Seara a fost un cotidian publicat în București, România, înainte și în timpul Primului Război Mondial. Deținut de politicianul Grigore Gheorghe Cantacuzino și condus, în cea mai mare parte a existenței sale, de controversatul Alexandru Bogdan-Pitești, el a fost o tribună neoficială și neortodoxă pentru Partidul Conservator. Implicarea sa în politică a stârnit numeroase scandaluri, cel mai lung dintre ele având loc în perioada neutralității (1914-1916). Puternic antirusesc, Seara s-a remarcat, în acest context, prin sprijinirea Imperiului German și a Puterilor Centrale și s-a susținut pe scară largă că ar fi fost finanțat de către mașina germană de propagandă. În 1914 a fost cumpărat de un grup de oameni de afaceri germani, dar a continuat să înregistreze un succes modest în comparație cu competitorii lui pro-Antanta. La sfârșitul anului 1916, după ce România a decis să intre în război de partea Antantei, Seara a fost desființat.

Remarcat pentru publicarea cronicilor de artă și articolelor satirice ale lui Tudor Arghezi, Seara a fost strâns asociat cu mișcarea simbolistă din România. Prin contribuțiile lui Arghezi, Bogdan-Pitești și a altor colaboratori, el a militat în favoarea simbolismului și, după 1913, a popularizat arta modernă. Deși a susținut conservatorismul politic de-a lungul existenței sale, Seara a fost, de asemenea, clubul publiciștilor antisistem care se opuneau Antantei. Ziarul a simpatizat cu Partidul Social Democrat, publicând cu regularitate articole de opinie scrise de socialiști și anarhiști.

Orientarea ziarului înainte de 1914

Începuturi
Ca și cotidianul Minerva, Seara a fost fondat de magnatul român G. G. Cantacuzino, care sprijinea facțiunea internă a lui Alexandru Marghiloman din Partidul Conservator. Cantacuzino s-a abținut să-și asocieze numele cu ziarul Seara, însărcinându-l ulterior pe Bogdan-Pitești cu conducerea publicației. În 1910, anul înființării sale, Seara urma linia promovată de liderii conservatori Petre P. Carp și Nicolae Filipescu, sprijinind monarhismul strict al lui Carp și sugerând că linia "carpistă–filipescană" avea o superioritate morală.

La începutul existenței sale, Seara a consemnat diverse evenimente care au agitat opinia publică, cum ar fi divizarea credincioșilor Bisericii Ortodoxe Române între tradiționaliști și cei care susțineau comuniunea cu Roma. Într-unul din primele sale numere, a găzduit un drept la replică al canonicului romano-catolic Joseph Baud, care i-a calmat pe credincioșii ortodocși furioși asigurându-i că mitropolitul Iosif Gheorghian nu ar fi murit catolic. Mai târziu, Seara a realizat o acoperire semnificativă a ceea ce a numit "scandalurile de la Vatican", în special controversa din 1911 în jurul convertirii preotului Gustavo Verdesi la metodism; acest lucru a determinat presa catolică din România să înscrie Seara în presa "îndușmănită cu ideile creștine".

În acea etapă a istoriei sale, Seara a dovedit, de asemenea, simpatie pentru cauza etnicilor români care trăiau în străinătate, în Transilvania și în alte regiuni ale Austro-Ungariei: în august 1911, ziarul a trimis corespondenți speciali pentru a scrie despre congresul grupurilor politice românești de la Blußendref (Blaj). Ziarul a raportat, de asemenea, cu dezaprobare creșterea naționalismului în rândul maghiarilor, prezentând publicului român opiniile divergente ale socialiștilor maghiari în ceea ce privește politicile pro - și anti-naționaliste, și acuzând guvernul lui Károly Khuen-Héderváry de subminarea Partidului Național Român (PNR). Articolele din Seara au prezentat reacția oficială a PNR, exprimată de purtătorul de cuvânt Alexandru Vaida-Voevod. El l-a numit pe Vaida-Voevod "unul dintre conducătorii
străluciți ai partidului național român", responsabil "în mare măsură la salvarea disciplinei
de partid și a solidarităței naționale".

În luna martie a anului următor, Seara a publicat un omagiu adus jurnalistului și ideologului Constantin Stere, remarcat pentru că a adus la un loc cele două facțiuni ale PNR, și a concluzionat: "D. C. Stere, deși om de partid la noi în țară, a reprezentat în acțiunea d-sale de peste munți numai sentimentele opiniei noastre publice și a dus fraților învrăjbiți solia de pace a noastră a
tuturora dovedind că mai presus de orice preocupări ne stăpânește și ne va stăpâni solidaritatea națională, dragostea curată față de cauza sfântă a neamului românesc". Ziarul a prezentat ulterior conflictul dintre politicienii PNR și succesorul lui Khuen-Héderváry, László Lukács. În răspunsul său către PNR (parafrazat de Seara), Lukács a asimilat emanciparea politică a românilor di Transilvania cu iredentismul militant și a profețit că Transilvania se afla în real pericol de a fi invadat de către Regatul României. Seara a replicat, acuzându-l pe Lukács de sprijinirea maghiarizării "preventive" în "regatul poliglot al Ungariei".

Ziarul a dovedit, de asemenea, un interes față de situația politică din Balcani. Cu puțin timp înainte de Războaiele Balcanice, el a publicat apelul lui Simion, un politician greco-român și editor al gazetei bucureștene Patris, care încerca să strângă sprijin pentru o alianță greco–română împotriva slavilor sudici. Simion a afirmat că România și Regatul Greciei vor ajunge în cele din urmă la o înțelegere în litigiul naționalității aromâne și a acuzat amestecul subtil al slavilor în acest conflict.

Simbolismul moderat
Seara și-a făcut cunoscut crezul său artistic, plasându-se la marginea simbolismului românesc. Potrivit istoricului de artă Dan Grigorescu, gradul de conștientizare a literaturii europene și efervescența ei culturală, la fel ca cele ale revistelor Facla, Viitorul și altor periodice românești cu pagini culturale speciale, au fost impresionante. Până în aprilie 1911 (când a fost numit director al Teatrului Național din București), Ioan Bacalbașa a fost cronicarul teatral al ziarului Seara. Potrivit colegilor săi din presa transilvăneană, articolele lui Bacalbașa din Seara și Epoca au reprezentat o apărare curajoasă a literaturii naționale.

În perioada cât a lucrat la Seara, Bacalbașa a fost secondat de poetul Dumitru Karnabatt, ulterior cronicar politic pentru același ziar. Karnabatt a prezentat activitatea tetrală a lui Henry Bataille (nr. 271/1910) și estetismul lui Oscar Wilde (editorial, nr. 52, 1910). În altă parte (nr. 425/1911), Seara a prezentat presupusa descoperire a unui roman necunoscut al lui Honoré de Balzac. Prin acea vreme, propriile contribuții literare ale lui Karnabatt în Seara au fost exemple de literatură de călătorie simbolistă, decadentă și impresionistă, scrise uneori împreună cu soția sa, romanciera Lucrezzia.

Lucrezzia a încetat să mai scrie pentru ziar în 1911, probabil ca urmare a conflictelor pe care le-a avut cu Bogdan-Pitești, căsătoria ei cu Dumitru aflându-se la un pas de eșec. Semnând uneori ca "Don Ramiro", Dumitru a rămas afiliat la Seara și s-a ocupat de politica artistică a publicației. Conservatorismul tradițional al ziarului era încă reflectat în opțiunile artistice. La sfârșitul anului 1910, Karnabatt a realizat recenzii destul de modeste celor mai rebeli pictori simboliști care proveneau din salonul Tinerimii Artistice și l-a catalogat pe sculptorul primitivist Constantin Brâncuși ca nebun.

În ianuarie 1911, același autor a folosit ziarul pentru a-și exprima antipatia față de futurism, un curent de artă modernă și antisistem originar din Italia. Recenzând Manifestul futurist, el a cerut ca "dementul" Filippo Tommaso Marinetti să fie "legat". Karnabatt a susținut în continuare că modernismul exacerbat al lui Marinetti era o manifestare atavică a invaziilor barbare: "o ereditate absurdă înăuntrul poporului italian, acest popor de artiști și de idealiști". Urmărind îndeaproape evoluțiile ulterioare similare în cultura franceză, Seara a susținut protestul lui Jean Richepin împotriva "modernismului excesiv" și a diviziunii muncii. Articolul pro-Richepin, semnat de prințul Constantin de Brancovan, a fost imprimat în numărul 53/1911.

În spiritul decadent, eseurile lui Karnabatt din Seara au pledat pentru o reevaluare a stilului rococo și a esteticii fête galante. El a fost revoltat de "ororile picturii contemporane" — Pissarro, Monet etc. —, invocând ca referință "finul și eruditul critic de artă, independentul și curajosul" Sâr Péladan (care era, de altfel, mentorul lui Bogdan-Pitești). Într-un număr din septembrie, "Don Ramiro" Karnabatt s-a declarat îngrozit de faptul că unii au propus să-l onoreze pe pariorul inveterat Avrillon cu un monument public, anunțând că Franța s-a prăbușit în "viciu". În acel moment, el a realizat recenzii pozitive "poeților decadenți" ai "orașelor moarte" (Georges Rodenbach, Dimitrie Anghel) și a scris entuziast despre înființarea teatrelor comunitare pentru promovarea unei "arte nobile și pure", îndepărtată de "platitudinile și banalitățile vieții moderne".

În Seara, "Don Ramiro" a contribuit, de asemenea, la campaniile publicitare organizate de liderul simbolist Alexandru Macedonski și de fiul pictor al lui Macedonski, Alexis. Pentru Karnabatt, contribuția lor la curentul simbolist era un orizont "de pasiuni chinuite și violente". Sprijinul oferit de Seara pentru cosmopolitismul lui Macedonski i-a atras lui Karnabatt critici din partea ardelenilor antisimboliști.

Scandalurile de șantaj
În primăvara anului 1913, Cantacuzino și-a vândut oficial afacerea, iar Bogdan-Pitești a fost instalat oficial ca director al ziarului Seara. Potrivit revistei satirice concurente Furnica, deși Seara era "născut mort" atunci când a avut loc tranzacția comercială, mutarea a intrigat publicul cititor. Principiile conservatoare enunțate de Cantacuzino păreau în mare măsură incompatibile cu activismul radical, ceea ce l-a făcut pe Bogdan-Pitești o persoană publică lipsită de încredere. Bogdan-Pitești, care era influențat de anarhismul francez, a anunțat că noua linie editorială se concentra pe unele dintre marotele lui Cantacuzino: votul universal, feminismul, reforma agrară, emanciparea evreilor etc. În luna martie a acelui an, ziarului Seara i s-a alăturat, de asemenea, cel mai fervent colaborator, poetul și pamfletarul Arghezi.

Deși a susținut Partidul Conservator înainte și după acest moment, Seara și-a focalizat eforturile pe atacarea Partidului Conservator-Democrat al lui Take Ionescu, cu care premierul conservator Titu Maiorescu formase o coaliție (ce a cauzat nemulțumirea lui Cantacuzino și Bogdan-Pitești). În acest context, criticul Ion Vianu notează că Seara a devenit "o publicație agresivă, cu un trecut de atacuri și de șantaj". Discursul anti-Ionescu a fost schițat, în special, într-un articol al lui Arghezi din 11 septembrie 1913. El i-a catalogat în mod colectiv și disprețuitor pe conservatori-democrați (sau takiști) drept ciocoi, acuzându-i că au reprimat sângeros Răscoala Țărănească din 1907: "Ei sunt simbolul anului 1907, când încărcat pe brațe, pe piept, pe umeri și în spinare, de corbi, de ciocoi, țăranul s-a zmucit din brazda lui, s-a aruncat în lături, s-a luptat ca să-i gonească și pentru că din eforturile lui în gerul iernii de sărăcie și deznădejde, în fața bordeiului său, să cadă ucis de ghiarele care strângând s-au adâncit în carne și au străpuns înăuntru chiar sufletul de l-au ucis. Pe acest ciocoi îl vom stârpi". Într-un număr din 1913, generalul Forțelor Terestre Române Ștefan Stoica s-a referit la oamenii lui Ionescu cu numele de craii de Curtea-Veche, o altă expresie pentru "parveniți".

Unul dintre primele obiective ale ziarului Seara a fost ministrul lucrărilor publice Alexandru Bădărău, numit "escrocul murdar", acuzat că a luat o mită enormă de la investitorii americani în industria petrolului din România și că a angajat în personalul ministerului aproximativ 150 de femei în schimbul unor favoruri sexuale. Nicolae Titulescu, tânărul diplomat și politician conservator democrat, a fost ridiculizat pentru că ar fi achiziționat, prin relații externe, o tapiserie originală de la Manufacture des Gobelins. În mod notabil bătrânul politician Nicolae Fleva a susținut aceste acuzații, scriind în Seara că Bădărău avea grave probleme psihice. Bazându-se pe credința catolică a lui Bogdan-Pitești și pe anticlericalismul lui Arghezi, Seara a satirizat Biserica Ortodoxă și a fost discreditat ca ramură a "propagandei papistașe".

Potrivit criticilor literari Barbu Cioculescu și Vianu, Seara l-ar fi avut probabil ca informator pe scriitorul simbolist Mateiu Caragiale — un client al lui Bogdan-Pitești, el a devenit șef de personal pentru Bădărău. În jurnalele pe care le-a ținut după despărțirea de Bogdan-Pitești, Caragiale însuși a afirmat că directorul ziarului Seara a fost plătit să-i hărțuiască "fără milă, într-un mod incisiv, pe toți cei pe care Cantacuzino îi trata cu dușmănie sau antipatie", în special Partidul Conservator-Democrat. Deși el nu a semnat articole pentru Seara, Caragiale primea plăți regulate de la patronii săi.

