe Cohen publie un autre livre, titré « Notre métier a mal tourné », qui observe que les journaux se contentent de publier les bonnes feuilles des enquêtes de leurs salariés sans prendre de risques de réaliser leurs propres enquêtes et ainsi paient des journalistes pour réaliser des investigations qu'ils ne publient pas, tandis qu'Internet et son flux d'informations gratuites n'a pas permis de compenser le recul des ventes, alors que la publicité est capté par la télévision, qui bénéficie des bonnes audiences d'une émission comme « Cash Investigation » sur France 2.

Médiapart a révélé avec beaucoup de fracas en 2010 l'affaire Woerth-Bettencourt, de financement des campagnes de Nicolas Sarkozy, alors que Le Point, plus discrêt,  mais en omet les parties mettant en cause le ministre Eric Woerth. Les scandales des fadettes au Monde et ceux appelés « Bettencourt-Karachi-Takieddine » sont aussi révélés à cette époque par Mediapart, mais l'affaire Karachi a  sur le site avant de déclencher un séisme de nature judiciaire, avec les poursuites contre Nicolas Sarkozy. Plenel critique alors la presse en général, quand à l'occasion de l'affaire Cahuzac il dénonce « un contre-pouvoir médiatique majoritairement aveugle, au point de relayer les manœuvres communicantes des ennemis de l'information ».

En 2013, l'enquête Offshoreleaks, consacrée à l'évasion fiscale via un système tentaculaire de paradis fiscaux, qui a éclaboussé plus de 120000 sociétés-écran opérant dans près de 170 pays, au bénéfice des présidents d'Azerbaïdjan et du Zimbabwe mais aussi du trésorier de campagne de François Hollande Jean-Jacques Augier, s'est appuyée sur 36 grandes rédactions (The Guardian, Washington Post aux USA, Le Monde en France, El Pais en Espagne et bien d'autres, via l'ICIJ (International consortium of investigative journalists), regroupant 175 journalistes dans plus de 60 pays.

Années 2010

Au début des années 2010, la majorité des « enquêtes »  de L'Express et du Nouvel Observateur sont des synthèses  et les articles politiques , sans révélation majeure. Christophe Barbier, directeur de la rédaction de L'Express a cependant laissé entrevoir une relance  lors du lancement d'une nouvelle formule le 14 mai 2013 en parlant d'anticiper l'actualité ou de la créer. Par ailleurs, à la télévision, le journalisme d'investigation se heurte à la censure. Ainsi sept enquêtes lancées chez Canal+ n'ont pas pu être diffusées : "Volkswagen, entreprise de tous les scandales", "Le monde selon YouTube", "François Homeland" (une enquête sur le président et les guerres), "Attentats : les dysfonctionnements des services de renseignement", "Les placards dorés de la République" (sur les emplois fictifs dans la haute fonction publique), "La répression made in France" (comment la France exporte des outils de répression, à des régimes pas toujours recommandables), et "Nutella, les tartines de la discorde". Ce schéma tend à se reproduire dans d'autres chaînes: c'est l'exact scénario qui est ensuite à l'œuvre à France Télévisions, où la méthode utilisée est «l'externalisation de la production » et surtout un contrôle à priori, par des réunions en amont où les sujets sont , permettant aux dirigeants de , ce qui fait du patron de la chaîne en quelque sorte le directeur de la rédaction.

Les années 2010 sont aussi marquées par une "arme de dissuasion" qui grossit, les procès quasiment quotidiens contre des journalistes d'investigation, dans le sillage de la poursuite de , qui s'est traduit en tout par une soixantaine de procès. Même les grands journaux sont régulièrement attaqués, tandis que . Cette  "arme de dissuasion" décourage les enquêtes, et épuise physiquement les enquêteurs, même si la Justice, dans ses décisions finales et sa jurisprudence, , selon l'avocat Jean-Pierre Mignard. Par ailleurs, la loi Carayon votée après l'élection d'Emmanuel Macron en 2017 sanctionne la violation du secret des affaires, c'est-à-dire la divulgation d'« informations économiques » que les entreprises veulent garder secrètes et augmente ainsi encore l'insécurité juridique du journalisme d'investigation.

En 2013, pendant l'affaire Cahuzac, Jean-Michel Aphatie s'oppose à Edwy Plenel cofondateur de Mediapart, qui accuse alors Jérôme Cahuzac d'avoir un . Mediapart refuse de divulguer ses sources mais déclare avoir recoupé ses informations.
Le , Jérôme Cahuzac avoue avoir bien possédé ce compte non déclaré, confirmant les accusations de Mediapart. Jean-Michel Aphatie est moqué dès le lendemain par Les Guignols de l'info dans Le Grand Journal, sur les réseaux sociaux. Selon le quotidien Le Monde, Jean-Michel Aphatie serait devenu sur les réseaux sociaux .

Les thèses de Pierre Péan et Mark Hunter
Après les critiques subies lors de l'affaire Woerth-Bettencourt et celle tournant un peu avant autour de Guillaume Dasquié, les thèses de Pierre Péan et Mark Hunter ont marqué des points au sein du monde de l'investigation. La publication en 2007 des archives de la DGSE sur Ben Laden par Le Monde avait provoqué des investigations judiciaires sur Guillaume Dasquié, auteur de l'article, devenu ensuite directeur de la rédaction d'Owni. Il avait en particulier ouvert un compte en Suisse alimenté par la vente de documents confidentiels et dans la foulée été soupçonné d'avoir voulu vendre pour 150000 euros ces documents aux avocats des familles des victimes de attentats du 11 septembre 2001.

Dès 1997, à l'occasion d'un projet soutenu par l'Unesco, Mark Lee Hunter, professeur et chercheur à l'INSEAD Social Innovation, avait le premier souhaité  comparer le journalisme d'investigation et le journalisme conventionnel, dans la relation aux sources et aux résultats trouvés, en rédigeant avec d'autres co-auteurs un manuel décrivant la méthode  de « l'enquête par hypothèse », pour souligner « qu'une histoire n'est qu'une hypothèse, jusqu'à ce qu'elle ait été vérifiée ». La notion d'hypothèse, qui suggère un travail personnel à long terme, recoupe celle de journalisme d'initiative, développée par l'écrivain Pierre Péan pour s'opposer à celle de journalisme de « PV », consistant à publier le procès-verbal d'audition qu'un juge, un policier ou un avocat donne au journaliste pour faire avancer sa cause à un moment important d'une affaire judiciaire ou d'une autre. « C'est un journalisme de réécriture. Moi, je fais du journalisme d'initiative : je choisis mon sujet et ne me mets pas à la remorque des juges », a expliqué Pierre Péan.

L'enquête en France « n'est pas assez enseignée », même si certaines écoles  font appel à des  pour des séminaires spécialisés, regrette Mark Lee Hunter car « en Grande-Bretagne et aux États-Unis, plusieurs écoles proposent des programmes de journalisme
d'investigation diplômants. Les manuels d'investigation sont aussi très rares, le milieu français souvent divisé et les personnalités rivales. Aux États-Unis, s'est au contraire créé très tôt l'Investigative Reporter Editors (IRE), regroupement d'enquêteurs, dont il n'existait pas d'équivalent en France, même si les enquêteurs travaillent aussi parfois en « pool » face aux menaces pour leur sécurité, ou en tandem au sein d'un même journal, ce qui « permet de se contrôler mutuellement », « de se prémunir contre les décisions hâtives ou les obsessions », selon deux d'entre eux, le duo Fabrice Lhomme-Gérard Davet, du Monde, et Fabrice Arfi-Karl Laske, de Mediapart. Mark Hunter, dans son livre Le Journalisme d'investigation, publié en 1997, citait déjà cette définitio de l'Investigative Reporter Editors(IRE): . C'est seulement à cette condition qu'il devient digne du nom d'investigateur, selon IRE.

