Olaylar
 1889 - Kuzey Dakota ve Güney Dakota, Amerika Birleşik Devletleri'nin 39. ve 40. Eyaletleri oldular.
 1914 - Rusya, Osmanlı İmparatorluğu'na savaş ilan etti.
 1917 - Filistin'de Yahudilere yurt verilmesini öngören Balfour Deklarasyonu, yayınlandı.
 1918 - Enver, Talat ve Cemal Paşalar, beraberindekilerle bir Alman gemisine binerek yurttan ayrıldılar.
 1920 - İlk radyo naklen yayını ABD'nin Pittsburgh şehrinde gerçekleşti.
 1922 - TBMM'nin gizli oturumunda Lozan Konferansı'na katılacak heyetin Hükümetçe belirlenmesi kararı alındı.
 1930 - Haile Selassie, Etiyopya İmparatoru olarak taç giydi.
 1934 - İçişleri Bakanı Şükrü Kaya, radyo programlarından alaturka musikiyi kaldırdı.
 1936 - İtalyan diktatör Benito Mussolini Roma-Berlin anlaşmasını ilan etti, böylelikle Mihver Devletleri blokunun temelleri atılmış oluyordu.
 1940 - Ankara Erkek Teknik Öğretmen Okulu kuruldu.
 1944 - Pasta imali yasağı ve hava saldırılarına karşı karartma tedbirleri kaldırıldı. 8 Kasım itibarıyla ışıkların yakılabileceği ilan edildi.
 1947 - Kaliforniya'da, havacı ve iş insanı Howard Hughes o zamana kadar yapılmış en büyük sabit kanatlı uçak olan Spruce Goose 'u uçurdu. Bu uçuş, dev uçağın ilk ve son uçuşu oldu.
 1948 - ABD Başkanlık seçimini Demokrat Harry Truman kazandı.
 1953 - Pakistan Kurucu Meclisi aldığı bir kararla ülkenin adını Pakistan İslam Cumhuriyeti olarak değiştirdi.
 1958 - Merzifon Yeni Çeltek Linyit İşletmesi'nde grizu patlaması oldu, 10 işçi öldü.
 1960 - İhracatı Geliştirme Etüd Merkezi (İGEME) kuruldu.
 1960 - Penguin Books yayınevi, basmış olduğu Lady Chatterley'in Sevgilisi adlı kitabın müstehcenlik içerdiği savıyla yargılandığı davadan aklandı.
 1964 - Suudi Arabistan Kralı Suud bin Abdülaziz el-Suud tahttan indirildi, yerine kardeşi Prens Faysal bin Abdülaziz el-Suud geçti.
 1965 - Norman Morrison isimli ABD vatandaşı Vietnam Savaşı'nı protesto etmek için ABD Savunma Bakanlığı binasının önünde kendini ateşe verdi.
 1973 - Beyhan Kıral, Türkiye Güzellik Kraliçesi seçildi.
 1976 - İstanbul Teknik Üniversitesi'ne ateş açıldı. 1 kişi öldü, 3 kişi yaralandı.
 1978 - Aralarında Ferhat Tüysüz ve Veli Can Oduncu'nun da bulunduğu 13 ülkücü Sağmalcılar Cezaevi'nden firar etti.
 1981 - İkinci Türkiye İktisat Kongeresi açıldı.
 1982 - Türkiye Cumhuriyeti Millî Eğitim Bakanlığı, yatılı öğrencilerin yemekten sonra, "Tanrımıza hamd olsun, milletimiz var olsun" demesi kararını aldı.
 1988 - Erzurum Atatürk Üniversitesi'nde derse alınmayan baş örtülü kız öğrenciler ölüm orucuna başladı.
 1989 - Kadınlar cinsel tacize dikkat çekmek için "Bedenimiz Bizimdir, Cinsel Tacize Hayır" kampanyası başlattı. Vapurda yapılan basın açıklaması sonrası kadınlara mor iğne dağıtıldığı için kampanya, "Mor İğne" adıyla tanındı.
 1991 - SHP Genel Başkanı Erdal İnönü, Tunceli'de "Aranızda Kürtçe konuşmuşsunuz, anadilinizde şarkı dinlemişsiniz, bundan hiçbir şey çıkmaz ve buna kimse engel olamaz. Ama resmi diliniz de Türkçe'dir" dedi.
 1991 - Fener Rum Ortodoks Patriği I. Bartholomeos göreve başladı.
 2000 - Dünya Satranç Şampiyonası'nda Garry Kasparov yurttaşı Vladimir Kramnik'e yenildi. Garry Kasparov 15 yıldır dünya satranç şampiyonuydu.