În perioada de apogeu a campaniei negative a lui Cantacuzino împotriva politicienilor conservatori-democrați, Seara a atacat, de asemenea, întreprinderi private, inclusiv Banca Marmorosch Blank. Bogdan-Pitești a fost dat în judecată de proprietarul Aristide Blank, iar N. Fleva i-a organizat apărarea. Potrivit amintirilor lui I.L. Caragiale, Blank a pus la cale o "capcană" în colaborare cu Poliția Română, iar Bogdan-Pitești, găsit vinovat de șantaj, a fost condamnat la nouă luni de închisoare. Seara s-a descurcat greu în această perioadă și nu a mai fost tipărită până în toamna anului 1913.

Platforma modernistă

Înainte și după pauza din 1913, cu Bogdan-Pitești și Arghezi la cârmă, Seara și-a extins gama, încurajând dezvoltarea literaturii moderniste și jucând un rol în tranziția de la simbolismul românesc la avangarda secolului al XX-lea. Cronicile ei de artă au celebrat succesul internațional al artiștilor moderni Constantin Brâncuși și Pascin, care erau ambii, susținea Seara, legați din punct de vedere cultural de România. Revizuindu-și poziția, ziarul a publicat cronica lui Arghezi referitoare la noua expoziție de artă modernă a Tinerimii Artistice (aprilie 1913), menționând rolul lui Bogdan-Pitești de patron al artelor și de instigator al schimbării. Cei doi intelectuali au promovat, de asemenea, lucrările tânărului artist Theodor Pallady, mai ales printr-o serie de articole în care Arghezi a vorbit despre picturile lui Pallady din colecția lui Bogdan-Pitești. Revistei, remarcate deja pentru publicarea unor caricaturi politice de către Nicolae Petrescu Găină, i s-a alăturat, de asemenea, Marcel Iancu, cunoscut mai târziu ca artist dadaist și constructivist.

În acei ani, Seara a angajat, de asemenea, doi poeți afiliați anterior revistei Simbolul: imagistul Adrian Maniu și simbolistul experimental Ion Vinea. Până în vara anului 1914, articolele acestuia din urmă conțineau jigniri la adresa simbolistului moderat Ovid Densusianu, ridiculizându-i pe ucenicii lui în revista Versuri și Proză (începutul unei dispute pe care Vinea o va continua mai intens când a lucrat la revista Chemarea). În afară de poezie și proză, Vinea a publicat periodic un editorial despre viața în București. Aflat alături de ei pe post de critic de teatru și film, Mihail Sorbul (cunoscut, de asemenea, sub numele de G. Șoimaru) l-a denunțat pe scenaristul Haralamb Lecca pentru plagiat. Autorul simbolist George Bacovia a publicat în Seara poezii ca "Plumb de iarnă", "Nervi de toamnă" și "Poem în oglindă" — în general ediții secundare, publicate anterior în Noua Revistă Română și în alte reviste; ele au fost incluse mai târziu în cunoscutul volum Plumb al lui Bacovia.

El însuși cronicar literar, Tudor Arghezi a investigat fenomenele culturale ale vremii. Unul dintre articolele sale îl denunța pe Edmond Rostand ca un autor de kitschuri, potrivite pentru gusturile "cumpărătorilor de cromolitografii". A recenzat, de asemenea, comedia Soțul ideal a lui Wilde (nr. 1/1914) și, în mod neobișnuit, a ridiculizat poezia simbolistă a lui Mateiu Caragiale. Prin intermediul articolelor lui Arghezi, Seara a popularizat arta modernă internațională, în special prin publicarea desenelor fauviste ale lui André Derain.

Accentul principal al lui Arghezi a fost pus pe satiră, pe care el o îndrepta adesea împotriva tradiționaliștilor și naționaliștilor etnici, în special cei care soseau din Transilvania. Într-un astfel de text l-a atacat pe poetul oficial Octavian Goga, acuzându-l pe el și pe alți refugiați ardeleni că vizează obținerea de poziții administrative înalte în Regatul României. Într-un articol din 1913, Arghezi l-a acuzat pe savantul Ioan Bianu că ar fi administrat prost Biblioteca Academiei Române: "Din cioarecii și cizmele sale potcovite, domnul Bianu a sărit direct în aristocrație și, mic cezar țâfnos și strâmt la creier, a făcut din biblioteca noastră, a cititorilor... un imperiu al său, ungurenesc. [...] Un glas impertinent te supune unui interogatoriu amănunțit. E domnul Bianu, un burete, un ficat gălbejit cu mustață, o privire rea de om cu lefuri multe și conștient de nulitatea și zădărnicia lui care-l devora".

Ca parte a acesteia emancipare ordinea de zi, Seara și-a exprimat simpatia față de evreii români și, în contrast cu antisemitismul recenziilor mai tradiționaliste, a acceptat textele trimise de scriitorii evrei. În octombrie 1913, Seara a obținute și a publicat un ordin confidențial care le dădea mână liberă ofițerilor Forțelor Terestre Române să-i discrimineze pe recruții evrei. În septembrie 1914, el a găzduit debutul jurnalistic al scriitorului avangardist evreu Jacques G. Costin, care se ocupa, împreună cu Vinea, de realizarea paginilor culturale. La fel ca Arghezi și Vinea, Costin a experimentat genul satiric cu tehnici împrumutate din schițele clasicului secolului al XIX-lea Ion Luca Caragiale (tatăl lui Mateiu). Unele din poeziile publicate în Seara au fost scrise de soția evreică a lui Arghezi, Constanța Zissu. Seara a publicat, de asemenea, contribuțiile lui Grigore Goilav, un etnograf și istoric de artă armeano-român.

Anii de neutralitate

Germanofilie și propagandă

O ultimă perioadă în istoria ziarului Seara a coincis cu începerea Primului Război Mondial și cu perioada de neutralitate a României. Opinia publică s-a împărțit între susținătorii Puterilor Antantei și cei ai Puterilor Centrale, iar Seara și Minerva s-au situat de partea celui de-al doilea grup, "germanofilii". Cele două ziare au intrat în această competiție pentru a capta atenția publicului cu un handicap. Un ziar antantist, Adevărul, a afirmat că, împreună, Seara și Minerva consumaseră 481 de tone de hârtie în tipografii de la 1 ianuarie la 31 august 1914 (în timp ce Adevărul și Dimineața ar fi consumat 1.284 de tone).

Ca și alte publicații germanofile, Seara este acuzat că a fost destinatarul fondurilor speciale de propagandă din Imperiul German și Austro-Ungaria. Potrivit istoricului Lucian Boia, ziarele germanofile au avut prea puțin spațiu de manevră, având în vedere agenda politică nepopulară: "puțin solicitate, boicotate și cu redacțiile uneori agresate de "publicul indignat", nu s-ar fi putut menține fără infuzia de bani germani". În mod similar, cercetătoarea Carmen-Patricia Reneti susține: "Seara nu a fost niciodată ziarul cel mai util pentru propaganda germană. [...] Minerva și Seara nu erau citite de aproape nimeni." Boia notează că patronul, care nu avea nici un motiv să refuze mita germană, ar fi fost cu adevărat angajat în cauza germanofilă, indiferent de astfel de beneficii suplimentare. El susține, de asemenea, că, ținând cont de tradiția românească a "bacșișului", presa francofilă ar fi putut primi, de asemenea, fonduri din partea Antantei. În mod contrar, istoricul Ion Bulei susține că "traficantul fraudulos" Bogdan-Pitești și patronul lui "obsedat de bani" și-au direcționat sprijinul către cel mai mare ofertant. Potrivit mai multor relatări, Bogdan-Pitești a deturnat o mare parte a plăților politice către creșterea prestigioasei sale colecții de artă sau sprijinirea apropiaților lui.

În contrast cu alte publicații germanofile, Seara și-a afirmat sprijinul pentru Puterile Centrale, înainte să fie finanțat de germani și chiar înainte ca patronul Cantacuzino să decidă ce parte să sprijine. În lunile de ceartă care au precedat actualul război erau publicate zilnic telegrame și comentarii cu privire la efectele naționalismului în Europa Centrală și în Balcani. Ziarul acuza Regatul Greciei și milițiile din nordul Epirului de masacrarea comunității aromâne din Korça în aprilie 1914 și-i îndemna pe români să-și exprime indignarea. O lună mai târziu, Seara a luat poziție împotriva iredentismului românesc cu privire la Transilvania, ce era analizat de germanofilul transilvănean Ioan Slavici. Textele lui Slavici au scandalizat presa naționalistă prin faptul că l-au sprijinit pe Vasile Mangra, episcopul promaghiar suspectat a fi agent de influență. Cu toate acestea, ziarul a criticat, de asemenea, autoritățile maghiare pentru că a cerut extrădarea studentului Măndăchescu. Acesta, scria în Seara, fusese acuzat pe nedrept de un atac cu bombă asupra Episcopiei de Hajdúdorog, când actul a fost comis mult mai probabil de revoluționarul Ilie Cătărău.

În luna iunie, Seara a propagat, de asemenea, un zvon despre negocierile secrete între regele Carol I și țarul Nicolae al II-lea al Imperiului Rus la Constanța. Seara a susținut că cei doi monarhi au fost de acord cu privire la o schimbare de putere în Balcani, forțând o uniune între regatele sârb și muntenegrean împotriva doleanțelor exprimate de Puterile Centrale. La scurt timp după Atentatul de la Sarajevo, care oferea Puterilor Centrale un casus belli, Seara a propagat zvonuri despre neințelegerile între subiecții austrieci și maghiari ai monarhiei dualiste. El a susținut că, în loc de doliu, comunitatea maghiară din Ploiești a organizat o "petrecere foarte veselă" la consulat.

În săptămânile și lunile de după asasinatul de la Sarajevo, Arghezi considera în articolele sale drept cauză a războiului naționalismul sârb și în principal situația politică instabilă din Balcani: "Până ce Europa nu va cuprinde și duce în sclavie Balcanii, aceștia vor rămâne cuibul în care se vor organiza asasinatele din Europa"; "sârbii au atentat la viața Austriei, mișelește". Arghezi a continuat să susțină neutralitatea, argumentând că România s-ar putea transforma într-un stat arbitru și mediator al păcii. O poziție similară a avut-o Karnabatt.

În toamna anului 1914, Seara și Minerva au fost achiziționate de un consorțiu german, deși Bogdan-Pitești a continuat să rămână directorul primului. Cele două ziare au fost editate de o singură companie, editura Tiparul. Consiliul său de administrație era format din Bogdan-Pitești, publicistul Josef B. Brociner, bancherul Roselius și investitorul Josef Hennenvogel. Achiziția, care a declanșat o creștere a spionajului și propagandei germane în întreagă România, a fost descrisă ca scandaloasă de Acțiunea, un ziar antantist deținut de Take Ionescu. Într-un articol din 24 septembrie intitulat La mezat, s-a susținut că Minerva îi costă pe germani 3 milioane de lei, în timp ce Seara doar 400.000 de lei. Această afirmație a fost confirmată mai târziu în timpul anchetelor.

Potrivit unei relatări germanii i-au plătit lui Bogdan-Pitești costul hârtiei și al tipăririi, care fusese suportat până atunci de Cantacuzino. Bogdan-Pitești (și fondurile germane) au fost probabil implicați în finanțarea unei noi publicații, intitulată Cronica și lansată de Arghezi și Gala Galaction în februarie 1915. În luna octombrie a acelui an, probabil cu sprijin german, Bogdan-Pitești, Arghezi și Galaction au înființat un alt ziar germanofil, Libertatea, condus pentru o scurtă perioadă de timp de N. Fleva. Potrivit unei relatări, Fleva fusese contactat anterior pentru a prelua funcția de director al ziarului Seara de trimișii germani Brociner și Hilmar von dem Bussche-Haddenhausen, dar, dându-și seama de implicații, a refuzat.

Conservatori și socialiști

Cantacuzino și-a încheiat perioada de reflecție în ianuarie 1915, când l-a susținut în mod deschis pe Alexandru Marghiloman în crearea unei facțiuni progermane în cadrul Partidului Conservator. Punându-și în pericol poziția lor în partid, ambii oameni politici au menționat existența unor poziții divergente în conducerea conservatorilor.

Prin multe dintre articolele sale, Seara a popularizat opiniile lui Marghiloman cu privire la conservatorism și geopolitică. Având opinii conservatoare, rusofobul și antislavul Karnabatt și-a prezentat în detaliu viziunea politică, prevăzând "falimentul" iminent al Antantei. Ilie Bărbulescu, un profesor de limbi slave și susținător conservator al lui Marghiloman care pledat pentru o neutralitate favorabilă Germaniei, a publicat, de asemenea, articole în Seara în 1915. Dincolo de nucleul conservator, Seara a găzduit în paginile sale pledoarii pentru diferite politici de stânga, de la socialism și social-democrație la anarhism. Potrivit istoricului literar Paul Cernat, ambiguitatea ideologică și alianțele conjuncturale între socialiști și conservatori au fost motivate de un inamic comun, proantantistul și "plutocraticul" Partid Național Liberal.

Socialistul independent Felix Aderca, cunoscut mai târziu ca romancier, și-a extins articolele sale teoretice publicate anterior în Noua Revistă Română, în care prezenta Imperiul German ca un actor "progresist" în război. Prin vocea unui alt colaborator, bătrânul savant anarhist Zamfir Arbore, Seara și-a concentrat criticile asupra autocrației țariste din Rusia împotriva căreia Arbore a luptat zeci de ani. Idealuri similare l-au inspirat pe Alexis Nour, care a ajuns la Seara după ce cultivase anterior un curent de stânga, poporanismul. Bogdan-Pitești a scris cu o pasiune remarcabilă despre aliații săi socialiști, folosind pseudonimul Al. Dodan. Pe 6 octombrie 1914, Dodan a salutat Partidul Social Democrat din România pentru organizarea unor demonstrații internaționaliste pentru pace, ca fiind "izvorâte din cugetul și din simțirea întregului popor românesc". Potrivit legendei, patronul ziarului Seara s-a declarat în particular a fi un anarhist catolic și a fost destul de ostil față de comunism.