Réflexions sur l'avenir
L'édition numérique est au cœur des réflexions sur l'avenir du journalisme d'investigation, qui envisage de publier une partie des enquêtes sur internet et l'autre sur papier. Selon le journaliste d'investigation indépendant Bertrand Gobin, « internet permet d'entretenir le rythme du feuilleton, le journal un peu moins ».

Pour Pierre Péan, Internet pouvant attirer de plus en plus de journalistes d'investigation, la profession peut imaginer à l'avenir des livres d'investigations "rapides", par exemple écrits en 3 semaines seulement, de 60 à 80 pages pas plus.

En 2019, le Prix Pulitzer a annoncé la création d'une nouvelle catégorie : Reportage audio (Audio Reporting) pour récompenser les podcasts d'investigation. Le Prix Pulitzer du reportage d'investigation (Investigative Reporting) a été décerné en
2020 à Gaëlle Borgia pour son reportage pour The New York Times.

En 2021, il est allé à Megha Rajagopalan, pour son enquête sur les camps de rééducation des Ouïghours en Chine pour BuzzFeed.

Notes et références

Articles connexes
 Consortium international des journalistes d'investigation
 Média alternatif

Histoire du journalisme d'investigation


An Platythelys debilis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Platythelys debilis in nahilalakip ha genus nga Platythelys, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platythelys

Platythelys debilis


Finlanda a participat la Jocurile Olimpice pentru prima dată la ediția din 1908 de la Londra și de atunci a trimis o delegația la toate ediții de vară și de iarnă, câștigând medalii de fiecare dată. Codul CIO este FIN. A fost țară-gazdă la Jocurile Olimpice de vară din 1952 de la Helsinki.

Medalii după Olimpiadă
Marginea roșie înseamnă ca Finlanda a fost țara-gazdă.

Medalii la Jocurile de vară

Medalii la Jocurile Olimpice de iarnă

Sportivii cei mai medaliați

Referințe
  Finlanda la Comitetul Internațional Olimpic
  Rezultate olimpice ale Finlandei  pe Sports Reference

Finlanda la Jocurile Olimpice


فوززهايفكا  هي مدينة في مقاطعة أمور أوبلاست في روسيا. يبلغ عدد سكانها حوالي 7017 نسمة.

مراجع

مدن مقاطعة أمور

فوزجايفكا


The Pasadena Star-News is a paid local daily newspaper for the greater Pasadena, California area. The Pasadena Star-News is a member of Southern California News Group (formerly the Los Angeles Newspaper Group), since 1996. It is also part of the San Gabriel Valley Newspaper Group, along with the San Gabriel Valley Tribune and the Whittier Daily News.

History

First published in 1884, the paper was originally located at the corner of Colorado Boulevard and Oakland Avenue for years. That building is now home to Technique at Le Cordon Bleu College of Culinary Arts and 24 Hour Fitness. The first radio broadcast of the Rose Parade in 1926 aired from the newspaper's radio station KPSN, which broadcast out of a pair of radio towers that the building once hosted. From 1904 to 1940 Charles H. Prisk, was one of the first publishers and owner of the Pasadena Star-News. Charles was also the owner of the Pasadena Post and the Long Beach Press-Telegram. William F. Prisk, his brother, was a publisher. William Paddock, Prisk's son-in-law, was the vice president and general manager of the Star-News, Pasadena-Post and the Press-Telegram. Willam Paddock married Prisk's daughter Neva Prisk Malaby, then began working at the newspapers as a result. William Paddock, also known as Olympic Champion Charles "Charley" Paddock, ran the world record for the 100-yard dash in 1921 at 9.5 seconds, giving him the title "World's Fastest Human". Editors in the historical Star-News Building included Ed Essertier, Charles Cherniss, Bill Winter, Larry Wilson, and Frank Girardot. Publishers after Bernard J. Ridder included Bill Applebee.

Ridder Newspapers bought the Star-News in 1956 and Bernard J. Ridder took over as publisher. Ridder merged with Knight to form Knight Ridder  in 1974. The paper was sold off in 1989 to a company owned by William Dean Singleton; the Thomson Corporation bought majority control of the paper a year later.  Thomson sold the Star-News to Singleton's MediaNews Group in 1996, which went on to become part of the Los Angeles Newspaper Group.

The newspaper also publishes the Rose Magazine which provides coverage of the Tournament of Roses Parade and the Rose Bowl Game since 1994.

Coverage area for the Pasadena Star-News includes the cities of Pasadena, South Pasadena, San Marino, Sierra Madre, Alhambra, San Gabriel, Temple City and Arcadia and the unincorporated communities of Altadena and East Pasadena.

Community news, events and opinion
Patt Diroll writes a weekly social events column with photos and a calendar listing on Mondays and editorial board member Larry Wilson writes a column on Pasadena history and current events on Wednesdays.

Previous owners

 Charles H. Prisk
 William F. Prisk

Awards
The California Newspapers Publishers Association awarded the Pasadena Star-News four of the top journalism awards out of thirty-eight awards given to its parent company Los Angeles News Group at the annual awards luncheon in San Diego.
The California Newspaper Publisher Association, the state's press association, named the Pasadena Star-News, California's best mid-sized daily in 2015.
Winner of the California Newspaper Association's award given for best website.

References

External links

Daily newspapers published in Greater Los Angeles
Mass media in Pasadena, California
MediaNews Group publications
Newspapers established in 1905
1905 establishments in California

Pasadena Star-News


Kelebek etkisi, kaos teorisinde anlık koşulklardaki hassas bağımlılığı ifade eden bir mecaz.

Kelebek etkisi şu anlamlara da gelebilir:

Film ve televizyonda:
Kelebek Etkisi, 2 devam filmi daha bulunan 2004 yapımı film
"The Butterfly Effect" (Heroes), Heroes'un bir bölümü
Ugly Betty'nin 2 bölümü:
"The Butterfly Effect Part 1"
"The Butterfly Effect Part 2"

Müzikte:
The Butterfly Effect (band), Avustralyalı hard-rock grubu
The Butterfly Effect (EP), grubun çıkardığı bir EP
The Butterfly Effect (Diana Yukawa album)
The Butterfly Effect (Moonspell album)

Edebiyatta:
Butterfly Effect, Harry Humes'nin şiirlerinin koleksiyonu
Murder in Maine: The Butterfly Effect, Mildred B. Davis ve Katherine Roome tarafından yazılan bir roman

Kelebek etkisi (anlam ayrımı)


බුද්ධ ධර්මයේ පංච නිවරණ ධර්ම යනු සාර්ථකත්වයට බාධා කරනු ලබන හා නිර්වාණයට මඟ අවුරණ ඍණාත්මක මානසික තත්ත්වයන්ය. මේ තත්ත්වයන් නම්,

කාමච්ඡන්ද
ව්‍යාපාද
තීනමිද්ධ
උද්ධච්ඡ කුක්කුච්ඡ
විචිකිච්ඡා

පාලි ධර්ම ග්‍රන්ථවල සංයුක්ත නිකායේ මෙම පංච නීවරණ ධර්ම සමීපයෙන්ම නිර්වාණය ළඟා කර ගැනීමද උපකාරී වන සප්ත භොජ්ජංග දේශනා කර ඇත. උදා: ලෙස සංයුක්ත නිකායේ මෙලෙස සඳහන් කර ඇත.