Doğumlar
 682 - Ömer bin Abdülaziz, Emevî halifelerinin sekizincisi ve Mervân'ın torunu (ö. 720)
 971 - Gazneli Mahmut, Gazne Devleti Hükümdarı (ö. 1030)
 1154 - Hautville'li Konstanza, Kutsal Roma-Cermen İmparatoru VI. Heinrich'in eşi (ö. 1198)
 1470 - V. Edward, İngiltere kralı (ö. 1483)
 1667 - James Sobieski, Polonya Prensi (ö. 1737)
 1699 - Jean-Baptiste-Siméon Chardin, Fransız ressam (ö. 1779)
 1709 - Anne, Kraliyet Prensesi and Orange Prensesi, Kral II. George ve eşi Caroline (Ansbach)'in ikinci çocuğu ve en büyük kızı (ö. 1759)
 1738 - Karl Ditters von Dittersdorf, Avusturyalı besteci ve kemancı (ö. 1799)
 1755 - Marie Antoinette, Fransa Kraliçesi (ö. 1793)
 1766 - Josef Wenzel Radetzky von Radetz, Avusturyalı general (ö. 1858)
 1795 - James Knox Polk, Amerikalı siyasetçi ve ABD'nin 11. Başkanı (ö. 1849)
 1799 - Titian Peale, Amerikalı doğa tarihçisi, entomolog ve fotoğrafçı (ö. 1885)
 1815 - George Boole, İngiliz matematikçi ve filozof (ö. 1864)
 1837 - Émile Bayard, Fransız sanatçı (ö.1891)
 1844 - V. Mehmet, Osmanlı'nın 35. Padişahı (ö. 1918)
 1847 - Georges Sorel, Fransız filozof, sosyolog ve sendikalist devrim teorisyeni (ö. 1922)
 1861 - Maurice Blondel, Fransız düşünür (ö. 1949)
 1865 - Warren G. Harding, Amerikalı siyasetçi ve ABD'nin 29. Başkanı (suikast) (ö. 1923)
 1877 - III. Ağa Han, Şiiliğin Nizari İsmaili tarikatının imamı (ö. 1957)
 1885 - Harlow Shapley, Amerikalı astronom (ö. 1972)
 1890 - Moa Martinson, İsveçli yazar (ö. 1964)
 1892 - Alice Brady, Amerikalı aktris (ö. 1939)
 1894 - Alexander Lippisch, Alman aerodinamikçi (ö. 1976)
 1906 - Luchino Visconti, İtalyan film yönetmeni (ö. 1976)
 1911 - Odisseus Elitis, Yunan şair ve Nobel Edebiyat Ödülü sahibi (ö. 1996)
 1913 - Burt Lancaster, Amerikalı aktör ve En İyi Erkek Oyuncu Akademi Ödülü sahibi (ö. 1994)
 1914 - Ray Walston, Amerikalı aktör (ö. 2001)
 1917 - Ann Rutherford, Kanada asıllı Amerikalı oyuncu (ö. 2012)
 1926 - Myer Skoog, Eski Amerikalı NBA basketbolcusu (ö. 2019)
 1927 - Steve Ditko, Amerikalı çizgi roman sanatçısı (ö. 2018)
 1929 - Muhammed Refik Tarar, Pakistanlı siyasetçi ve 9. Cumhurbaşkanı
 1929 - Richard E. Taylor, Kanadalı fizikçi ve Nobel Fizik Ödülü sahibi (ö. 2018)
 1931 - Ulvi Doğan, Türk oyuncu ve yapımcı (ö. 2018)
 1938 - Pat Buchanan, Amerikalı gazeteci ve politikacı
 1939 - Richard Serra, Amerikalı minimalist heykeltıraş
1939 - Sophia, Eşi İspanya Kralı I. Juan Carlos
 1941 - Metin Akpınar, Türk oyuncu
 1942 - Shere Hite, Amerikalı seks eğitimcisi ve feminist (ö. 2020)
 1942 - Stefanie Powers, Amerikalı artist
 1944 - Patrice Chéreau, Fransız film yönetmeni ve senarist (ö. 2013)
 1944 - Keith Emerson, İngiliz klavyeci ve besteci (ö. 2016)
 1946 - Alan Jones, Avustralyalı eski Formula 1 pilotu
 1946 - Giuseppe Sinopoli, İtalyan besteci (ö. 2001)
 1949 - Lois McMaster Bujold, Amerikalı bilimkurgu ve fantezi romanı yazarı
 1952 - Aziz Yıldırım, Türk iş insanı, inşaat mühendisi ve Fenerbahçe Başkanı
 1959 - Peter Mullan, İskoç aktör ve film yapımcısı
 1961 - Kathryn Dawn Lang, Kanadalı country ve pop şarkıcısı, gitarist ve sinema oyuncusu
 1962 - Ali Güler, Türk tarihçi, yazar ve öğretim üyesi
 1962 - Billur Kalkavan, Türk oyuncu ve sunucu (ö. 2022)
 1963 - Ron McGoveny, Amerikalı müzisyen ve Metallica grubu üyesi
 1963 - Borut Pahor, Sloven siyasetçi
 1965 - Shahrukh Khan, Hint oyuncu
 1966 - David Schwimmer, Amerikalı aktör