Avram Steuerman-Rodion, un socialist originar din Iași, au contribuit cu o serie specială de articole în care prezenta creșterea germanofiliei în acel oraș și în întreaga regiune Moldova. Intitulată Scrisori din Iași, seria de articole descria conflictele între entuziaștii profesori antantiști de la Universitatea din București și colegii lor mai sceptici de la Universitatea din Iași. Seara a publicat, de asemenea, articolele medicului Ottoi Călin, un membru al Comitetului Executiv al PSDR și autorul manifestului pacifist de la Zimmerwald. În ciuda acestei agende, Ottoi nu a fost angajat ca editorialist politic, dar, în calitate de medic practician, s-a ocupat de coloana de sfaturi practice a ziarului Seara.

Basarabia vs. Transilvania

Dilema națională cu care s-au confruntat românii în cursul perioadei de neutralitate nu a fost doar o alegere între părțile aflate în conflict, ci și una iredentistă: în timp ce național-liberalii susțineau că alianța cu Antanta ar aduce României Transilvania și alte regiuni populate de români în Austro-Ungaria, conservatorii doreau să recupereze Basarabia, ocupată de Imperiul Rus — în 1916 cele două opțiuni părea că se exclud reciproc. Seara și Minerva au susținut ideile politice ale lui Marghiloman, care a ajuns la concluzia că Antanta nu susține, de fapt, dezmembrarea Austro-Ungariei și că politica de rusificare a Basarabiei era mai gravă decât politica de maghiarizare a Transilvaniei. Articolele lui Ilie Bărbulescu din Seara, considerate "erudite și indigeste" de Boia, se refereau la presupusa indestructibilitate a Austro-Ungariei și susțineau că singura soluție posibilă pentru românii transilvăneni era o autonomie mai mare (vezi Statele Unite ale Austriei Mari). Scriitorul Ion Gorun, care făcea parte dintr-o familie cu convingeri antimaghiare și era, de asemenea, un loialist habsburgic, a fost o prezență distinctă în paginile ziarului Seara. Articolele sale au favorizat termenul de "Austria" în loc de "Austro-Ungaria" și au susținut că România ar putea obține "triumful" doar ca aliat austriac. Gorun a vorbit de faptul că o alianță cu Rusia era în același timp periculoasă și absurdă; implicarea unor astfel de alianță, argumenta el, i-ar fi prins la mijloc pe românii ardeleni și ar fi însemnat, de asemenea, subjugarea României de către Imperiul Rus.

Cauza Basarabiei a fost susținută de Arbore, care în acel moment respingea orice idee că regiunea ar putea fi vreodată restituită României de către Rusia, și și-a exprimat mâhnirea că intelectualii români erau mult mai interesați de soarta Franței decât de drepturile românilor basarabeni. Diversele articole ale lui Bogdan-Pitești au arătat, de asemenea, interesul său față de cauza Basarabiei. Exprimându-și regretul că "mai civilizata" Franță s-a lăsat atrasă în război de "oligarhia cea mai sălbatică, cea mai ignorantă și cea mai sângeroasă", Rusia "pogromurilor și asasinatelor", el considera că alianța României cu Rusia Țaristă ar fi o "crimă națională". În plus, "Dodan" a sugerat că Austro-Ungaria era preferabilă ca prieten, fiind singura garanție a României împotriva "potopului slav". Mai târziu, el a susținut că chestiunea Transilvaniei a fost soluționată de Austro-Ungaria. El a trasat o strategie alternativă: neutră până la sfârșitul războiului, România va intra cu trupele sale în Basarabia, cu acordul Austriei. În octombrie 1915, Aderca și-a adăugat vocea la corul probasarabean. Potrivit lui, cauza Transilvaniei era pierdută și că, din moment ce germanii urmau să câștige războiul, va reprezenta doar "o unire de învinși"; în schimb, el a cerut României să ia Basarabia ca pradă de război. Propriile articole ale lui Karnabatt au început prin a afirma ca obiectiv minimalist "reîncorporarea Basarabiei". Mai târziu, el a pledat pentru extinderea teritoriul României spre răsărit, în Transnistria și mai la sud de Nipru (ca o contrapondere la o previzibilă Bulgarie Mare).

Un proiect neobișnuit de vast și, potrivit lui Boia, naiv a fost schițat de către basarabeanul Nour, care susținea că, chiar dacă va obține o victorie militară, Austro-Ungaria se va dezmembra în "națiuni dezvoltate". Nour era încrezător că, odată cu reinstaurarea păcii, România va mai avea opțiunea de a anexa teritoriile sale stăpânite de Austria: Transilvania, Bucovina, Banat, Crișana și Maramureș. El a speculat că o întârziere a intrării în război ar putea aduce României, de asemenea, posesia Basarabiei, a unor mari suprafețe de pământ în Ucraina, și a portului Odessa; și chiar că, odată victorioase împotriva Antantei, Puterile Centrale îi vor acorda României un imperiu colonial extraeuropean.

Desființarea și moștenirea
În diferite ocazii din 1916, Bogdan-Pitești și Karnabatt au vizitat Imperiul German. Bogdan-Pitești a fost primul care a călătorit acolo, împreună cu concubina lui, Domnica, și cu prietenul Mateiu Caragiale. În timpul propriei călătorii, Karnabatt a constatat spiritul civic german și determinarea de a câștiga războiul în mai multe scrisori care au fost publicate de Seara în iunie 1916. Pariul greșit al ziarului pe o victorie germană pe Frontul de Vest a fost forțat de Alexis Nour, care, în aprilie 1916, a scris că o capitulare franceză ar deveni inevitabilă după Bătălia de la Verdun.

Seara a dispărut, împreună cu Minerva, Libertatea, Steagul și multe alte ziare germanofile, la sfârșitul verii anului 1916, la scurt timp după ce România a declarat război Puterilor Centrale. Atunci când trupele germane și austriece au invadat sudul României, forțând guvernul antantist să se refugieze la Iași, unele persoane din personalul fostului ziar Seara au rămas în București și au ales calea colaboraționismului. Printre acestea s-au aflat în principal Arghezi, Galaction, Bărbulescu și Karnabatt, care au scris pentru tribuna propagandistă Gazeta Bucureștilor. Potrivit zvonurilor populare, Bogdan-Pitești a pierdut favoarea ocupanților, care au descoperit în cele din urmă că el a folosit banii primiți pentru cheltuieli personale.

În schimb, mai mulți foști colaboratori ai ziarului Seara au trecut sub tăcere criticile lor la adresa Antantei pe tot restul războiului. Nicolae Petrescu Găină a realizat unele contribuții la efortul propagandistic al Antantei în cea de-a doua jumătate a anului 1916. El a fost capturat de germani în București, după ce ar fi fost denunțat de Bogdan-Pitești. Avram Steuerman-Rodion a fost mobilizat ca medic în cadrul Forțelor Terestre Române, fiind decorat, dar a revenit la jurnalismul germanofil după ce România a încheiat tratatul de pace din 1918; victimă a depresiei clinice, el s-a sinucis în toamnă aceluiași an. Decorat cu Ordinul Steaua României pentru activitatea sa ca medic militar, Călin a murit de tifos la începutul anului 1917. Aderca a luptat pe front și și-a păstrat neutralitatea de inspirație socialistă care a ieșit mai târziu la suprafață în diversele sale opere literare de ficțiune.

După ce Armistițiul cu Germania din noiembrie 1918 a schimbat norocul României, conducând la formarea României Mari, mai mulți foști jurnaliști de la ziarul Seara au fost acuzați de trădare. În martie 1919, un tribunal militar l-a condamnat pe Karnabatt la zece ani de închisoare și pe Arghezi la cinci ani de închisoare. Ei au fost însă grațiați de regele Ferdinand I în iarna anului 1920. Bogdan-Pitești li s-a alăturat în închisoare: potrivit unor surse, el a fost arestat tot pentru colaboraționism, în timp ce altele consemnează că el ispășea o condamnare anterioară pentru fraudă. După un timp, unii dintre foștii colaboratori ai ziarului Seara au povestit întâlnirile lor cu Bogdan-Pitești și stilul lui de jurnalism prin intermediul unor autobiografii fictive. Afacerea Seara este repovestită în special în romanele scrise de Lucrezzia Karnabatt (Demoniaca, 1922) și Ion Vinea (Venin de mai, 1971).

Textele scrise de Arghezi pentru Seara au fost în mare parte necunoscute generațiilor ulterioare. Ele au fost reeditate în 2003, într-o ediție critică coeditată de fiica Mitzura Arghezi (Domnica Theodorescu) și Traian Radu. Potrivit filologului Gheorghe Pienescu, care a adunat și pregătit textele pentru imprimare în anii 1960, copiile articolelor i-au fost luate sub un pretext fals de Mitzura Arghezi și niciodată returnate. Ca o contribuție suplimentară la literatura română, popularizarea de către Seara a expresiei craii de Curtea-Veche ar putea să-l fi inspirat pe Mateiu Caragiale în scrierea celebrului său roman din 1929.

Note

Bibliografie

Ziare desființate din România
Ziare editate în București
Presa română în Primul Război Mondial
Ziare în limba română
Simbolism (artă)

Seara (ziar)


Mr. District Attorney in the Carter Case é um filme policial estadunidense dirigido por Bernard Vorhaus e escrito por Sidney Sheldon e Ben Roberts. O filme é estrelado por James Ellison. Foi lançado em 18 de dezembro de 1941, pela Republic Pictures.

Elenco

Filmes dos Estados Unidos de 1941
Filmes policiais dos Estados Unidos
Filmes da Republic Pictures
Filmes em preto e branco
Filmes em língua inglesa


الساعة  في علم التعمية، هي طريقة اخترعها عالم الرياضيات البولندي (Jerzy Różycki)، في الفريق البولندي العام (Biuro Szyfrów أي مكتب التعمية)، لتسهيل فك تعمية الرسائل الألمانية المعماة بواسطة آلة إنجما. مكّنت هذه الطريقة في بعض الأحيان من تحديد أي من دوّارات آلة إنجما في أقصى اليمين، في موضع يدور فيه الدوّار عند كل ضغطة زر.

اقرأ أيضًا
 مكتب التعمية

مراجع
 Władysław Kozaczuk, Enigma: How the German Machine Cipher Was Broken, and How It Was Read by the Allies in World War Two, edited and translated by Christopher Kasparek, Frederick, MD, University Publications of America, 1984.

الحرب العالمية الثانية
العلوم والتقنية في بولندا
تعمية
مكتب الشيفرات

ساعة (تعمية)


La ligne Pont-Saint-Martin - Gressoney est une ligne ferroviaire à voie étroite de  parcourant la vallée du Lys et n'ayant jamais été réalisée.

Histoire
La société qui aurait dû créer une ligne de tramway électrifiée le long de la vallée du Lys est créée à Pont-Saint-Martin le 2 février 1910.

Le coût estimé s'élève à 1 400 000 lires, et le capital initial à 1 000 000 lires.

En 1916, le projet est soumis à l'administration communale de Gressoney-Saint-Jean, mais il ne sera jamais réalisé.

Le seul témoignage de cette œuvre est le bâtiment dénommé la Remise, situé à Predeloasch, localité de Gressoney-Saint-Jean, près du Musée régional de la faune alpine, qui aurait dû constituer la gare tête de ligne.

Bibliographie
  André Zanotto Histoire de la Vallée d'Aoste Musumeci éditeur, Quart (1980)
  Elio Riccarand, Storia della Valle d'Aosta contemporanea (1919-1945), Stylos Aoste (2000)

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Pont-Saint-Martin
 Gressoney-Saint-Jean

Pont-Saint-Martin - Gressoney

Ligne de chemin de fer Pont-Saint-Martin - Gressoney


سيناون قرية صغيرة تقع في غرب ليبيا (قرب غدامس). يبلغ عدد سكانها حوالي 4000 نسمة،
وتعرف سيناون بكثرة أراضيها بمادة الملح وبالأغنام من مختلف أنحاء البلد بما تتمتع به بأراضي خضراء في موسم الأمطار وتُعرف بـالترفاس (فطر ينمو في الصحراء) الذي ينمو في موسم الأمطار وكانت منطقة جذب سياحي للسياحة الخارجية قبل الأزمة ولا تزال ذات جذب سياحي للسياحة الداخلية بما تتمتع به بـآثار وعراقة تاريخ متأصل في سكانها بالطيبة، والكرم، والهدوء، وجمالها الخاص لأنها تجمع ما بين البادية، وتقاليد الجبل لأنها تقع بينهما. تنقسم إلى سيناون المركز (القصر الفوقاني، والقصر اللوطاني، عين علي)، ومنطقة «الشعواء» التي تبعد حوالي 8 كيلومترات.

كما أن لهذه القرية امتداد جغرافي كبير، وهذا يدل على عراقة هذه القرية وتوغلها في التاريخ، حيث أن حدودها الجغرافية تمتد شمالاً 40كم تقريباً، وغرباً، أكثر من 80 كم، أما شرقاً فتمتد إلى أكثر من 100 كم وغرباً 70 كم.

المراجع

أماكن مأهولة في ليبيا

سيناون


Iver P. Iversen (født 24. august 1884, død 17. januar 1968) var maskinmester.

Iversen meldte sig frivilligt til Ejnar Mikkelsens Alabama-ekspeditionen 1909-12 hvis formål var at søge efter de tre forskere Ludvig Mylius-Erichsen, Niels Peter Høeg Hagen og Jørgen Brønlund fra Danmark-ekspeditionen til Nordøstgrønland 1906-08. Det lykkedes ham at finde Brønlunds grav. På denne slædetur havde Ejnar Mikkelsen kun én ledsager, maskinmester Iver P. Iversen. Han havde også frivilligt meldt sig, da Ejnar Mikkelsen skulle starte slædeturen til Danmarkshavn for at finde de eftersøgte og varderne. Men da de to mænd kom tilbage til deres vinterkvarter var skibet skruet ned af isen og besætningen taget hjem med en norsk sælfanger. Uden megen proviant og andre hjælpemidler overlevede de næsten to og et halvt år i ødemarken med en lille træhytte. I Danmark havde man opgivet håbet om at se dem i live, men foråret 1912 blev de reddet af en norsk hvalfanger og sejlet hjem. Han er portrætteret af Joe Cole i filmen  2022.