"භික්ෂුණී මනස දූෂණය කරන හා ප්‍රඥාව ළඟා කර ගැනීමට බාධා පමුණුවන නීවරණයන් හෙව් බාධකයන් 5ක් පවතී.ඒවා නම් කාමච්ඡන්ද, ව්‍යාපාද, තීනමිද්ධ,උද්ධච්ඡ කුක්කුච්ඡ, විචිකිච්ඡා වේ.එසේම භික්ෂුණි නිර්වාණය ළඟා කර ගැනීමට හේතු වන සාධක 7 ක් පවතී. මේවා මනස දූෂණය නොකරයි. බාධාකාරී නොවේ. මේවා දියුණු කළ විට සත්‍ය අවබෝධ කර ගැනීමට මාර්ගය පෙන්වනු ලබයි.එම හත නම්, සති, ධම්මවිජය, වීර්යය, ප්‍රීති, පස්සද්ධි, සමාධි හා උපේක්ඛා යන්නයි."

සතිපට්ඨාන සූත්‍රයට අනුව ඉහත පංච නීවරණ ප්‍රහීණය කරමින් ධ්‍යාන වැඩීම පිළිබඳව බුදුරජාණන් වහන්සේ මෙසේ දේශනා කර ඇත.

"මේ අන්දමට භික්ෂුව පංචනීවරණ ධර්මයන්හි නුවණින් බලමින් වාසය කරයි. ඔහු තමා තුළ කාමච්ඡන්දය ඇත්තේ යැයි තමා තුල ඇති කාමච්ඡන්දය දැනගනී. ඔහු තමා තුල කාමච්ඡන්දය නැත්තේ යැයි තමා තුල නැති කාමච්ඡන්දය දැනගනී. නූපන් කාමච්ඡන්දයන්ගේ ඉපදීමද උපන් කාමච්ඡන්දයන්ගේ ප්‍රහාණයද, ප්‍රහීන වූ කාමච්ඡන්දයන්හි නැවත නොඉපදීමද ඔහු දැන ගනී."

ව්‍යාපාද, තීනමිද්ධ, උද්ධච්ඡ කුක්කුච්ඡ, විචිකිච්ඡා යන නීවරණ සම්බන්ධයෙන්ද ඒ ආකාරයටම පසු ඡේදයන්හි සඳහන් කර ඇත.

කාමච්ඡන්ද
කාම වස්තු කෙරෙහි කැමැත්ත හෙවත් ආශාවයි. අභිජ්ඣා , කාමරාග යනු සමාන පදවේ.

ව්‍යාපාද
අසතුටුදායක,  ප්‍රතිවිරුද්ධ අරමුණු ගැන  ඇතිකරගන්නා වූ ගැටීමයි.  අනෙක් අය පිළිබඳව ඇති ද්වේශ සහගත හැඟීම වියාපාද වේ.

ථීන මිද්ධ.
නීවරණ යටතේ  එක් ධර්මයක් වශයෙන් ඉදිරිපත් කර තිබුනද ථීන හා මිද්ධ සැබැවින්ම දෙකකි . ථීන යන්නෙන් මානසික අකර්මණ්‍ය බවත් මිද්ධ යන්නෙන් කායික අකර්මණ්‍ය බවත් අදහස් කෙරේ. මානසික ඒකාග්‍රතාවක් නොමැති වීම හෙවත් අලසබව අදහස් වෙ.

උද්ධච්ඡ කුක්කුච්ඡ
සිතෙහි පවතින නොසන්සුන්බව, විසිරුණු ගතිය, සෙලවෙන ගතිය (උද්ධච්ච) නම් වෙයි. කළ-නොකළ වරද පිළිබඳව තැවෙන ස්වභාවය (කුක්කුච්ච) නම් වේ. මේවා අකුසල සිතුවිලි දෙකකි. නොසන්සුන් වූ සිත, සිරගෙයක දුක් විඳින්නකු ලෙස සාමඤ්ඤඵල සූත්‍රයෙහි දක්වා ඇත.

විචිකිච්ඡා
දිගට පවතින පදනම් විරහිත සැකය විචිකිච්ඡා නම් නීවරණයයි. මාර්ගය හා ප්‍රතිපදාව පිළිබඳ පවතින සැකය ප්‍රඥාවේ උදාවට බාධකයකි.

පංච නීවරණ පලවා හැරීමේ ක්‍රමයන් සහ මාර්ගයන්

බාහිර යොමු
 පංච නීවරණ

බුදු දහම
පංච නීවරණ

පංච නීවරණ


Mă uit la cer și-mi zic, îndepărtând norul () este un cântec ucrainesc cu text compus de .

Prima traducere în limba română a fost făcută de Paul Polidor.

Bibliografie
 «Дивлюся я на небо та й думку гадаю» в перекладах мовами світу / Упорядники Є.В. Букет, О.Є. Петренко. — Житомир: ФОП Євенок О. О., 2017. — 112 с. — (Бібліотека газети «Культура і життя»). — ISBN 978-617-7607-13-6.
 Нові переклади вірша «Дивлюсь я на небо» // Жінка-українка.

Referințe

Cântece


An Anthurium grandifolium in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Nikolaus Joseph von Jacquin, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Carl Sigismund Kunth. An Anthurium grandifolium in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Anthurium

Anthurium grandifolium


Neue Galerie New York (în traducere în română din germană: Galerie Nouă) este un muzeu de artă germană și austriacă de la începutul secolului al XX-lea ce se află în Casa William Starr Miller din Manhattan, New York.

Referințe

Legături externe

Neue Galerie official website
Audiointerview with Scott Gutterman, deputy director of the Neue Galerie
Neue Galerie Architecture & History

Muzee de artă
New York, New York
Fondări în 2001

Neue Galerie New York


O Grand Hamad Stadium (    ), também conhecido como Al–Arabi Sports Club Stadium, é um estádio multiuso em Doha, Qatar . O estádio tem capacidade para 13.000 pessoas, e atualmente é usado principalmente para jogos de futebol, pois é a casa do Al-Arabi SC . O estádio foi usado extensivamente durante os Jogos Asiáticos de 2006 e foi palco de vários esportes diferentes, incluindo futebol, tênis de mesa, rugby de sete e esgrima . A seleção nacional de futebol do Iraque jogou suas partidas de qualificação para a Copa do Mundo da FIFA de 2014 (AFC) no estádio, assim como a seleção nacional de futebol do Iêmen em suas partidas de qualificação para a Copa do Mundo da FIFA de 2018 (AFC) .  Foi o CT da seleção brasileira de futebol durante a Copa do Mundo FIFA de 2022 .

Jogos das eliminatórias da Copa do Mundo da FIFA
Jogos de qualificação para a Copa do Mundo da FIFA que foram realizados no estádio:

Jogos amigáveis (seleção nacional)
Amistosos (Seleção) Partidas realizadas no estádio.

Referências

Ligações externas

 Estádio Grand Hamad – goalzz.com

Al-Arabi Sports Club
Estádios de futebol do Catar

Estádio Grand Hamad


Bela Vista do Maranhão es un municipio brasileño del estado del Maranhão. Su población estimada en 2004 era de 10.185 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Maranhão

Bela Vista do Maranhão


Henricus Antonius "Han" van Meegeren; (født 10. oktober 1889, død 30. december 1947) var en hollandsk maler, der anses for at være en af de bedste kunstforfalskere i det 20. århundrede. Til trods for sine falsknerier blev van Meegeren en nationalhelt efter Anden Verdenskrig, da det blev afsløret, at han under krigen havde solgt et forfalsket maleri til Reichsmarschall Hermann Göring under besættelsen af Holland.