Litteratur
 Ejnar Mikkelsen,Tre år på Grønlands østkyst, tekst: Naja Mikkelsen (f. 1949), 2010, 1. udgave. 1913,

Se også
 To mænd i ødemarken - film af Jørgen Roos fra 1971
 Against the Ice - film af Peter Flinth fra 2022

Eksterne henvisninger og kilder
 Nekrolog over Iver P. Iversen
 Ejnar Mikkelsen | Gyldendal - Den Store Danske

Maskinmestre

Iver P. Iversen


Rizzo & Rizzo Shoes Ltd. (Re)  est un arrêt de principe de la de la Cour suprême du Canada rendu en 1998 concernant la priorité des intérêts des employés lorsqu'une entreprise déclare faillite.

Le jugement reposait sur l'interprétation de la Loi sur les normes d'emploi de l'Ontario. Il a été rendu pour marquer l'adoption par la Cour suprême du Canada de l'approche téléologique de l'interprétation des lois. Pour cette raison, a depuis été fréquemment cité dans les décisions subséquentes des tribunaux canadiens, presque chaque fois qu'une loi est interprétée.

Les faits
Rizzo & Rizzo Shoes Ltd. s'est déclarée en faillite ; les employés ont par la suite perdu leur emploi. L'entreprise a payé tous les salaires, traitements, commissions et indemnités de vacances jusqu'à la cessation d'emploi. Le ministère du Travail de la province de l'Ontario a effectué un audit de l'entreprise pour s'assurer qu'aucun autre paiement n'était dû aux anciens employés en vertu de la Loi sur les normes d'emploi (LNE).

Une preuve de réclamation a été soumise à un syndic, qui a par la suite rejeté la réclamation. Selon le syndic, la faillite d'une entreprise ne constitue pas un congédiement; ainsi, les anciens employés de Rizzo & Rizzo Shoes n'ont obtenu aucun droit positif à une indemnité de départ, de cessation d'emploi ou de vacances en vertu de la LNE.

Jugement de première instance
L'affaire a été portée devant la Cour de l'Ontario (Division générale) où le juge a donné raison au ministère du Travail et a autorisé le paiement des anciens employés soient payés.

Jugement d'appel
Cependant, la Cour d'appel de l'Ontario a renversé la décision et rétabli la décision du syndic.

Autorisation d'appeler des anciens employés de la société
Le ministère a demandé l'autorisation d'interjeter appel du jugement de la Cour d'appel, mais s'est retiré de sa demande. À la suite de l'abandon de l'appel, le syndic a versé un dividende aux créanciers de Rizzo, laissant ainsi beaucoup moins de fonds dans la succession.

Par la suite, les appelants, cinq anciens employés de Rizzo, ont demandé l'annulation de l'abandon de l'appel, se sont ajoutés comme parties à l'instance et ont demandé et obtenu une ordonnance leur accordant l'autorisation d'en appeler.

Jugement de la Cour suprême
Le pourvoi des anciens employés de Rizzo & Rizzo Shoes est accueilli. Dans une décision unanime, la Cour a estimé qu'ils avaient droit aux paiements.

Motifs du jugement
Alors que le langage clair de la Loi semblait suggérer que l'indemnité de cessation d'emploi et l'indemnité de départ n'étaient payables que lorsque l'employeur mettait fin à l'emploi, la Cour a statué que les mots d'une Loi doivent être lus dans leur contexte entier et dans leur sens ordinaire et grammatical en harmonie avec l'esprit de la loi, l'objet de la loi et l'intention du législateur.

Le juge Iacobucci a écrit :

La Cour d'appel n'a pas interprété le libellé de la Loi conformément à cette lecture large, d'après la Cour suprême. Elle a observé que l'objet des dispositions relatives à l'indemnité de licenciement et à l'indemnité de cessation d'emploi était de protéger les employés, de reconnaître leur service et leur investissement dans l'entreprise de l'employeur et de les protéger contre les effets néfastes d'un bouleversement économique.

La Cour suprême a statué qu'il serait absurde de conclure que les employés qui disposaient de moins ancienneté et qui furent congédiés avant la faillite auraient droit à une indemnité de licenciement et à une indemnité de cessation alors que les employés avec plus d'ancienneté qui furent congédiés après la faillite n'auraient pas droit à ces indemnités :

La Cour suprême a également statué que l'historique législatif des dispositions relatives aux indemnités de cessation d'emploi et aux autres dispositions de la LNE appuyait une interprétation selon laquelle ces prestations étaient payables aux employés dont l'emploi prend fin en cas de faillite.

La Cour a en outre ordonné au ministère du Travail de payer les frais des employés, puisqu'il n'avait fourni au tribunal aucune preuve quant aux efforts qu'il avait déployés pour aviser ou obtenir le consentement des employés de Rizzo avant de se désister de sa demande d'autorisation d'appel à la Cour suprême en leur nom.

Notes et références

Lien externe
Texte intégral de l'arrêt

Arrêt de la Cour suprême du Canada
Droit du travail au Canada

Rizzo & Rizzo Shoes Ltd. (Re)


The New York Times Book Review (NYTBR) este o revistă supliment săptămânală a ziarului The New York Times în care sunt recenzate cărți noi de ficțiune și non-ficțiune. Este una dintre cele mai influente și mai citite publicații de recenzii de carte. Birourile publicației sunt situate în apropiere de Times Square din orașul New York.

Privire de ansamblu
The New York Times a publicat o secțiune de recenzie de carte începând din 10 octombrie 1896, anunțând:

Publicul-țintă este cititorul adult inteligent, cu un interes general. Times publică două versiuni în fiecare săptămână: una separată vândută prin abonament, librării și chioșcurile de ziare, iar cealaltă inclusă ca insert în fiecare ediție de duminică a Times (exemplarele sunt identice).

În fiecare săptămână NYTBR primește între 750 și 1000 de cărți de la autori și editori prin e-mail, dintre care doar 20-30 sunt alese pentru analiză. Cărțile sunt selectate de către "redactorii de previzualizare" care citesc peste 1.500 de șpalturi pe an. Procesul de selecție se bazează pe găsirea de cărți care sunt importante și valoroase, precum și pe descoperirea de noi autori ale căror cărți sta deasupra mulțimii. Cărțile autopublicate nu sunt examinate, în general, ca o chestiune de politică. Cărțile care nu au fost selectate pentru recenzie sunt stocate într-o "cameră de cărți inutile" și apoi vândute. În anul 2006 compania Barnes & Noble a achiziționat cam o dată pe lună cărțile aflate în acea cameră, iar veniturile au fost donate apoi de NYTBR pentru activități de caritate. Cărțile care sunt recenzate sunt, de obicei, donate recenzentului.

În anul 2015 toți criticii care realizau recenzii lucrau independent; NYTBR nu avea o echipă proprie de critici. În anii anteriori, NYTBR a avut critici proprii sau un amestec de critici proprii și critici independenți. Cărțile trec mai întâi pe la un "redactor de previzualizare" care colaborează cu criticul independent în crearea recenziei finale. Criticii independenți pot fi angajați ai New York Times, care lucrează în cadrul altor departamente. Printre criticii independenți se află, de asemenea, critici literari profesioniști, scriitori, profesori universitari și artiști care scriu recenzii pentru NYTBR în mod regulat.

Personalul revistei mai este format dintr-un redactor-șef și câțiva redactori seniori, o echipă de redactori, un redactor al paginii de scrisori de la cititori, ziariști care scriu articole săptămânale, cum ar fi coloana "Paperback Row", un redactor de producție, un departament care se ocupă de situl web și de publicarea articolelor pe Internet etc. În afară de revista tipărită, există un site Internet care oferă conținut suplimentar, inclusiv interviuri audio cu autori în cadrul seriei "Book Review Podcast".

Suplimentul editorial publică în fiecare săptămână renumita și influenta listă de bestseller-uri ale New York Times, care este alcătuită de redactorii departamentului "Știri și Rapoarte".

Pamela Paul a fost numit senior editor în primăvara anului 2013. Sam Tanenhaus a fost senior editor din primăvara anului 2004 până în primăvara anului 2013.

Cele mai bune cărți ale anului și cele mai importante cărți
În fiecare an, la începutul lunii decembrie, este publicată o listă cu cele "100 de cărți importante ale anului". Ea conține câte 50 de titluri de cărți de ficțiune și non-ficțiune care au fost recenzate anterior. Din lista de 100 de cărți, 10 cărți sunt incluse în lisa "Cele mai bune cărți ale anului", câte cinci de ficțiune și de non-ficțiune. Printre listele alcătuite la sfârșitul anului se află și lista celor mai bine ilustrate cărți pentru copii, din care fac parte 10 cărți alese de un juriu.

Studii
În 2010 profesorii de la Stanford Alan Sorenson și Jonah Berger au publicat un studiu care examinează efectul generat de recenziile pozitive sau negative din New York Times Book Review asupra vânzărilor de cărți. Ei au constatat că toate cărțile au beneficiat de pe urma recenziilor pozitive, în timp ce vânzările cărților unor autori populari sau bine-cunoscuți au fost influențate negativ de recenziile negative. Autorii mai puțin cunoscuți au beneficiat de pe urma recenziilor negative; cu alte cuvinte, publicitatea negativă a impulsionat de fapt vânzările de carte.

Un studiu publicat în 2012 de profesoara universitară și autorea Roxane Gay a constatat că 90% din recenziile de carte publicate de New York Times în anul 2011 au fost ale unor cărți scrise de autori albi. Gay a spus: "cifrele reflectă tendința generală din activitatea de editare în care majoritatea cărților publicate sunt scrise de scriitori albi". La data raportului, 72% din populația Statelor Unite ale Americii aparținea rasei albe.

Referințe

Legături externe
 The New York Times Book Review, home page.
 The New York Times, 10 octombrie 1896. Inaugural book review issue (announced on page 4, column 1)
 Interviews with senior editors and writers at the NYTBR, by Michael Orbach, The Knight News, Issue date: 2/8/07 Section: Knight Life
 The Man Behind the Criticism: Sam Tanenhaus (via Wayback Machine)
 Question and Answer: Dwight Garner (via Wayback Machine)
 Question and Answer: Liesl Schillinger (via Wayback Machine)
 Question and Answer: Rachel Donadio (via Wayback Machine)
 "Are The New York Times Book Reviews Fair?", Tell Me More, National Public Radio, 20 august 2010
 "Secret Workings Of Times Book Review Exposed!", Choir, 24 februarie 2007

The New York Times

The New York Times Book Review


يشار ياكش (1938 - ) سياسي تركي.

ولد يشار ياكش (Yaşar Yakış) في بلدة أقجاقوجة على البحر الأسود. تقلد منصب وزير الخارجية التركية و كان سفيراً لدى حلف شمال الأطلسي ومصر والسعودية. هو عضو في حزب العدالة و التنمية.

مراجع

دبلوماسيون أتراك في القرن 20
مندوبو تركيا الدائمون إلى حلف شمال الأطلسي
أشخاص على قيد الحياة
سفراء تركيا لدى مصر
سفراء تركيا لدى السعودية
سياسيو حزب العدالة والتنمية (تركيا)
مواليد 1357 هـ
مواليد 1938
وزراء خارجية تركيا
أعضاء الدورة البرلمانية التركية الثانية والعشرون
أعضاء الدورة البرلمانية التركية الثالثة والعشرين

يشار ياكش


Koen Metsemakers (30 de abril de 1992) é um remador neerlandês, campeão olímpico.

Carreira

Metsemakers conquistou a medalha de ouro nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio com a equipe dos Países Baixos no skiff quádruplo masculino, ao lado de Dirk Uittenbogaard, Abe Wiersma e Tone Wieten, com o tempo de 5:32.03, marcando a quebra do recorde olímpico e mundial.

Naturais de Overissel
Remadores olímpicos dos Países Baixos
Campeões olímpicos dos Países Baixos
Remadores nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Koen Metsemakers


General Sir Charles James Napier, (10 de agosto de 1782 - 29 de agosto de 1853) foi um oficial e veterano das campanhas peninsulares e de 1812 do Exército Britânico, e mais tarde major-general do Exército de Bombaim, período em que liderou a conquista militar de Sindh, antes de servir como governador de Sindh e comandante-em-chefe na Índia.

Guerra Peninsular
Napier comandou o 50º Regimento de Infantaria da Rainha durante a Guerra Peninsular na Península Ibérica contra Napoleão Bonaparte. As atividades de Napier lá terminaram durante a Batalha da Corunha, na qual ele foi ferido e deixado para morrer no campo de batalha. Napier foi resgatado, quase morto, por um baterista do exército francês chamado Guibert, e levado como prisioneiro de guerra. No entanto, Napier foi premiado com uma Medalha de Ouro do Exército depois que ele foi devolvido às mãos britânicas.

Napier ofereceu-se para regressar à Península Ibérica em 1810 para lutar novamente contra Napoleão em Portugal, nomeadamente na Batalha do Côa, na Batalha do Buçaco, na Batalha de Fuentes de Onoro, e na Batalha de Badajoz (1812) (o segundo cerco de Badajoz) na Extremadura, Espanha, na qual foi tenente-coronel no comando do 102º Regimento de Infantaria.

Guarnição das Bermudas e Guerra Americana de 1812
Napier posteriormente serviu nas Bermudas, onde o Regimento 102 foi enviado em 1812 para a Guarnição das Bermudas, estacionada na Guarnição de São Jorge. Napier serviu como governador de Cefalônia nas Ilhas Jônicas e escreveu um livro sobre a ilha. Mais tarde, ele serviu em uma missão diplomática na Grécia durante a Guerra da Independência, um conflito no qual tinha grande simpatia pelos gregos. Ele também escreveu mais dois livros sobre a Grécia e as Ilhas Jônicas.

Índia
Em 1842, aos 60 anos, Napier foi nomeado major-general para o comando do exército indiano na Presidência de Bombaim. Aqui, a política de Lord Baron Ellenborough levou Napier à província de Sindh (Scinde), com o objetivo de reprimir a insurreição dos governantes muçulmanos que permaneceram hostis ao Império Britânico após a Primeira Guerra Anglo-Afegã. A campanha de Napier contra esses chefes resultou em vitórias na Batalha de Miani (Meanee) contra o general Hoshu Sheedi e na Batalha de Hyderabad, e depois a subjugação do Sindh.

Napier foi nomeado Governador da Presidência de Bombaim por Lord Ellenborough. No entanto, sob sua liderança, o governo entrou em conflito com as políticas dos diretores da Companhia Britânica das Índias Orientais, e Napier foi destituído do cargo e voltou para casa com desgosto. Napier foi novamente despachado para a Índia durante a primavera de 1849, a fim de obter a submissão dos sikhs. No entanto, ao chegar mais uma vez na Índia, Napier descobriu que isso já havia sido realizado por Lord Hugh Gough e seu exército.

Publicações

 The Colonies, Treating of their Value Generally, of the Ionian Islands Particularly and Including Strictures on the Administration of Sir Frederick Adam (1833)
 Colonization, particularly in Southern Australia: with some remarks on small farms and overpopulation (1835)
 Remarks on Military Law, and the Punishment of Flogging (1837)
 A Dialogue on the Poor Laws (1838)
 Lights and Shades of Military Life (1840)
 A Letter to the Right Hon Sir J. Hobhouse, on the Baggage of the Indian Army (1849)
 A Letter on the Defence of England by Corps of Volunteers and Militia (1852)
 Defects, Civil and Military, of the Indian Government (1853)
 William the Conqueror, a Historical Romance (editado por Sir William Napier, 1858)

Referências

Leitura adicional

 Memorials & Monuments in the Royal Garrison Church Portsmouth

 Napier, Charles, Defects, Civil and Military of the Indian Government. Westerton, 1853.

 Lieutenant William Edwards of the 86th Regiment and his 'Sketches in Scinde', An essay about an important collection of illustrations by Napier's aide-de-camp Edwards  (published London, 1846).

Ligações externas

Militares do Reino Unido

Charles James Napier


Bonacini war ein italienischer Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Ciro Bonacini gründete 1898 in Modena das Unternehmen zur Produktion von Automobilen. Im gleichen Jahr endete die Produktion. Insgesamt entstanden nur wenige Fahrzeuge.

Fahrzeuge
Das einzige Modell war mit einem Einbaumotor von Bolide ausgestattet, der 20 PS leistete. Wie damals üblich, produzierte Bonacini nur das Fahrgestell. Karosseriehersteller fertigten die Karosserie. Im Falle von Bonacini war dies die Carrozzeria Orlandi.

Literatur
 Autorenkollektiv: Enzyklopädie des Automobils. Marken · Modelle · Technik. Weltbild Verlag, Augsburg, 1989

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Emilia-Romagna)
Unternehmen (Modena)

Bonacini


Coplestone Warwick Bampfylde,  baronnet (c. 1689 - ) de Poltimore et North Molton, Devon, est un propriétaire terrien britannique et homme politique conservateur qui siège à la Chambre des communes de 1710 à 1727.

Biographie

Bampfylde est le fils aîné du colonel Hugh Bampfylde (c. 1663-1691) (fils et héritier présomptif de Coplestone Bampfylde (2e baronnet) (c. 1633-1692)) et sa femme Mary Clifford, fille de James Clifford de Ware . Il s'inscrit à Christ Church, Oxford le 26 janvier 1708, à l'âge de 18 ans. Son père meurt d'une chute de cheval en 1691 et en 1692, il succède à son grand-père Coplestone Bampfylde (2e baronnet) (c. 1633–1692) en tant que baronnet. Sa mère l'a protégé dans sa petite enfance contre des poursuites contestant ses droits de propriété.

Aux élections générales de 1710, Bampfylde est élu sans opposition en tant que député d'Exeter. Il est ensuite réélu sans opposition en tant que député du Devon aux élections générales de 1713 . Il est réélu sans opposition aux élections générales de 1715 et vote contre le gouvernement dans toutes les scrutins. Au cours de la Rébellion jacobite de 1715, il est soupçonné de sympathies jacobites et est provisoirement emprisonné. Il est également mentionné dans le septième rapport de l'enquête de la South Sea Company comme ayant accepté 1 000 £ d'actions de la société le 22 mars 1720 sans les payer. Aux élections générales de 1722, il est de nouveau élu sans opposition pour le Devon et siège jusqu'à sa mort en 1727.

En plus d'avoir hérité des vastes domaines de son grand-père dans le Devonshire, dont Poltimore et North Molton, Bampfylde hérite également des domaines de son cousin éloigné Warwick Bampfylde (1623-1695) de Hardington, Somerset (descendant de Peter Bampfylde de Hardington, frère cadet de William I Bampfylde (mort en 1474) ), dont il est exécuteur testamentaire.

Mariage et enfants

En juin 1716, Bampfylde épouse Gertrude Carew, fille de John Carew (3e baronnet) (mort en 1692). Ils ont deux filles et un fils et héritier Richard Warwick Bampfylde,  baronnet (1722-1767).

Bampfylde meurt le 7 octobre 1727 et est enterré à Poltimore une semaine plus tard. Il est remplacé comme baronnet par son fils Richard Bampfylde,  baronnet (1722-1767).

Références

Étudiant de Christ Church (Oxford)
Baronnet
Décès en octobre 1727

Coplestone Bampfylde (3e baronnet)


El monasterio benedictino de San Pedro de Roda se halla en el término municipal del Puerto de la Selva en la provincia de Gerona (Cataluña). Construido en la falda de la montaña de Verdera por debajo de las ruinas del castillo de San Salvador de Verdera que le había dado protección, con una vista excepcional sobre la bahía de Llansá y del Puerto de la Selva, al norte del Cabo de Creus. Cerca del monasterio están las ruinas del poblado medieval de la Santa Cruz de Roda, del que solo queda en pie su iglesia de estilo prerrománico dedicada a santa Elena.

Historia

Fue restaurado a raíz de la publicación del libro que presentó el hallazgo y análisis de un reducido maletín conteniendo reliquias identificables como de san Pedro Apóstol que en el año 610 fueron alejadas por mar de la ciudad de Roma donde habían sido veneradas en la subterránea cripta (la Confesión bajo el altar) de la Antigua Basílica de San Pedro. Allí nunca regresaron.
Dentro de un «maletín» decorado con láminas de hueso, y envuelto con un delantal a la medida del pontífice Gregorio Magno había diminutos relicarios. Además incluyó en su interior una ara portátil (con inscripciones) destinada a celebrar misa los religiosos custodios durante su travesía marítima, cuando Roma estuvo seriamente amenazada por una invasión.

El lote de relicarios (sin tapa) fue accidentalmente recuperado justo doce siglos después de su ocultación en el muro de la cripta subterránea bajo el altar mayor de San Pedro de Roda. Las excavaciones arqueológicas posteriores a 1990 dieron muy buenos resultados, promoviendo incluso la restauración de todo el complejo abacial, y en especial la iglesia.

Hasta descubrirse dichas reliquias, era imposible justificar las vastas dimensiones de la iglesia y del monasterio, al ser un sector muy aislado en la costa del golfo de Rosas, pero posteriormente se hallaron allí varios tesoros: Monedas de oro y plata, antiguas baldosas de cerámica, e incluso pinturas románicas en los muros de un claustro inferior, desconocido hasta mediados del .

Se desconoce el verdadero origen del monasterio, lo que dio lugar en el pasado a especulaciones y leyendas, como la de la fundación por monjes que desembarcaron en la zona con los restos de san Pedro y otros santos, que debían custodiar para no ser profanados por las hordas bárbaras que caían sobre Roma. Pasado el peligro, el papa Bonifacio IV habría mandado construir el templo. Sin embargo, la primera documentación de la existencia del establecimiento data del año 878 siendo mencionado como una simple celda monástica consagrada a San Pedro, pero no es hasta el año 945 cuando se considera un monasterio benedictino independiente, regido por un abad. Ligado al condado de Ampurias, llega a su máximo esplendor entre los siglos  y . En él se celebran jubileos hasta su decadencia en el . Su importancia creciente lleva a convertirlo en un punto de peregrinaje de la época. A partir del  es saqueado en varias ocasiones y en 1793 fue abandonado por la comunidad benedictina que se trasladó a Vila-sacra y, finalmente, se instaló en Figueras en 1809 hasta que fue disuelta. En 1930 fue declarado monumento nacional y en 1935 la Generalidad de Cataluña inició las primeras restauraciones.

En las excavaciones realizadas durante 1990 y 1991 aparecieron restos del claustro del , pinturas anteriores al  y la necrópolis del  y , entre otros restos.

El CRAI Biblioteca de Reserva de la Universidad de Barcelona conserva algunas obras provenientes los fondos del monasterio. Asimismo, ha registrado y descrito ejemplos de las marcas de propiedad que lo identificaron a lo largo de su existencia.

El elemento arquitectónico

El conjunto se construye en terrazas, dada su ubicación. El claustro del  es la parte central del conjunto. En torno a él se distribuyen el resto de construcciones. La iglesia, consagrada en 1022, es el máximo exponente del grupo arquitectónico. De estilo románico sin comparación con las corrientes de su tiempo, aunque sugerente de la arquitectura tardorromana. Tiene planta de cruz latina con tres naves con bóveda de cañón, que son delimitadas por una doble columnata con capiteles de influencia corintia. La doble columnata descansa sobre un alto zócalo y en los laterales, unas columnas adosadas aguantan los arcos de medio punto que separan las naves. Las columnas adosadas a los pilares proceden de alguna construcción romana anterior.

La nave central es espléndida y de gran dimensión, con un deambulatorio en el ábside, que parece continuarse por las dos naves laterales. Bajo el ábside se encuentra la cripta.

Esta iglesia sintetiza con originalidad una serie de corrientes arquitectónicas anteriores, como la carolingia, el prerrománico y las construcciones romanas, por todo ello es considerada uno de los principales exponentes del románico en Cataluña.

En la fachada de poniente del monasterio se alza el campanario del , de planta cuadrada y de influencias lombardas del siglo anterior. A su lado una torre de defensa, o del homenaje, que probablemente se inició en el  pasando posteriormente por un largo proceso de construcción y reformas.

Galería de imágenes

Véase también

 Bienes de interés cultural de la provincia de Gerona
 Biblia de Roda

Referencias

Enlaces externos

 El monasterio de San Pedro de Roda
 San Pedro de Roda
 / http://www.romanicocatalan.com/02c-Girona/Altemporda/Rodes/Rodes.htm Extensa descripción del monasterio.

Puerto de la Selva
San Pedro de Roda
San Pedro de Roda
Monumentos de la provincia de Gerona
San Pedro de Roda
San Pedro de Roda
Bienes culturales de interés nacional de la provincia de Gerona
Fortificaciones de la provincia de Gerona
Arquitectura de 1022
Monasterios fundados en el siglo IX

Monasterio de San Pedro de Roda


تحليل المني أو تحليل السائل المنوي  هو دراسة وتقدير بعض الخصائص للمني وعدد الحيوانات المنوية فيه. وهو يعمل لسببين، إما للتأكد من حالة العقم لدى الزوج أو للتأكد من نجاح عملية الربط لدى الرجل.
وهو إجراء يساعد في تقييم تشكل واضطرابات النطاف، سلوكية الطرق الناقلة للنطاف، وجود التهاب أو اضطراب في وظائف الجهاز التناسلي الذكري والتوجه إلى سبب نقص الخصوبة والعقم.

الأسباب المستدعية لإجرائه

•يجرى هذا الفحص عند:
 كل خاطب مقدم على الزواج.
 كل زوج مضى على زواجه أكثر من سنة دون حصول إنجاب.
 التأكد من فعالية عملية قطع القناة الدافقة.
 الشك بوجود التهاب أو انتان في الجهاز التناسلي الذكري .

شروط جمع العينة
 يجب الامتناع عن إنزال المني لمدة 3 أيام ( لضمان دقة التعداد )على الأقل قبل إجراء الفحص وألا تتجاوز الأسبوع ( لتجنب وجود الاشكال الكهلة والميتة وسيئة الحركة )
 توضع العينة في وعاء بلاستيكي جاف ونظيف أو ضمن واقي ذكري خاص يعرف بالواقي الذكري الجامع (collecting condom) لا تحوي مواد قاتلة للنطاف.
 لا تقبل العينة المأخوذة بعد الجماع حتى لا تتلوث العينة بمفرزات المهبل .
 تنبيه المريض إلى ضرورة جمع العينة كاملة، دون استخدام مواد مزلقة (lubricants) .
 يجب تسليم العينة للمختبر خلال مدة أقصاها نصف ساعة مع إبقائها بدرجة تقارب ال 37 ºċ.

في حال طلب ;زرع جرثومي للسائل المنوي عندها يجب مراعاة الشروط التالية :
 وضع العينة في وعاء عقيم.
 الامتناع عن تناول المضادات الحيوية لمدة 3 – 5 أيام قبل الاختبار.
 تنظيف منطقة الصماخ الظاهر بالماء والصابون ثم تجفيف المنطقة قبل أخذ العينة.
 ألّا تتجاوز المدة الفاصلة بين جمع العينة والزرع مدة 3 ساعات .

كيفية التحليل
يقسم فحص السائل المنوي إلى :
 فحص عياني
 فحص مجهري
 فحوص كيميائية
 فحوص مناعية

ملاحظة : يتم استلام العينة مباشرة ووضعها بالحاضنة بدرجة 37 º لمدة نصف ساعة . ويتم تسجيل وقت القذف وليس وقت استلام العينة ..