Som barn udviklede van Meegeren entusiasme for malerierne fra den hollandske guldalder, og han satte sig som mål selv at blive kunstner. Da han forsøgte at etablere sig, afviste mange kunstkritikere hans arbejder som ufokuserede, og van Meegeren fik den opfattelse, at de havde ødelagt hans karriere. Han besluttede derfor at bevise sit talent ved at forfalske malerier af nogle af verdens mest berømte kunstnere som Frans Hals, Pieter de Hooch, Gerard ter Borch og Johannes Vermeer. Han gengav stilarter og farver, anvendt af disse kunstnere med et så stort talent, at de mest fremtrædende kunstkritikere og eksperter betragtede hans malerier som ægte og undertiden som unikke. Hans mest succesfulde forfalskning var Måltid ved Emmaus, der blev malet i 1937, mens han boede i det sydlige Frankrig. Dette maleri blev hyldet som en ægte Vermeer af berømte kunsteksperter som Abraham Bredius. Bredius roste det som et "mesterværk af Johannes Vermeer van Delft" og skrev begejstret om det "vidunderlige øjeblik", hvor han blev "så et hidtil ukendt maleri af en stor mester".

I løbet af Anden Verdenskrig ønskede rige hollandske borgere at forhindre salg af hollandsk kunst til Adolf Hitler og nazistpartiet, og de opkøbte derfor ivrigt van Meegerens forfalskninger i tillid til, at det var originale værker. Ikke desto mindre kom en falsk "Vermeer" i Görings besiddelse. Han havde givet 137 andre malerier i bytte for det, og det blev en af hans mest værdsatte kunstskatte. Efter krigen blev det opdaget, at det havde været i Görings besiddelse, og van Meegeren blev anholdt som kollaboratør den 29. maj 1945, fordi hollandske embedsmænd troede, at han havde solgt ægte hollandsk kulturel ejendom til nazisterne. Det ville have været et forræderi med en strafferamme op til dødsstraf, så van Meegeren tilstod den mindre alvorlige forbrydelse forfalskning. Han blev dømt for forfalskning og bedrageri den 12. november 1947 efter en kort, men meget eksponeret retssag, hvor han blev idømt en beskeden straf på et års fængsel. Han afsonede dog ikke sin straf, idet han døde 30. december 1947 på Valerius-klinikken i Amsterdam efter to hjerteanfald.

Det skønnes, at van Meegeren svindlede sig til et beløb svarende til mere end 30 millioner dollars i 1967. Blandt de bedragne var den nederlandske regering.

Tidlige år
Han (en forkortelse for Henri eller Henricus) van Meegeren blev født i 1889 som det 3. af fem børn i en romersk-katolsk middelklasse familie i provinsbyen Deventer. Han var søn af Augusta Louisa Henrietta Camps og Hendrikus Johannes van Meegeren, fransk- og historielærer ved Kweekschool i Deventer.

Han følte sig tidligt forsømt og misforstået af sin far, som strengt modsatte sig hans kunstneriske udvikling og konstant kritiserede ham. Hans far tvang ham ofte til at skrive hundrede gange: "Jeg ved ingenting, jeg er ingenting, jeg er i ikke i stand til at gøre noget." På en folkeskole mødte han læreren og maleren Bartus Korteling (1853-1930), som blev hans mentor. Korteling var inspireret af Johannes Vermeer og viste van Meegeren, hvordan Vermeer havde fremstillet og blandet sine farver. Korteling affejede den impressionistiske bevægelse og andre moderne tendenser i kunsten som dekadent og degenereret, og hans stærke personlige indflydelse førte sandsynligvis van Meegeren til at afvise moderne stilarter og male udelukkende som malerne fra den hollandske guldalder.

Hans far delte ikke hans interesse for kunst, men tvang ham til at studere arkitektur på Teknisk Skole i Delft i 1907. Det var Johannes Vermeers hjemby. Her fik han ud over arkitekturlektioner også undervisning i malerkunst. Selv om han uden besvær gennemførte alle delprøver, tog han aldrig den afsluttende eksamen, fordi han havde besluttet sig for ikke at blive arkitekt. Han viste dog sit talent for arkitektur, da han tegnede byens roklubs klubhus.

I 1913 opgav van Meegeren sine studier i arkitektur og søgte i optagelse på kunstakademiet i Haag. Den 8. januar 1913 fik han guldmedalje fra Delft for sit studie af kirken i Saint Lawrence (Laurenskerk) i Rotterdam. Den 18. april 1912 giftede van Meegeren sig med Anna de Voogt, en medstuderende, som ventede deres første barn. Parret boede hos Annas bedstemor i Rijswijk. Deres førstefødte, sønnen Jacques Henri Emil, blev født den 26. august 1912. Jacques van Meegeren blev også maler. Han døde den 26. oktober 1977 i Amsterdam.

Legitime arbejder
Sommeren 1914 flyttede van Meegeren med sin familie til Scheveningen og afsluttede sin diplomeksamen ved Det Kongelige Kunstakademi i Haag. Diplomaet blev indfaldsvinkel til at undervise som assistent for en professor i tegning og kunsthistorie for en beskeden månedsløn på 75 guldens. I marts 1915 blev hans datter Pauline født. Hun fik kaldenavnet Inez. For at supplere sin indkomst skitserede han plakater og malede billeder til kunsthandlere, fortrinsvis julekort, stilleben, landskaber og portrætter. Mange af disse malerier er værdifulde i dag.

Van Meegeren udstillede sine første malerier i Haag fra april til maj 1917 på Kunstzaal Pictura. I december 1919 blev han optaget som medlem af Haagse Kunstkring, en eksklusiv forening for forfattere og malere, der mødtes hver uge i Ridderzals lokaler. Han malede prinsesse Julianas tamme rådyr i sit atelier i Haag ved bagindgangen til kongeslottet Huis ten Bosch. Han udførte mange skitser og tegninger af rådyr, og maleriet Hertje fra 1921 blev meget populært i Holland. Han foretog flere rejser til Belgien, Frankrig, Italien og England og fik et navn som en talentfuld portrætmaler. Han skabte sig et ry for stor indsigt i de hollandske klassiske malere og fik en betydelig indtægt fra engelske og amerikanske rigmænd, der tilbragte vinterferien på Côte d'Azur. Gennem hele sit liv signerede van Meegeren sine ægte malerier med sin egen underskrift.

Hans ægteskab med Anna de Voogt blev opløst den 19. juli 1923. Anna forlod Holland med børnene og flyttede til Paris, hvor van Meegeren besøgte sine børn fra tid til anden. Han malede nu portrætmalerier og begyndte at male forfalskninger for at øge sin indkomst.

Han giftede sig med skuespillerinden Johanna Theresia Oerlemans i Woerden i 1928. De havde levet sammen i tre år. Johanna var også kendt under sit kunstnernavn Jo van Walraven, og hun havde været gift med kunstkritiker og journalist dr. C H. de Boer (Karel de Boer). Hun medbragte sin datter Viola i sit ægteskab med van Meegeren.