الفحص العياني
نقوم بدراسة الأمور التالية:
 التمييع (liquefaction)
 المظهر والعكارة (appearance & turbidity)
 اللون (color)
 الحجم (volume)
 اللزوجة (viscosity).

التمييع
عند خروج السائل مباشرة بعد القذف يكون مميعا لكن بسرعة تبدأ فعالية البروتين كيناز المفرز من الحويصلان المنويان الذي يسبب تخثره (coagulate) على شكل كتل هلامية وإن الإنزيم الحال للبروتين (proteolytic) المفرز من البروستات هو الذي يميعه خلال 20 -25 دقيقة .

فائدة التميع هو جعل النطاف غير المتحركة تكتسب حركة في الوسط السائل.

نراقب تميع العينة من لحظة القذف حتى 60 دقيقة .

إذا لم يحدث تميع خلال أول نصف ساعة من الحضن عندها نحضنه لمدة نصف ساعة أخرى وإذا لم يحدث تميع أيضا بعد مرور ساعة يمكن اللجوء إلى إضافة مواد مميعة حالة للبروتين مثل مادة البروميلين .

زيادة وقت التميع عن 60 دقيقة أمر غير طبيعي وقد يدل على اضطراب في وظيفة البروستات .

المظهر والعكارة
السائل المنوي الطبيعي أبيض حليبي عكر إلى رمادي وقد يأخذ اللون الأصفر (نتيجة وجود الفلافين ).
 الرائق جداً منه قد يدل على نقص شديد في عدد النطاف.
 يأخذ اللون الأحمر في حال وجود نزف تناسلي حديث.
 يأخذ اللون البني في حال وجود نزف تناسلي قديم.
 وقد يتغير اللون لسبب دوائي أو تناول الفيتامينات وقد يصبح زائد الاصفرار في حالة اليرقان.

الحجم
تبلغ كمية السائل المنوي الطبيعية من (2 – 5)مل ويقاس عادة باستخدام الممص الحجمي أو باستخدام وعاء زجاجي مدرج بتدريجات 0.1 مل ويجب أن يتم القياس بدقة لأنه يدخل ضمن حساب تركيز وعدد النطاف .

ويجب ألّا تقل الكمية عن 0.5 مل .

إن نقص الحجم قد يدل على :
 انسداد القناة الدافقة .
 غياب الأسهر الخلقي ثنائي الجانب.
 حالة الدفق الراجع الجزئي .
 خسارة قسم من الدفق نتيجة خطأ من المريض نفسه في إنزال المني.

ملاحظة: الكميات الكبيرة والرائقة من السائل قد تدل على نقص شديد في عدد النطاف.

اللزوجة
المني الطبيعي لزج بشدة ويلاحظ ذلك عند القيام بقياس الحجم .

تقييم اللزوجة يتم بإحدى الطريقتين :

الأولى نستخدم مِمَص  ذو فوهة بقطر واسع حوالي 5 ملم ونسحب قسم من السائل بواسطة الممص ثم ندع هذا السائل يهبط بتأثير الجاذبية الأرضية فاذا تشكل خيط طوله> 2سم هذا يعني لزوجة زائدة.

الثانية نستخدم قضيب زجاجي نغمس رأسه في السائل ثم نرفعه للأعلى فإذا تشكل خيط لزج> 2سم فان اللزوجة زائدة.
 يتم التقييم بدرجات من الصفر ( مائي ) إلى 4 ( يشبه الهلام ) .

إن زيادة اللزوجة تعيق حركة النطاف . وقد يكون هذا أحد اسباب العقم.

,في حال اللزوجة الشديدة يضاف وقاء (buffer) خاص لتسهيل متابعة الفحص مع الانتباه إلى إدخالها ضمن الحسابات لكونها مادة ممدة .

قياس الحموضة
إنّ درجة الحموضة (أس هيدروجيني) الطبيعي للسائل ( 7.2 – 8 ) ويتم قياسه باستخدام الأشرطة (strips ) .

تقرأ درجة الحموضة بعد التميع مباشرة ويفضل خلال مدة نصف ساعة إلى ساعة ويجب عدم التأخر في ذلك لأن درجة الحموضة للسائل تزداد تدريجياً مع مرور الوقت نتيجة لخسارة المواد الدارئة الموجودة فيه.
 إذا كان أقل من 6.5 فان النطاف تموت .
 إذا كان حامضي ( <7 ) فهذا يدل على اضطراب في الحويصلين المنويين، زيادة إفرازات البروستات .
 إذا كان قلوي (> 8.5 ) فهذا يدل على التهاب .

الفحص الرطب
وذلك بأخذ 10 µ من السائل على شريحة وتغطيتها بساترة وفحصها تحت المجهر ونقيّم:
 الحركة motility .
 التراص agglutination .

الحركة
تتم على ثلاثة مراحل :
 المرحلة الأولى : تتم بعد التمييع مباشرة وبعد مزج العينة بشكل جيد وذلك بوضع نقطة من السائل المنوي
على سلايد زجاجي والفحص بالتكبير x40 مع مراعاة ان تكون النقطة صغيرة حتى لا تتشابك النطاف
مع بعضها ويصبح تمييزها عن بعضها أمرا صعبا ( يفضل ان تكون10 ıµ ).

نقوم بفحص عدة ساحات مجهرية ونقوم بعد 200 نطفة على الأقل وتقدير نسبة النطاف المتحركة إلى غير المتحركة وتكون النسبة المقبولة هي فوق 70% .

ملاحظة: يفضل تدفئة السلايد الزجاجي المستخدم في الفحص وخصوصا في الشتاء لأن البرودة تعيق
حركية النطاف مما يوهم الفاحص بضعف حركة النطاف .
 المرحلة 2: تتم بعد ساعة كاملة من التميع، النسبة المقبولة للحركة النشيطة هي أكثر من 60% .
 المرحلة 3: تتم بعد ساعتين من التمييع وهي الزمن اللازم لوصول النطفة إلى نفير فالوب وإلقاح البيضة

النسبة المقبولة للحركة النشيطة هي أكثر من 50% .

 تقييم الحركة ب 4 درجات
 الدرجة 1 : نطاف غير متحركة .
 الدرجة 2 : نطاف متحركة فقط بالذيل ( حركة غير متقدمة ).
 الدرجة 3 : نطاف متحركة للأمام بشكل منحني .
 الدرجة 4 : نطاف متحركة للامام بشكل مستقيم .

ـ بالنسبة للدرجة يجب أن يكون 50 % من النظاف من الدرجة 3 و 25 % على الأقل من الدرجة 4 .

التراص

إن وجود تراص ( تجمع ) لنطاف غير متحركة مع بعضها البعض أو مع خلايا ظهارية غير مهم، لكن وجود نطاف متحركة متراصة أمر يجب ذكره بالتقرير . حيث أنه قد يدل على وجود أضداد للنطاف في السائل المنوي التي تسبب نقصا في الخصوبة ( يتم التأكد بفحوص مناعية خاصة ).

قد يكون التراص : رأس – رأس، عنق –عنق، ذيل –ذيل ... أو مختلط.

ـ ويتم تقييم التراص بالدرجات :
 الدرجة 1 : أقل من 10 نطفة متراصة بالساحة، مع وجود نطاف حرة.
 الدرجة 2 : بين 10-50 نطفة متراصة بالساحة، مع وجود نطاف حرة.
 الدرجة 3 : أكثر من 50 نطفة متراصة بالساحة، مع وجود نطاف حرة.
 الدرجة 4 : كل النطاف متراصة ولا يوجد نطاف حرة .

انظر أيضًا
 جودة المني
 السائل المنوي

المراجع

طب الخصوبة
مني

تحليل مني


اشتهرت بيروت، عاصمة لبنان، بفنونها ومفكريها وبخاصة بعد الحرب العالمية الثانية. وكانت الموسيقى البدوية التي كانت تصاحب رقصة الدبكة منتشرة مع موسيقى الرعاة التي اعتمدت على المزمار. ومع استقلال لبنان وتشجيع الفنون، برز موسيقيون لبنانيون طبعوا الموسيقى اللبنانية بطابع فلكلوري لبناني منهم الاخوين الرحباني الذان ألّفا الموسيقى والمسرح الموسيقي اللبناني وأنشاؤا موسيقى لبنانية اصيلة. ومن الموسيقيين الذين الفوا المغناة اللبنانية فلمون وهبة وزكي ناصيف ووديع الصافي.

وعن الموسيقى السيمفونية، اشتهر وليد غلمية الذي الف سيمفونيات عربية ضخمة وسليم سحاب الذي حلق بموسيقاه.

واشتهر الاخوين فليفل في تأليف الموسيقى الوطنية وكانا رواد تأليف الاناشيد الوطنية العربية والموسيقى العسكرية.

وتزاوجت الموسيقى الغربية مع الابداع اللبناني وظهرت الجاز اللبنانية مع زياد الرحباني واستعمل الإيتار مع أغاني خالد الهبر. واشتهرت مؤخرا موسيقى الاندرغراوند مع فرق مثل.... وأصبح رائد ياسين، مازن كرباج، شريف صحناوي وشربل الهبر. رواد الموسيقى المرتجلة الحرة في العالم العربي.

الموسقى الدينية
وألف الرحابنة العديد من الاغاني الدينية والتراتيل التي غنتها فيروز في الاعياد وبخاصة الميلاد والفصح. وطور اللبنانيان شارل مكريس ومارون ادولف موسيقى الراب لتستعمل في الطقوس الدينية المسيحية.

وبرع في لبنان العديد من المنشدين الدينيين الذين اعتمدوا على الدف والصوت الجميل لانشاد الاناشيد الدينية الإسلامية والتي تغنى في الاعياد الإسلامية وايام المولد النبوي الشريف.

الات الموسيقى اللبنانية
اعتمد الموسيقى اللبنانية على الدربكة والعود والمزمار أو الناي والذين اعتبروا من أساسيات الموسيقى اللبنانية. واستعمل القانون والكمان في الموسيقى اللبنانية الكلاسيكية. ومن ثم، استعمل الجيتار والبيانو والاورغن والدرامز. وفي حديثا، استعملت السينثيزايزرز الإلكترونية.

مراجع

موسيقى لبنانية

موسيقى لبنانية


إريك تابوردا (14 يناير 1969 في ليون)  لاعب كرة قدم فرنسي معتزل كان يجيد اللعب في خط الدفاع .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو تولوز
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو لو روتش
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو مولهاوس
مواليد 1969
مواليد في ليون

إريك تابوردا


Mændenes højdespring under sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro blev holdt på Olympic Stadium i perioden d. 14.-16. august 2016.

Tidsoverigt

Alle tider er i brasiliansk tid (UTC-3)

Resultater

Kvalificeringsrund
Kvalificeringsregel: Kvalificerende højde er på 2.31 (Q) eller de 12 bedste atleter (q) går videre til finalen.

Finale

Referencer

Højdespring (herrer)

Atletik under sommer-OL 2016 - højdespring (herrer)


Stade Nungesser Fransa'nın Valenciennes şehrinde 1930 yılında çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyumdur.

Stadyumda çoğunlukla futbol müsabakaları yapılmaktadır. Fransa'nın Valenciennes FC takımının maçlarını yaptığı stadyum, 11.316 seyirci kapasitelidir.

Valenciennes FC
Valenciennes
Nungesser

Nungesser Stadyumu


Hassiyum, simgesi Hs ve atom numarası 108 olan, 8B grubundan yapay bir kimyasal element. Radyoaktif bir element olan hassiyumun oda sıcaklığında katı olduğu ve elementin renginin gümüşi gri renkte olduğu tahmin edilmektedir. 1984 yılında Peter Armbruster ve Gottfried Munzenber tarafından sentezlenmiş element adını Almanya'nın Hessen eyaletinden alır.

Element sadece laboratuvarlarda çok az miktarlarda sentezlenebilir ve doğada bulunmadığı düşünülür. Hassiyumun en stabil izotopu olan 269Hs'nin yarı ömrü yaklaşık 16 saniyedir.

Kaynakça

Geçiş metalleri

Elementler

Hassiyum


David Lujan (* 7. April 1965) ist ein amerikanischer Politiker der Demokratischen Partei. Er gehörte von 2004 bis 2011 dem Repräsentantenhaus und 2012/13 dem Senat von Arizona an.

Lujan, der an der Arizona State University den Bachelorgrad in Marketing erhielt und 1996 mit dem Juris Doctor abschloss, ist Partner einer Rechtsanwaltskanzlei in Phoenix. 2002 wurde er in den Phoenix Union High School District Governing Board gewählt. 2006 wurde er erneut in das Gremium gewählt, dessen Vorsitz er 2007/2008 ausübte.

Lujan wurde 2004 ins Repräsentantenhaus von Arizona gewählt, dem er ab Januar 2005 für drei Legislaturperioden angehörte und 2009/10 Vorsitzender der Demokraten als Minderheitsfraktion war (minority leader). Er war das führende demokratische Mitglied im Bildungsausschuss und Mitglied im Haushaltsausschuss des Repräsentantenhauses. Da er 2010 nicht zur Wiederwahl antrat, schied Lujan im Januar 2011 aus dieser unteren Kammer der State Legislature Arizonas aus. Im Jahr 2010 trat Lujan stattdessen für die Position des Attorney General Arizonas an, unterlag aber in der Vorwahl der Demokraten.

Am 11. Januar 2012 wurde Lujan zum Mitglied des Senats von Arizona ernannt. Er trat dort die Nachfolge von Kyrsten Sinema für den Rest ihres Mandats an, nachdem sie zurückgetreten war, um ihre Kandidatur für das Repräsentantenhaus der Vereinigten Staaten zu betreiben. Er vertrat dort den 15. Wahlbezirk Arizonas, der den Großteil der Stadt Phoenix umfasst. Lujan trat bei der Wahl im November 2012 nicht für das Mandat an und schied im Januar 2013 aus dem Senat aus. Im August 2013 trat er in der Vorwahl der Demokraten für den 4. Sitz im Stadtrat von Phoenix an, unterlag aber ebenfalls.