Falsknerierne

Van Meegeren var blevet en kendt maler i Holland, og Hertje (1921) og Straatzangers (1928) var særligt populære. Hans første legale kopier blev malet i 1923, Leende kavaler og Lystig ryger i Frans Hals' stil. Nu begyndte ligheden mellem van Meegerens malerier og de gamle mestres værker at provokere hollandske kunstkritikere, som var mere interesserede i kubisme, surrealisme og andre nyskabelser. Samtidig rygtedes det, at hans talent var efterligninger. En kritiker skrev, at han var "en begavet tekniker, der har lavet en slags faksimile over renæssanceskolen, hvor han har enhver dyd undtagen originalitet." Som svar på disse bemærkninger offentliggjorde van Meegeren en række aggressive artikler i månedsbladet De Kemphaan. Han rasede mod kunstnersamfundet sammen med journalisten Jan Ubink fra april 1928 til marts 1930, og han mistede enhver sympati fra kritikerne.

Van Meegeren mente, at hans geni var miskendt, og han satte sig for at bevise for kunstkritikerne, at han kunne mere end kopiere de hollandske mestre; han ville skabe et arbejde så storslået, at det kunne konkurrere med deres. Han flyttede med Jo til Sydfrankrig og begyndte forberedelserne til sin ultimative forfalskning, som det tog ham fra 1932 til 1937 at male. I sine første forsøg forfalskede han værker af Frans Hals, Pieter de Hooch, Gerard ter Borch og Johannes Vermeer. Til sidst valgte han at fremstille et maleri af Vermeer som sit mesterværk. Vermeer var ikke særlig kendt før begyndelsen af det 20. århundrede; men hans værker var både yderst værdifulde og sjældne, da kun omkring 35 var bevaret.

Van Meegeren fordybede sig i de gamle mestres biografier, studerede deres liv, erhverv, teknikker og kataloger. I oktober 1932 offentliggjorde den berømte kunstkender og Rembrandt-ekspert dr. Abraham Bredius en artikel om en nylig opdaget Vermeer, som han kaldte Mand og kvinde ved et spinet. Maleriet blev solgt til en af Amsterdams førende bankmænd dr. Fritz Mannheimer.

Opfinder af den "perfekte forfalskning"

Det tog van Meegeren seks år at forfine sine teknikker, men i sidste ende var han tilfreds med sit arbejde på både det kunstneriske og falskneriske niveau. To af disse forsøg var "Vermeers" Dame læser noder, efter Vermeers Kvinde i blåt læser et brev, som findes på Rijksmuseum i Amsterdam; og Dame spiller musik, efter Vermeers Kvinde med en lut siddende ved et vindue, som er udstillet i Metropolitan Museum of Art i New York City. Van Meegeren solgte ikke disse malerier, som nu er udstillet på Rijksmuseum.

Efter en rejse til Berlin i sommeren 1936 malede van Meegeren Nadveren ved Emmaus med ultramarin og gul, den kombination som Johannes Vermeer og andre hollandske guldaldermalere foretrak. Eksperterne antog, at Vermeer havde studeret i Italien, så van Meegeren brugte Frokost af Michelangelo Merisi da Caravaggio som model. Han havde altid ønsket at gå i mesterens fodspor og han følte, at hans forfalskning var et fint arbejde. Gennem en ven, der troede, at det var en ægte Vermeer, blev maleriet overdraget til dr. Abraham Bredius i Monaco. Bredius undersøgte forfalskningen i september 1937, og han vurderede det som en ægte Vermeer og roste det meget. o

Maleriet blev købt af Rembrandt Societetet for fl. 520.000 (€ 235.000 eller ca. € 4.640.000 i dag) og doneret til Museum Boijmans van Beuningen i Rotterdam. I 1938 blev det udstillet på Rotterdammuseet sammen med 450 hollandske mesterværker 1400-1800. A. Feulner skrev i "Magazine for Art History", "I det ret isolerede område, hvor Vermeer-billedet hang, var det så stille som i et kapel. De besøgende blev overvældede af en hellig følelse, selvom billedet ikke har bånd til rituelle handlinger eller kirker. "

I sommeren 1938 flyttede van Meegeren til Nice, hvor han for salget af Nadveren ved Emmaus købte en 12-værelses ejendom på Les Arènes de Cimiez. På væggene havde han hængt flere ægte malerier af de klassiske mestre. To af hans bedre forfalskninger blev udført her, interiør med kortspillere og interiør med drikkevarer, der han signerede Pieter de Hooch. I Nice malede han Den sidste nadver I i Vermeers stil.

Han vendte tilbage til Holland i september 1939 under indtryk af, at Anden Verdenskrig truede. Han boede i flere måneder på et hotel i Amsterdam, men flyttede til landsbyen Laren i 1940. I 1942 udgav han en omfangsrig og luksuriøs bog med titlen Han van Meegeren: Teekeningen I (Tegninger nr. I). Han skabte også flere forfalskninger som Den sidste nadver II og Jakobs velsignelse - alle i Vermeers navn. Den 18. december 1943 blev han skilt fra sin kone, men det var kun en formalitet. Parret forblev sammen, men en stor del af hans kapital blev overført til hendes konti som en garanti mod krigens usikre konsekvenser.

I december 1943 flyttede de til Amsterdam, hvor de boede i den eksklusive ejendom Keizersgracht 321. Hans forfalskninger havde indbragt mellem 5,5 og 7,5 millioner guilders (eller omkring $ 25-30   millioner i dag). Han brugte dem til at købe fast ejendom, smykker og kunstværker og til at finansiere sin luksuriøse livsstil. I et interview fra 1946 fortalte han Marie Louise Doudart de la Grée, at han ejede 52 huse og 15 landsteder i egnen omkring Laren, blandt andet grachtenhuizen, dvs. smukke palæer langs Amsterdams berømte kanaler.

Falskneren narrer Hermann Göring

Under den tyske besættelse af Nederlandene solgte en af van Meegers agenter Vermeer forfalskningen Kristus blandt prostituerede til nazisten, bankmanden og kunsthandleren Alois Miedl i 1942. Eksperter kunne nok have identificeret det som en forfalskning, eftersom van Meegers helbred blev svagere, og kvaliteten af hans arbejde ringere. Han kæderøg, drak uhæmmet og blev afhængig af morfin og sovepiller. Heldigvis for van Meegeren var der ingen ægte Vermeer at sammenligne med, da de fleste museumssamlinger var på beskyttede steder som sikring mod krigsskader. Miedl solgte den til Reichsmarschall Hermann Göring for 1,65   millioner guilder ($ 625.000 eller $ 7   millioner i dag).

Göring fremviste forfalskningen på sin bopæl ca. 65 kilometer nord for Berlin. Den 25. august 1943 skjulte Göring sin samling af stjålne kunstværker som Kristus blandt prostituerede i en østrigsk saltmine sammen med 6.750 andre kunstværker, som var stjålet af nazisterne. Den 17. maj 1945 trængte de allierede styrker ind i saltminen, hvor kaptajn Harry Anderson opdagede den ukendte "Vermeer".

I maj 1945 satte de allierede spørgsmålstegn ved bankmand og kunsthandler Alois Miedls aktiviteter, herunder salget af den nyligt opdagede Vermeer. Baseret på Miedls tilståelse blev maleriet sporet til van Meegeren. Den 29. maj 1945 blev han arresteret og anklaget for at formidle kunstskatte til fjenden. Han blev fængslet med påstand om at være kollaboratør og for salg af hollandsk kulturarv, en tiltale, der kunne give dødsstraf. Efter at have tænkt over sin prekære situation, erkendte han at have malet adskillige malerier tilskrevet Vermeer og Pieter de Hooch. Han udbrød: "Maleriet i Görings samling er ikke, som De antager, en Vermeer af Delft, men en Van Meegeren! Jeg malede billedet! " Det tog lang tid at undersøge maleriet, og han blev tilbageholdt i flere måneder i hovedkvarteret for militærkommandoen i Amsterdam. Han malede sin sidste forfalskning i perioden fra juli til december 1945 i nærvær af journalister og rettens udpegede vidner: Jesus blandt Læger, også kaldet Den Unge Kristus i Templet i Vermeer stil. Van Meegeren blev løsladt fra fængslet i januar eller februar 1946.

Straffesagen og fængselsstraffen
Straffesagen mod Han van Meegeren begyndte den 29. oktober 1947 i Landsretten i Amsterdam. Forræderisigtelsen var frafaldet, da ekspertpanelet havde fundet ud af, at den "Vermeer", der var blevet afhændet til Hermann Göring, var en forfalskning og derfor ikke var hollandsk kulturarv. Anklageren krævede en straf på to års fængsel for forfalskning og bedrageri.

Retten tilkaldte en international ekspertgruppe for at undersøge ægtheden af van Meegers malerier. Kommissionen, der omfattede kuratorer, professorer og konservatorer fra Holland, Belgien og England, blev ledet af direktøren for det kemiske laboratorium ved Belgiens kongelige museum for kunst, Paul B. Coremans. Kommissionen undersøgte de otte Vermeer og Frans Hals malerier, som van Meegeren havde identificeret som forfalskninger. Dr. Coremans bestemmte den kemiske sammensætning af van Meegerens farver. Han fandt ud af, at van Meegeren havde præpareret malerierne med phenolformaldehydharpiks Bakelit og Albertol som hærdere. En flaske med netop denne ingrediens var fundet i van Meegerens atelier. Den kemiske komponent blev først fremstillet i det 20. århundrede, hvilket viste, at de undersøgte malerier var malet efter kunstnernes død. Kommissionens øvrige resultater antydede, at støvet i krakeleringerne var for homogent til at være af naturlig oprindelse. Malingen var blevet så hærdet, at alkohol, stærke syrer og baser ikke angreb overfladen, en klar indikation af, at overfladen ikke var dannet på en naturlig måde. Således viste testresultaterne, at værkerne var forfalskninger skabt af van Meegeren, men deres ægthed blev fortsat debatteret af nogle af eksperterne til 1977, hvor nye undersøgelsesteknikker blev brugt til at analysere malerierne.

Den 12. november 1947 fandt Amsterdam-domstolen Han van Meegeren skyldig i forfalskning og bedrageri og idømte ham mindst et års fængsel.

Død
Van Meegeren blev ramt af et hjerteanfald den 26. november 1947, som var den sidste frist for at appellere afgørelsen og blev i hast bragt til Valeriuskliniek i Amsterdam. Han blev erklæret død klokken 5:00 om morgenen den 30. december 1947 i en alder af 58 år. Hans familie og flere hundrede af hans venner deltog i begravelsen på Driehuis Westerveld Krematorium. I 1948 blev hans urne begravet på kirkegården i landsbyen Diepenveen (Deventer kommune).

Efterspil

Efter hans død fastslog retten, at van Meegers ejendom skulle sættes på auktion, og provenuet fra hans ejendom og salget af hans forfalskninger skulle anvendes til at betale erstatning til købere af hans værker og betale indkomstskat. Van Meegeren blev erklæret konkurs i december 1945. Den 5. og 6. september 1950 blev møblerne og andre ejendele bortauktioneret ved kendelse af retten sammen med 738 andre møbler og kunstværker, herunder talrige malerier fra hans private samling. Huset blev bortauktioneret den 4. september for 123.000 guilder.

Under retssagen og konkursen fastholdt van Meegeren, at hans anden kone Jo ikke havde noget at gøre med udførelsen og salget af hans forfalskninger. En stor del af hans betydelige formue (den forventede fortjeneste af hans forfalskninger oversteg 50 millioner dollars i nutidsværdi) var blevet overført til hende, da de blev skilt under krigen, og pengene ville blive konfiskeret, hvis hun var blevet dømt som medskyldig. Van Meegeren fortalte samme historie til alle forfattere, journalister og biografer: "Jo vidste det ikke", og tilsyneladende troede de fleste ham. Nogle biografer mener dog, at Jo må have kendt sandheden. Hendes medvirken til falsknerierne blev aldrig bevist, og hun beholdt sin store formue. Jo overlevede sin mand i mange år, altid i stor luksus, til hun døde i en alder af 91 år.

M. Jean Decoens indsigelse
M. Jean Decoen, en kunstekspert fra Bruxelles, skrev i en bog fra 1951, at han var sikker på, at Frokost ved Emmaus og Den sidste nadver II var Vermeers. Decoen var sikker på, at konklusionerne fra dr. Paul Coremans ekspertpanel var forkerte, og at malerierne endnu engang burde analyseres. Daniel George van Beuningen, som havde købt Den sidste nadver II, krævede, at Dr. Paul Coremans offentligt indrømmede, at kommissionen havde begået fejl i sin analyse. Da Coremans afviste at have taget fejl sagsøgte van Beuningen ham og hævdede, at Coremans fejlvurdering af hans "Vermeer" skulle udløse en erstatning på £ 500.000 (ca. $ 1,3   millioner eller omkring $ 10  millioner i dag). Retssagen blev berammet til 2. juni 1955, men blev forsinket på grund af van Beunings død den 29. maj 1955. Ca. syvmåneder senere førte retten sagen på vegne af van Beuningens arvinger. Retten voterede til fordel for Coremans, og kommissionens resultater blev stadfæstet.

Yderligere undersøgelser
I 1967 undersøgte Carnegie Mellon University i Pittsburgh flere af deres "Vermeer" under ledelse af Robert Feller og Bernard Keisch. Undersøgelsen bekræftede, at flere af deres malerier faktisk var malet med materialer opfundet i det 20. århundrede. De konkluderede, at flere "Vermeer" i deres besiddelse var af nyere dato og dermed kunne være van Meegeren forfalskninger. Disse analyser bekræftede resultaterne fra Coremans-kommissionen og tilbageviste de påstande, der var blevet fremsat af M. Jean Decoen. Carnegie Mellon-teamets testresultater er opsummeret nedenfor.

Han van Meegeren vidste, hvilke hvide nuancer, der blev brugt i Vermeers tid, men selvfølgelig måtte han skaffe sine materialer gennem moderne farvehandlere, og de var ændret betydeligt siden 1700-tallet. Da Vermeer arbejdede, blev nederlandsk bly produceret, men i 1900-tallet blev bly især importeret fra Australien og Amerika, og sammensætningen var afvigende fra den blyhvidt, som Vermeer benyttede både i isotopkompositionen af bly og i indholdet af de sporstoffer, der findes i malmen. Hollandsk blyhvid bestod af malm med høje niveauer af sporstoffer af sølv og antimon mens den moderne hvide bly, van Meegeren brugte, hverken indeholdt sølv eller antimon.

Pb-210 er en naturligt forekommende radioaktiv isotop af bly, der er en del af uran-238 Radioactive decay-serien og har en halveringstid på 22,3 år. For at bestemme mængden af Pb-210 måles alfastrålingen udledt af et andet element, polonium-210 (Po-210). Det er således muligt at estimere et maleriets alder med ganske få års usikkerhed ved at ekstrapolere indholdet af Pb-210, der har været anvendt i maleriet.

Den hvide bly i maleriet Frokosten ved Emmaus havde polonium-210 værdier på 8,5 ± 1,4 og radium-226 (en delmængde af uran-238's radioaktive henfaldsserier) værdier på 0,8 ± 0,3. I modsætning hertil havde den hvide bly i hollandske malerier fra 1600-1660 polonium-210 værdier på 0,23 ± 0,27 og radium-226 værdier på 0,40 ± 0,47.