Er ist Direktor des Arizona Center for Economic Progress und bezeichnet sich selbst als Progressiven, der wie Sinema gelernt habe, überparteilich zusammenzuarbeiten, um Ergebnisse zu erzielen.

Weblinks

 David Lujan. In: Ballotpedia (englisch)
 Lujan, David. In: Our Campaigns (englisch)

Einzelnachweise

Mitglied des Senats von Arizona
Mitglied des Repräsentantenhauses von Arizona
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Person (Phoenix, Arizona)
US-Amerikaner
Geboren 1965
Mann

David Lujan


Jagdispur (en hindi: जगदीशपुर ) es una ciudad de la India, en el distrito de Bhojpur, estado de Bihar.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 75  a 92 km de la capital estatal, Patna, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 34 911 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Bihar

Jagdispur


Radiofar označivač (eng. marker beacon), posebna vrsta VHF radiofara koji se koristi u zrakoplovstvu, osobito u konjunkciji s instrumentskim sustavom slijetanja (instrument landing system, ILS), da bi pilotima dalo parametre kojim će moći odrediti položaj duž etablirane rute ka odredištu kao što je pista.

Prema članku 1.107 Međunarodne telekomunikacijske unije (ITU) Radijska regulativa (RR) radiofar označivač je definiran kao Radio odašiljač u aeronautičkoj radionavigacijskoj službi koji odašilja okomito prepoznatljivi uzorak radi davanja informacije o položaju zrakoplovima.

Izvori

Telekomunikacije

Radiofar označivač


Shannon Michelle Wilsey (9 de octubre de 1970–11 de julio de 1994), conocida por el nombre artístico de Savannah, fue una actriz porno estadounidense, protagonista de más de cien películas pornográficas a lo largo de su carrera. Una de las más prominentes modelos en la industria para adultos de su época, adquirió notoriedad en su corta carrera (1990–1994) debido a su presencia ante la cámara y su agitada vida personal. Savannah se suicidó en 1994 luego de sufrir un accidente automovilístico.

Carrera y relaciones
Savannah firmó un contrato en exclusividad con Vivid Entertainment en 1991 y rápidamente se hizo famosa. Comenzó a consumir drogas y a gastar grandes sumas de dinero, llegando a tener problemas financieros. También se forjó una reputación de persona temperamental, forzando a Vivid a cortar sus relaciones con ella en 1992.

Se vio involucrada en una relación lésbica estable con su compañera modelo porno Jeanna Fine, de quien, según declaró más tarde, se había enamorado profundamente. También tuvo relaciones con el músico Gregg Allman, el comediante Pauly Shore, el guitarrista Slash y el cantante Vince Neil de Mötley Crüe.

Muerte
A las 2:00 a.m. del 11 de julio de 1994, Savannah junto a su amigo Jason Swing, conducía para volver a casa de una fiesta nocturna. Según los informes policiales, ambos estaban ebrios. A una cuadra de llegar, estrelló su Corvette contra una valla, sufriendo laceraciones en la cara y rompiéndose la nariz. Cuando llegaron a casa, ambos sacaron a pasear a su rottweiler, Daisy.

Fue encontrada en su casa sobre un charco de sangre, mientras aún respiraba, por su amiga Nancy Pera. Se había disparado en la cabeza con una pistola calibre 9 mm. Después de casi nueve horas en coma, murió a las 11:20 del 11 de julio de 1994, en el St. Joseph's Medical Center, en Burbank, California.

Los investigadores policiales concluyeron que sufría una profunda depresión producida por varios factores, incluyendo el consumo de drogas, las dificultades financieras y los desengaños amorosos. El accidente, que le provocó secuelas en su apariencia que pudieron haber acabado con su carrera, según creyó la policía, pudo ser el factor desencadenante que la llevó al suicidio. Su cuerpo fue cremado y las cenizas entregadas a su familia y amigos.

En la cultura popular
La banda de rock Okkervil River ha compuesto tres canciones basadas en la vida de Savannah. Se titulan "Red" en el álbum Don't Fall in Love with Everyone You See, "Savannah Smiles" en The Stage Names, y "(Shannon Wilsey on the) Starry Stairs" en The Stand-Ins.

Referencias

Enlaces externos

Actrices pornográficas de Estados Unidos
Suicidas de Estados Unidos
Suicidas por arma de fuego
Suicidios femeninos
Suicidios en 1994

Savannah (actriz)


Le pigeon aux petit pois (Português: Pombo com ervilhas), é uma pintura a óleo pintada em 1911, por Pablo Picasso. É um exemplo das obras cubistas de Picasso e está estimada em 23 milhões de euros. Esta foi uma das 5 pinturas roubadas do Museu de Arte Moderna da Cidade de Paris a 20 de maio de 2010, que juntas estão avaliadas em 100 milhões de euros. A pintura nunca mais foi recuperada e a sua localização permanece desconhecida.

História
Esta pintura foi criada durante o primeiro período do Cubismo, conhecido como o Cubismo Analítico. Este estilo começou em 1907, quando Picasso mostrou a sua primeira pintura cubista, Les Demoiselles d'Avignon, a Georges Braque. A pintura foi influenciada pela arte tribal africana e quebrou as regras tradicionais da pintura ocidental. Picasso e Braque passaram dois anos a trabalhar no novo estilo cubista. Em 1908, Braque criou a sua própria pintura cubista, Large Nude. Um ano depois, em 1909, Picasso e Braque mudaram o seu foco de retratar pessoas para naturezas-mortas. Em 1912, Picasso e Braque já tinham introduzido palavras nas suas pinturas.

O Cubismo analítico usava formas geométricas para aludir às formas de pessoas e de objetos. Com o passar do tempo, estas formas geométricas tornaram-se mais proeminentes, criando uma imagem mais abstrata. O objeto era pintado de forma mais fraturada e era apresentado numa perspetiva multidimensional. A palete de cores era intencionalmente limitada para expressar este efeito. O Cubismo oferecia ao espectador uma perspetiva de movimento, como se ele visse o objeto a partir de múltiplos ângulos ao mesmo tempo.

Descrição
Le pigeon aux petit pois é uma pintura a óleo pintada por Pablo Picasso em 1911. Está pintada no estilo cubista, refletindo tons de ocre e castanho. Esta pintura está avaliada em 23 milhões de euros.

Roubo
Às 3 horas da manhã do dia 20 de maio de 2010, um ladrão mascarado entrou no Museu de Arte Moderna de Paris após remover o vidro de uma janela. Tanto o sensor de movimento e o alarme que devia ter sido ativado à entrada não estavam a funcionar. O roubo não foi descoberto até à próxima manhã. A polícia chegou ao autor do roubo através de uma dica e o ladrão foi identificado como sendo um homem de 49 anos chamado Vjéran Tomic, que já tinha registo criminal. Ele foi sentenciado a 8 anos de cadeia e os seus dois cúmplices foram forçados a pagar uma multa de 104 milhões de euros.

Um dos cúmplices de Tomic, Yonathan Birn, que confessou receber as pinturas roubadas, disse que ele tinha deitado as obras roubadas no lixo. No entanto, a polícia duvidou deste testemunho. No total, 5 obras de arte foram roubadas, incluindo Le pigeon aux petit pois e obras de Henri Matisse, Georges Braque, Fernand Léger e Amedeo Modigliani. As pinturas roubadas nunca foram achadas e juntas estão avaliadas em 100 milhões de euros.

Pinturas de Pablo Picasso
Pinturas de 1911
Pintura do cubismo
Obras de arte roubadas

Le pigeon aux petits pois


Fujifilm, Japon fotoğraf ve görüntüleme sistemleri teknolojileri firması. Dünya fotoğraf piyasasının lideri olarak gösterilmektedir. Özellikle baskı teknolojileri ve yüklü AR-GE çalışmalarıyla sektörde öncülük eden bir firmadır. Fujifilm Frontier serisi Minilab baskı makineleri ile diğer firmalara örnek olmuştur.

Son dönemde film teknolojisinin yerini digital teknolojiye bırakması ile negatif ve pozitif film üretimine son verip fotoğraf alanında dijitale yönelmişlerdir. Aynasız fotoğraf makineleri alanında X serisi ile pazarda önemli bir yer edinmişlerdir. Gene instax (anında baskı) makineleri de en çok satan ürünlerindendir. Fotoğraf dışında özellikle medikal görüntüleme, endoskopi, ultrasonografi alanlarında tıp elektroniğinde hayati ürünleri mevcuttur. Grafik ve fotoğraf baskı sistemleri diğer faaliyet alanlarındandır.

Fuji Türkiye'ye çok büyük bir yatırım yaparak, büyük şehirlerde kendi satış ve eğitim merkezlerini oluşturmaya başlamıştır.

Kaynakça

Tokyo merkezli şirketler
Japonya merkezli imalat şirketleri
1934'te kurulan şirketler
Japonya merkezli fotoğrafçılık şirketleri
Japon markaları
Pil üreticileri
Nikkei 225

Fujifilm


Samsung Galaxy S10 linija je pametnih telefona južnokorejske tvrtke Samsung Electronics. Najavljeni su tijekom tiskovne konferencije 20. veljače 2019. godine. Linija se sastoji od četiri uređaja - Galaxyja S10, S10+, S10e i S10 5G.

Hardver
Linija se sastoji od četiri modela s različitim hardverskim specifikacijama. Glavni modeli, S10 i S10+, sadrže 6,1 i 6,4 inčni "Dynamic AMOLED" zaslon rezolucije 3040x1440 piksela s podrškom za HDR10+ i tehnologiju "dinamičnog mapiranja tonova". Rubovi zaslona su zakrivljeni i prelaze preko rubova uređaja. Za razliku od prošlih modela, prednje kamere nalaze se unutar izreska u gornjem desnom kutu zaslona, a ispod zaslona nalaze se i ultrazvučni senzori otiska prsta. Iako je ultrazvučni senzor brži od optičkog koji se nalazio u prošlim modelima, nije kompatibilan sa svim zaštitnim folijama za zaslon. Međunarodne varijante uređaja koriste Exynos 9825 SoC, dok američke i kineske varijante koriste Qualcomm Snapdragon 855. Uređaji dolaze s 128 ili 512 GB pohrane i sadrže tri stražnje kamere.

Galaxy S10e najmanji je model iz linije. Sadrži 5,8 inčni AMOLED zaslon rezolucije 2280x1080 piksela bez zakrivljenja preko rubova uređaja. Senzor otiska prsta nalazi se unutar tipke za uključivanje uređaja i sadrži samo dvije stražnje kamere. Galaxy S10 5G najveći je model u liniji. Sadrži 6,7 inčni zaslon i bateriju od 4500 mAh. S10 5G podržava petu generaciju mobilnih mreža.

Softver
Svi uređaje iz linije koriste Googleov operacijski sustav Android 9.0 "Pie" i Samsungovo korisničko sučelje One UI. Glavna značajka One UI-ja je pozicioniranje elemenata korisničkog sučelja blizu donje polovice zaslona za lakše korištenje uređaja s velikim zaslonima.

Izvori

Vanjske poveznice

S10

Samsung Galaxy S10


عبد العزيز بن سعود بن نايف بن عبد العزيز آل سعود (ولد 29 محرم 1404 هـ 4 نوفمبر 1983– ) وزير داخلية المملكة العربية السعودية رئيس لجنة الحج العليا، وقد شغل سابقًا عدة مناصب استشارية بداية بالديوان الملكي، ثم بمكتب وزير الدفاع إلى أن أصبح مستشارًا لوزير الداخلية السابق الأمير محمد بن نايف آل سعود مطلع شعبان 1437 هـ. وهو أكبر أبناء الأمير سعود بن نايف.

النشأة والتعليم
يُعد أكبر الأحفاد الذكور للأمير نايف بن عبد العزيز آل سعود ولي العهد السعودي ووزير الداخلية السعودي السابق. ووالده الأمير سعود بن نايف بن عبد العزيز آل سعود أمير المنطقة الشرقية. ووالدته هي الأميرة عبير بنت فيصل بن تركي آل سعود. ودرس مراحل التعليم الابتدائية والمتوسطة والثانوية، ثم درس القانون في جامعة الملك سعود ونال درجة البكالوريوس.

الحياة العملية
بعد تولي الملك سلمان لمقاليد الحكم تم تكليفه بالعمل كمستشار في الديوان الملكي، حيث عمل في إدارة الحقوق وثم في إدارة الأنظمة، وبعد ذلك في الإدارة العامة للحدود بالديوان الملكي بالإضافة لوحدة المُستشارين، عمل بعدها لمدة ستة أشهر في الشعبة السياسية بالديون، كما عمل مُستشارًا في مكتب وزير الدفاع.

المناصب
 وزير الداخلية (21 يونيو 2017 - الآن)
 مستشار وزير الداخلية (7 مايو 2016 - 21 يونيو 2017)
 رئيس اللجنة العليا للحج (21 يونيو 2017 - حتى الآن)
 رئيس اللجنة العليا للعمرة (21 يونيو 2017 - حتى الآن)
 عضو في مجلس الشؤون السياسية والأمنية (21 يونيو 2017 - حتى الآن)
 رئيس المجلس الأعلى لجامعة نايف العربية للعلوم الأمنية (21 يونيو 2017 - حتى الآن)
 رئيس مجلس إدارة نادي الصقور السعودي (20 يوليو 2017 - حتى الآن)
 الرئيس الفخري لمجلس وزراء الداخلية العرب (5 مارس 2018 - حتى الآن)
 عضو مجلس إدارة الهيئة الملكية لمدينة مكة والمشاعر المقدسة (2 يونيو 2018 - حتى الآن)
 عضو مجلس المحميات الملكية (2 يونيو 2018 - حتى الآن)
 رئيس مجلس إدارة محمية الملك عبد العزيز الملكية (2 يونيو 2018 - حتى الآن)
 رئيس مجلس إدارة محمية الملك سلمان بن عبد العزيز الملكية (2 يونيو 2018 - حتى الآن)
 عضو في الهيئة العليا على جائزة الأمير نايف العالمية للسنة النبوية والدراسات الإسلامية المُعاصرة.
 رئيس الهيئة العليا للأمن الصناعي.
 عضو مجلس إدارة الهيئة الملكية لمدينة الرياض (30 أغسطس 2019 - حتى الآن)
 عضو مجلس إدارة الهيئة السعودية للبيانات والذكاء الاصطناعي (30 أغسطس 2019 - حتى الآن)

الأسرة

أمه
 عبير بنت فيصل بن تركي بن عبد الله بن سعود آل سعود - ابنة الأميرة لولوة بنت عبد العزيز آل سعود -

زوجته
 الأميرة موضي بنت أحمد بن عبد العزيز آل سعود.