I 1977 blev en anden undersøgelse foretaget af hollandske retsmedicinske laboratorier ved hjælp af de nyeste teknikker, herunder gaskromatografi, for endeligt formelt at bekræfte ægtheden af seks van Meegeren-forfalskninger, som nogle eksperter havde påstået var ægte, herunder Emmaus og Den sidste nadver. Konklusionerne fra 1946-kommissionen blev igen bekræftet og stadfæstet af det hollandske retssystem.

Eftermæle

Van Meegerens fader siges at have sagt til ham: "Du er en snyder og vil altid være det." På den anden side opfattede hans brødre og søstre ham som loyal, generøs og kærlig, og han var altid kærlig og hjælpsom overfor sine egne børn. Spørgsmålet "hvad var hans karakter" kan næppe besvares entydigt. De seneste biografier stiller spørgsmålstegn ved mange af de eksisterende antagelser om van Meegeren og motivationen for hans karriere som forfalskningens mester. I 2008 foretog en Harvard-uddannet kunsthistoriker Jonathan Lopez en undersøgelse, der bekræftede, at van Meegeren begyndte at forfalske, ikke så meget fordi han følte sig misforstået og undervurderet af kunstkritikere, men mere for at skffe penge til hans behov. Lopez bekræftede ægtheden af Jan Spierdijks artikel i De Waarheid, hvor Spierdijk rapporterede, at bogen Tegningen 1 af van Meegeren fandtes i Hitlers bibliotek, underskrevet af kunstneren og dedikeret til Der Führer.

Van Meegeren fortsatte med at male, efter at han blev løsladt fra fængsle, og signerede sine værker med sit eget navn. Hans nye popularitet sikrede et hurtigt salg af hans malerier, der ofte solgtes til priser, der var mange gange højere, end før han blev afsløret. Van Meegeren fortalte også nyhedsmedierne, at han havde "et tilbud fra et galleri i Manhattan om at komme til USA og male portrætter" i 1700-tallets stil "for $ 6000 pr billede."

Liste over forfalskninger

Kendte forfalskninger

Liste over kendte forfalskninger af Han van Meegeren:

 Et modstykke til Laughing Cavalier efter Frans Hals (1923) blev genstand for en skandale i Haag i 1923, nuværende opholdssted er ukendt.
 Den lykkelige ryger efter Frans Hals (1923) hænger i Groninger Museum i Holland
 Mand og kvinde ved et Spinet 1932 (solgt til Amsterdam bankmanden Dr. Fritz Mannheimer)
 Dame læser et brev 1935-1936 (usolgt, udstillet på Rijksmuseum.)
 Dame spiller på lut og ser ud af vinduet 1935-1936 (usolgt, udstillet på Rijksmuseum.)
 Portræt af en mand 1935-1936 i stil med Gerard ter Borch (usolgt, udstillet på Rijksmuseum.)
 Woman Drinking (version af Malle Babbe) 1935-1936 (usolgt, udstillet på Rijksmuseum.)
 Frokost ved Emmaus, 1936-1937 (solgt til Boymans for 520.000 - 550.000 guldener, omkring $ 300.000 eller $ 4 millioner i dag)
 Interiør med drikkevarer 1937-1938 (solgt til D G. van Beuningen for 219.000 - 220.000 guldener omkring 120.000 dollar eller 1,6 millioner dollar i dag)
 Den sidste nadver I, 1938-1939
 Interiør med kortspillere 1938 - 1939 (solgt til W. van der Vorm for 219.000 - 220.000 guldener $ 120.000 eller $ 1.6 millioner i dag)
 Kristi leder, 1940-1941 (solgt til D G. van Beuningen for 400.000 - 475.000 guldener omkring 225.000 dollar eller 3,25 millioner dollar i dag)
 Den sidste nadver II, 1940-1942 (solgt til D G. van Beuningen for 1.600.000 guldener omkring 600.000 dollar eller 7 millioner dollar i dag)
 Velsignelsen af Jacob 1941-1942 (solgt til W. van der Vorm for 1.270.000 guldener omkring $ 500.000 eller $ 5.75 millioner i dag)
 Kristus med den prostituerede 1941-1942 (solgt til Hermann Göring for 1.650.000 guldener, dvs. ca, $ 624.000 eller $ 6.75 millioner i dag, nu i den offentlige samling af Museum de Fundatie )
 Vask af fødder 1941-1943 (solgt til staten for 1.250.000 - 1.300.000 Gylden omkring $ 500.000 eller 5,3 mio $ i dag, udstillet på Rijksmuseum.)
 Jesus blandt de skriftkloge september 1945 (solgt på auktion til 3.000 guldener, ca. 800 $ eller 7 000 dollar i dag). Solgt af Sotheby's Sussex i 1991 for Lbs 12,000.

Posthumt er van Meegers forfalskninger blevet vist i udstillinger verden over, herunder udstillinger i Amsterdam (1952), Basel (1953), Zürich (1953), Haarlem i Kunsthandel de Boer (1958), London (1961), Rotterdam (1971 ), Minneapolis (1973), Essen (1976-1977), Berlin (1977),  (1985), New York (1987), Berkeley, Californien (1990), München (1991), Rotterdam (1996), Haag (1996) og senest ved Haagse Kunstkring, Haag (2004) og Stockholm (2004) og er således bredt tilgængelige for offentligheden.

Potentielle forfalskninger
Det er muligt, at andre forfalskninger hænger side om side i kunstsamlinger verden over, sandsynligvis i stil med hollandske mestre fra det 17. århundrede. Blandt disse værker nogle i samme stil som arbejder af Frans Hals, Pieter de Hooch og Gerard ter Borch. Jacques van Meegeren har i interviews med journalister udtalt, at hans far havde skabt en række forfalskninger, som ikke var blevet afsløret. Nogle af disse malerier omfatter:

 Dreng med en lille hund og Rommelpotspil efter Frans Hals. Frans Hals katalog, udarbejdet af Frans LM Dony nævner fire malerier med dette navn, som tilskrives Frans Hals eller "Frans Hals' ¨skole". Et af dem kunne nemt være af van Meegeren.
 En modsætning til Vermeers Pige med perleørering, kaldt Smiling Girl hænger i National Gallery of Art i Washington, DC, er blevet anerkendt af museet som et falskneri. Den blev tilskrevet Theo van Wijngaarden, ven og partner til van Meegeren, men kan være blevet malet af van Meegeren.
 Dame med blå hat efter Vermeer, som blev solgt til baron Heinrich Thyssen i 1930. Dens nuværende opholdssted er ukendt.

Originale kunstværker
Van Meegeren var en profileret kunstner, som malede tusinder af malerier i forskellige stilarter. Hans spredning irriterede ofte kritikerne. Han specialiserede sig i 1700- tallets stil, men kunne også male impressionisme. Nogle kritikere finder imidlertid, at hans største evner var som portrætmaler.

Blandt hans oprindelige værker er hans billeder af hjorte, som afbildet ovenfor. Andre værker omfatter hans prisvindende St. Laurens-katedral ; en portræt af skuespilleren Jo Oer lemans (hans anden kone); hans natklub fra Roaring Twenties; den muntre akvarel En sommerdag på stranden og mange andre.

Senere begyndte hans søn Jacques van Meegeren at forfalske sin fars arbejde. Han lavede malerier i sin fars stil - selv om de varaf meget lavere kvalitet - og kunne placere en perfekt signatur på disse efterligninger. Mange forfalskninger - både af Jacques og andre - er stadig på markedet. De kan genkendes af deres lave billedkvalitet, men betragtes ikke altid som sådan.