أبناؤه
لديه أربعة أبناء ذكور وابنة واحدة هم:
 الأمير نايف بن عبد العزيز بن سعود آل سعود
 الأمير أحمد بن عبد العزيز بن سعود آل سعود
 الأمير سعود بن عبد العزيز بن سعود آل سعود
 الأمير محمد بن عبد العزيز بن سعود آل سعود
 الأميرة الجوهرة بنت عبدالعزيز بن سعود آل سعود

الأوسمة والتكريمات
منحه الملك سلمان بن عبد العزيز آل سعود وشاح الملك عبد العزيز من الطبقة الأولى في 6 أبريل 2021.

مراجع

آل سعود
أبناء أحفاد عبد العزيز آل سعود
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من الرياض
أمراء سعوديون
حائزون على وشاح الملك عبد العزيز
خريجو جامعة الملك سعود
سياسيون سعوديون في القرن 21
مواليد 1404 هـ
مواليد 1983
وزراء داخلية السعودية
وزراء سعوديون

عبد العزيز بن سعود بن نايف آل سعود


රෝමයේ ප්‍රථම අධිරාජ්‍යයා හඳුනාගැනීම සම්බන්ධයෙන් අර්ථ දක්වන ලද පිළිතුරු නොමැත. ශුද්ධ තාක්ෂණික දර්ශනයක් යටතේ දී පැහැදිලි ප්‍රථම අධිරාජ්‍යවරයෙක් නොපවතී. මෙම තනතුර රෝමානු පාලන පද්ධතියේ නිළ තනතුරක් නොවේ. එය එකිනෙකට වෙනස් කාර්යයන් ගණනක සම්මිශ්‍රණයකි.

ජුලියස් සීසර් Dictator Perpetuus (ජීවිතය සඳහා අඥාදායකයෙක්) විය. එය අඥාදායකත්වයේ අතිශයින් වෙනස් ආකාරයක් වූ අතර රෝමානු සමූහාණ්ඩුවේ  නිළ ස්ථානයක් විය. නීතිය අනුව අඥාදායකයකුගේ පාලනය කිසිවිටකත් මාස 6ක් නොයික්මවයි. එමනිසා සීසර් මඟින් නිර්මාණය කරන ලද ආකාර‍ය රෝමානු සමූහාණ්ඩුවේ මූලික න්‍යායන්වලට පටහැනි වේ. එනමුත් නිළ වශයෙන් ඔහුගේ අධිකාරය මෙම සමූහාණ්ඩු තනතුර මත රඳා පැවතුණි. කෙසේ නමුත් එය අසාමාන්‍ය වූ නිසා ඔහුව සමූහාණ්ඩු නිළධාරීවරයෙක් ලෙස සැලකුණි. කෙසේ නමුත් ඔහු විසින් සමාව දී තිබූ ඔහුගේ පෙර සතුරන් කිහිප දෙනෙක් ඇතුළත්ව සෙනෙට් සභිකයන් කිහිප දෙනෙක් ඔහු රජකමට පත් වී රාජාණ්ඩුවක් පිහිටීමට උත්සාහ දරනු ඇතැයි බියට පත් වූහ. එමනිසා ඔවුන් ඔහුව ඝාතනය කිරීමට කුමන්ත්‍රණ සකස් කළහ. 44 BC මාර්තු මාසයේ දී ඝාතකයන්ගේ කඩු පහරවල්වලින් ආඥාදායකයා මරණයට පත් විය.

ඔහුගේ මිනිපිරියගේ ස්වාමිපුරුෂයා වූ ඔක්ටේවියන් ඔහුගේ පුරෝගාමියාගේ වරදින් යම් දෙයක් ඉගෙන ගත් අතර ඔහු ආඥාදායකයා යන වදන කිසිවිටකත් ප්‍රකාශ නොකළ අතර ඔහුගේ බලයන් සමූහාණ්ඩු ආකාරය යටතේ වඩාත් පරිස්සමින් මෙහෙය විය. ඔහුට ඔගස්ටස් (ඔසවා තබන ලද තැනැත්තා) හා ප්‍රින්සෙප්ස් (රෝමානු සමූහාණ්ඩුවේ ප්‍රථම පුද්ගලයා හෝ රෝමානු සෙනෙට් ප්‍රථම නායකයා) වැනි නාම කිහිපයක් ලැබුණි. පසුව සඳහන් වූ නාමය රාජ්‍ය සඳහා තම සේවය ඉටු කළ අය සඳහා ප්‍රධ‍ානය කරන ලද්දක් විය. පොම්පේ එම නාමය දරා සිටින ලදී.

මීට අමතරව ඔගස්ටස්ට (ඉන්පසුව ඔහුව නම් කළ පරිදි) ජය පත්‍ර හා ඕර්ක්වලින් යුත් සිවිල් ඔටුන්න පැලදීමට ඉඩ ලැබුණි. කෙසේ නමුත් නිළ වශයෙන් මේ එකදු නාමයක් හෝ සිවිල් ඔටුන්න ඔගස්ටස්ට අතිරේක බලයක් හෝ අධිකාරයක් ලබා දුන්නේ නැත. ඔහු සරල වශයෙන් අතිශයින් ගෞරවයට පාත්‍ර වූ රාජ්‍ය තාන්ත්‍රික බව දරා සිටි රෝමානු රටවැසියෙකු විය.  13BC හි දී මාකස් අමිලියස් ලෙපිඩස්ගේ මරණයෙන් පසුව ඔගස්ටස් Pontifex Maximus බවට ද පත් විය. නාම විශාල ගණනකට හිමිකම් නොකියමින් ඔහු වෙනත් අතිරේක හා සුවිශේෂි බලයන් කිහිපයක් ද හිමි කර ගත්තේය. අවසානයේ දී ඔහුට අවශ්‍ය වූයේ නාම නොව අධිකාරය පමණි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Roman_Empire#The_first_emperor

යුරෝපානු ඉතිහාසය-පළමු අධිරාජ්‍යයා


Manuel Komnen (grčki Μανουήλ Κομνηνός, Manouēl Komnēnos; o. 1045. — 17. travnja 1071.) bio je bizantski plemić i vojni zapovjednik; najstariji sin gospe Ane Dalasene i njezinog muža Ivana Komnena te brat cara Aleksija I. Manuel je bio prōtoproedros, kouropalatēs i prōtostratōr te se 1068. oženio rođakinjom cara Romana IV. Diogena (vladao 1068. — 1071.), koja je Manuelu rodila kćer.

U proljeće 1071., Manuel je otišao u pohod protiv Turaka Seldžuka, ali je dobio infekciju uha u Bitiniji. Njegova je majka požurila k njemu u manastir Bogorodice od Alyposa na gori Azalas, ali on je umro ubrzo nakon što je ona stigla. Prema zapisu iz 12. stoljeća, Manuel je umro 17. travnja te je spomenut kao sebastos, što je anakronizam.

Pečat

Na Manuelovom su pečatu prikazani "ratnički" sveci Demetrije Solunski i Đuro (Juraj).

Izvori i bilješke

Komneni

Manuel Komnen (kouropalates)


Barrô Portekiz'de Águeda belediyesine bağlı olan, 6,47 km2 yüzölçümüne sahip, 2.040 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Águeda'nın bucakları

Barrô (Águeda)


Panax assamicus, ljekovita biljka iz Azije raširena po brdima upo indijskim državama Arunachal Pradesh, Manipur, Meghalaya, Nagaland i isto tako u Darjeelingu u Zapadnom Bengalu, gdje je lokalni stanovnici nazivaju ginseng.

U Indiji se sakuplja njezin rizom od kojega praktičari izrađuju tonike i vitalizatore, a prodaje se i na tržnicama, pa je ova biljka postala ugrožena.

Izvori

Panaks
Flora Assama
Flora istočnih Himalaja

Panax assamicus


منطقة أريحا منطقة سورية إدارية تتبع محافظة إدلب ومركزها مدينة أريحا، بلغ تعداد سكان المنطقة 175,994 نسمة حسب التعداد السكاني لعام 2004

نواحي منطقة أريحا
 ناحية مركز أريحا
 ناحية إحسم
 ناحية محمبل

المراجع

مناطق محافظة إدلب

منطقة أريحا


José Navarro Morenés (Madrid, 8 de diciembre de 1897-Madrid, 13 de diciembre de 1974), VII conde de Casa Loja, fue un militar y jinete español que compitió en la modalidad de salto ecuestre. Fue campeón olímpico en Ámsterdam 1928.

Participó en tres Juegos Olímpicos de Verano, entre los años 1924 y 1948, obteniendo dos medallas en la prueba por equipos, oro en Ámsterdam 1928 (junto con José Álvarez de Bohorques y Julio García Fernández) y plata en Londres 1948 (con Jaime García Cruz y Marcelino Gavilán).

Biografía

Hizo estudios militares en la Academia de Caballería de Valladolid, en donde descubrió su afición por la hípica. Posteriormente realizó dos cursos en la Escuela de Equitación Militar.

En 1924 disputó sus primeros Juegos Olímpicos, quedando en el octavo lugar por equipos. Formó parte del equipo ganador de la medalla de oro en la prueba de salto por equipo de los Juegos Olímpicos de Ámsterdam 1928, montando al caballo Zapatazo. En esos Juegos quedó, además, en el quinto lugar en la prueba individual. Veinte años después compitió en sus terceros y últimos Juegos, Londres 1948, y se hizo con la medalla de plata por equipos y el décimo lugar individual, montando a Quorum. Además, obtuvo victorias en el Gran Premio de Roma (1929 y 1949) y en el Premio de las Naciones.

Como militar estuvo destinado tres veces, entre 1916 y 1924, a las campañas de la guerra del Rif en el Protectorado español de Marruecos. Entró en combate con diversos regimientos de caballería, y participó en la toma de Annual. Por su desempeño allí fue ascendido a capitán de Caballería y le fueron otorgadas la Medalla Militar de Marruecos y la Cruz del Mérito Militar. De regreso a España sirvió en la Escolta Real. En los primeros años de la posguerra fue teniente de alcalde del distrito madrileño de Chamberí. Después, en 1941, fue nombrado ayudante de campo de Franco. En 1952 fue ascendido a coronel de Caballería.

Palmarés internacional

Referencias

Enlaces externos
Ficha en la pág. del COE.

Militares de España del siglo XX
Militares de España en la guerra del Rif
Jinetes de España
Jinetes de salto ecuestre
Jinetes en los Juegos Olímpicos de París 1924
Jinetes en los Juegos Olímpicos de Ámsterdam 1928
Jinetes en los Juegos Olímpicos de Londres 1948
Medallistas olímpicos de oro de deportes ecuestres
Medallistas olímpicos de plata de deportes ecuestres
Medallistas olímpicos de oro de España
Medallistas olímpicos de plata de España
Medallistas olímpicos de oro de Ámsterdam 1928
Medallistas olímpicos de plata de Londres 1948
Deportistas de España en los Juegos Olímpicos de París 1924
Deportistas de España en los Juegos Olímpicos de Ámsterdam 1928
Deportistas de España en los Juegos Olímpicos de Londres 1948
Deportistas de Madrid
Nacidos en Madrid
Fallecidos en Madrid

José Navarro Morenés


An Luziola peruviana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johann Friedrich Gmelin. An Luziola peruviana in nahilalakip ha genus nga Luziola, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Luziola

Luziola peruviana


Peggle Nights es el sucesor de la saga de Peggle, lanzado en septiembre de 2008 y desarrollado por PopCap Games.
A diferencia de Peggle, esta versión cuenta con un personaje nuevo, llamado Marina. Además hay ahora 60 niveles en el modo aventura y 60 desafíos.

También esta versión cuenta con expansiones que pueden ser descargables en internet.

Modos de juego
Aventura: En total hay 60 niveles, y 10 personajes bloqueados que irás desbloqueando pasando los niveles. El juego tiene 12 fases, y cada fase consta de 5 niveles y de un personaje distinto. En la última fase, puedes ya escoger cualquier personaje. Al ganar el modo aventura, ganas el trofeo de "Maestro Peggle".

Partida rápida: Juega a cualquier nivel desbloqueado con cualquier personaje desbloqueado.

Duelo: Juega a cualquier nivel desbloqueado contra un amigo o contra la PC. En este modo, si no eliminas al menos una ficha naranja en tu turno, se te descuenta el 25% de tu puntaje total en la partida.

Desafío: Este modo se desbloquea ganando el trofeo del modo Aventura. Consta de 60 desafíos con retos específicos algo complicados. Se puede descargar extensiones de desafíos. Si ganas todos los desafíos, ganas el trofeo de "Gran Maestro Peggle"

Forma de juego
La forma de juego es la misma que en Peggle, únicamente se agregan más tiros de estilos y se cambian los 100 escenarios.

Personajes
A diferencia de Peggle, esta versión tiene un nuevo personaje, Marina. Su especialidad es la electro-descarga.

Enlaces externos
Sitio oficial de Peggle Nights (español)

Videojuegos para Windows
Videojuegos para Mac
Videojuegos de Xbox 360 Live Arcade
Videojuegos de lógica
Videojuegos de PopCap Games
Videojuegos de 2008

Peggle Nights