Liste over værker om Han van Meegeren
 Kreuger, Frederik H. (2013). Han van Meegeren Revisited. His Art & a List of his Works., Fourth enlarged edition. Quantes Publishers Rijswijk, Delft 2013.
 Arend Hendrik Huussen Jr.: Henricus (Han) Antonius van Meegeren (1889 - 1945). Documenten betreffende zijn leven en strafproces. (Cahiers uit het noorden 20), Zoetermeer, Huussen 2009.
 Arend Hendrik Huussen Jr.: Henricus (Han) Antonius van Meegeren (1889 - 1945). Documenten, supplement. (Cahiers uit het noorden 21), Zoetermeer, Huussen 2010.

Han van Meegeren biografier
 Baesjou, Jan (1956). The Vermeer forgeries: The story of Han van Meegeren. G. Bles. A biography/novel based on the author's conversations with van Meegeren's second wife.
 Brandhof, Marijke van den (1979): Een vroege Vermeer uit 1937: Achtergronden van leven en werken van de schilder/vervalser Han van Meegeren. Utrecht: Spectrum, 1979. The only scholarly biography of van Meegeren. An English-language summary is offered by Werness (1983).

 Godley, John Raymond Lord Kilbracken (1967). Van Meegeren: A case history. London: Thomas Nelson and Sons, Ltd. 1967, New York: Charles Scribner's Sons. The standard English-language account, based on the author's literature research and conversations with van Meegeren's son and daughter.
  This "novel" ("romanzo") itself is a sort of forgery. As Henry Keazor in the German newspaper Frankfurter Rundschau could show in 2005 (see: "Gefälscht!", April 12, 2005, No. 84, Forum Humanwissenschaften, p. 16), Guarnieri has copied large parts of his book (sometime word by word) from Lord Kilbracken's 1967-biography. Since Guarnieri's brother Giovanni works as a translator, [see: ] Luigi easily could have had the English text translated into the Italian. Keazor shows that Guarnieri tried to cover his tracks by not referring to the book by Kilbracken – he only mentions (p. 212) his earlier and different book (Master Art Forger. The story of Han van Meegeren, New York 1951) which, however, was published under Kilbracken's civil name "John Godley".
 Isheden, Per-Inge (2007). van Meegeren—konstförfalskarnas konung [van Meegeren—king of art forgeries]. Kvällsstunden: Hemmets och familjens veckotidning 69(38), 3, 23. (In Swedish, with side-by-side examples of originals and van Meegeren's forgeries.)
 Kreuger, Frederik H. (2007). A New Vermeer: Life and Work of Han van Meegeren. Quantes Publishers, Rijswijk 2007.
 Moiseiwitsch, Maurice (1964). The Van Meegeren mystery; a biographical study. London: A. Barker.

 Wynne, Frank (2006). I was Vermeer: the rise and fall of the twentieth century's greatest forger. New York: Bloomsbury. .

Romaner om eller inspireret af Han van Meegeren

Film om eller inspireret af Han van Meegeren
 Peter Greenaway's A Zed & Two Noughts (1985). In this film actor Gerard Thoolen plays "Van Meegeren", a surgeon and painter modeled after Han van Meegeren.
 Jan Botermans and Gustav Maguel (1951). Van Meegeren's false Vermeers [Film]. (See Sepp Schueller, p. 57.)

Skuespil inspireret af Han van Meegeren
 Bruce J. Robinson(2007). Another Vermeer [Play]. Produced by the Abingdon Theatre Company of New York City
 Ian Walker (playwright). Ghost in the Light [Play]. Produced by Second Wind Productions of San Francisco.
 David Jon Wiener. "The Master Forger" [Play]. Produced by Octad-One Productions Lakeside, CA and The Tabard Theatre London, England.

Noter

Bedrageridømte
Kunstsvindlere

Han van Meegeren


An Bromus arvensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Bromus arvensis in nahilalakip ha genus nga Bromus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Bromus

sv:Luddlosta

Bromus arvensis


Elisabeth Vormeyer, geb. Klarer (* 28. September 1893 in Nübel; † 6. Juni 1985 in Kiel) war eine deutsche Politikerin (CDU) und Mitbegründerin des Deutschen Frauenringes sowie Mitbegründerin und Vorsitzende des Landesfrauenrates Schleswig-Holstein.

Leben
Nach dem Abitur, das zu dieser Zeit nur Frauen aus wohlhabenden Familien machen konnten, wurde sie Lehrerin und legte ihr Examen in den Fächern Englisch und Französisch ab. Es folgten Aufenthalte in Paris an der Maison d´Étude, an der Sorbonne sowie Aufenthalte in England bis kurz vor Beginn des Ersten Weltkrieges.

In den 1920er Jahren arbeitete Elisabeth Klarer als Lehrerin, für die Norag, den Vorläufer des NDR und schrieb für einige Zeitschriften. Sie versuchte schon früh Frauen eine staatsbürgerliche Bildung zu vermitteln, damit diese das neu erlangte Wahlrecht nutzen können.

1924 heiratete sie Wilhelm Vormeyer, sie zogen nach Kiel, wo Elisabeth Vormeyer den Vorsitz des Schrifttumskreises (Mitglied im Verband Deutsche Frauenkultur) übernahm. Auch hier war sie in der Frauenbildung tätig.

1936 wurde der Verband Deutsche Frauenkultur von der NSDAP aufgelöst und in die NSF eingegliedert; Elisabeth Vormeyer führte aber den Schrifttumskreis illegal weiter. Daraus entstand später der Deutsche Frauenring. Während des Krieges arbeitete sie als Lehrerin in Kiel.

Nach dem Krieg (1946) traten sie und ihr Mann der CDU bei und Elisabeth gründete im Januar 1947 einen Verein, der bei Frauen wieder politisches Interesse wecken sollte, den Deutschen Frauenring. Sie war bei der Gründung des Deutschen Frauenrings in Bad Pyrmont Mitbegründerin, leitete den Ortsring Kiel von 1947 bis 1970 und sechs Jahre lang den Landesverband Schleswig-Holstein. Auch gehörte sie dem geschäftsführenden Bundesvorstand an.

Vormeyer setzte Maßstäbe für die künftige Frauenpolitik in Schleswig-Holstein. Sie war entscheidend an der Gründung des Landesfrauenrates beteiligt, übernahm auch hier rund sechs Jahre lang den Vorsitz. Wegen parteipolitischer Auseinandersetzungen im Landtagswahlkampf legte sie dieses Amt jedoch 1958 nieder.

1954 verbrachte sie mehrere Monate in den USA, um die Organisierung der amerikanischen Frauen kennenzulernen.

Von 1955 bis 1970 war sie im Kieler Rat vertreten.

2008 wurde ihr der Elisabeth-Vormeyer-Weg in der Wik, Neubaugebiet Projensdorf gewidmet.

Auszeichnungen
 1972 Andreas-Gayk-Medaille
 Freiherr-vom-Stein-Medaille
 Bundesverdienstkreuz
 Silberne Ehrennadel des Deutschen Frauenrings

Aussagen

Einzelnachweise

Politiker (Kiel)
Politiker (20. Jahrhundert)
CDU-Mitglied
Frauenrechtler (Deutschland)
Träger des Bundesverdienstkreuzes
Wikipedia:Träger des Bundesverdienstkreuzes (Ausprägung ungeklärt)
Träger der Freiherr-vom-Stein-Medaille (Schleswig-Holstein)
Deutscher
Geboren 1893
Gestorben 1985
Frau

Elisabeth Vormeyer