 1971 - Erdil Yaşaroğlu, Türk karikatürist
 1972 - Darío Silva, Uruguaylı millî futbolcu
 1972 - Samantha Womack, İngiliz Pop şarkıcı, oyuncu ve yönetmen
 1973 - Marisol Nichols, Amerikalı aktris
 1974 - Barbara Chiappini, İtalyan model, televizyon gösteri sanatçısı ve aktris
 1974 - Nelly, Amerikalı R&B ve hip hop şarkıcısı
 1974 - Prodigy, Amerikalı rapçi (ö. 2017)
 1975 - Sinan Sümer, Türk dizi ve sinema oyuncusu
 1980 - Diego Lugano, Uruguaylı futbolcu
 1980 - Kennedy Bakırcıoğlu, Süryani asıllı İsveçli futbolcu
 1980 - Mustafa Ceceli, Türk şarkıcı, albüm yapımcısı ve aranjör
 1980 - Kim So-yeon, Güney Koreli oyuncu
 1981 - Rafael Márquez Lugo, Meksikalı millî futbolcu
 1981 - Katherine Isabelle, Kanadalı aktris
 1981 - Avy Scott, Amerikalı porno yıldızı
 1982 - Charles Itandje, Fransa doğumlu Kamerunlu kaleci
 1983 - Darren Young, Amerikalı profesyonel güreşçi
 1985 - Serkan Şenalp, Türk dizi ve sinema oyuncusu
 1986 - Andy Rautins, Kanadalı profesyonel basketbolcu
 1989 - Stevan Jovetić, Karadağlı millî futbolcu
 1998 - Elkie Chong, Hong Konglu ancak Güney Kore'de aktif olan şarkıcı ve oyuncu

Ölümler
 1083 - Matilda, Fatih William ile evliliği yoluyla İngiltere Kraliçesi ve Normandiya Düşesidir (d. 1031)
 1618 - III. Maximilian, Avusturya arşidükü (d. 1558)
 1887 - Jenny Lind, İsveçli opera sanatçısı (d. 1820)
 1895 - Georges-Charles de Heeckeren d'Anthès, Fransız subay ve politikacı senatör (d. 1812)
 1905 - Albert von Kölliker, İsviçreli anatomist ve psikolog (d. 1817)
 1930 - Alfred Lothar Wegener, Alman yer bilimci (kıta kayması kuramını ortaya koyan) (d. 1880)
 1938 - Celal Nuri İleri, Türk siyasetçi (d. 1881)
 1944 - Thomas Midgley Jr., Amerikalı makine mühendisi ve kimyager (d. 1889)
 1950 - George Bernard Shaw, İrlandalı eleştirmen, yazar ve Nobel Edebiyat Ödülü, Oscar ödülü sahibi (d. 1856)
 1952 - Mehmet Esat Bülkat, Türk asker ve yazar (d. 1862)
 1960 - Dimitri Mitropoulos, Yunan orkestra şefi, piyanist ve besteci (d. 1896)
 1961 - James Thurber, Amerikalı mizah yazarı (d. 1894)
 1963 - Ngo Dinh Diem, Güney Vietnam'ın Devlet Başkanı (d. 1901)
 1963 - Ngô Đình Nhu, Güney Vietnam'ın ilk başkanı olan Ngo Dinh Diem'in küçük kardeşi ve baş politik danışmanı (d. 1910)
 1966 - Mississippi John Hurt, Amerikalı blues şarkıcısı ve gitarist (d. 1892)
 1966 - Peter Debye, Hollandalı fizikçi (d. 1884)
 1970 - Pierre Veyron, 1933 ile 1953 yılları arasında yarışmış efsanevi Grand Prix sürücüsü (d. 1903)
 1972 - Aleksandr Bek, Sovyet gazeteci ve yazar (d. 1903)
 1975 - Pier Paolo Pasolini, İtalyan sinema yönetmeni (d. 1922)
 1991 - Irwin Allen, Amerikalı film yapımcısı (d. 1916)
 1991 - Mort Shuman, Amerikalı şarkıcı ve şarkı sözü yazarı (d. 1936)
 1992 - Hal Roach, Amerikalı sinema yönetmeni ve yapımcısı (d. 1892)
 1994 - Peter Taylor, Amerikalı romancı, kısa öykü ve oyun yazarı (d. 1917)
 1996 - Duygu Ankara, Türk tiyatro, sinema ve dizi oyuncusu (d. 1950)
 1996 - Eva Cassidy, Amerikalı şarkıcı (d. 1963)
 1997 - Bahri Savcı, Türk siyaset bilimci (d. 1914)
 2004 - Theo van Gogh, Hollandalı yönetmen (d. 1957)
 2004 - Zayid bin Sultan el-Nehyan, Birleşik Arap Emirlikleri'nin ilk devlet başkanı (d. 1918)
 2005 - Altan Aşar, Türk gazeteci ve TRT Haber Dairesi kurucularından
 2005 - Ferruccio Valcareggi, İtalyan eski futbolcu ve teknik direktör (d. 1919)
 2007 - İgor Moiseyev, Rus koreograf ve SSCB Devlet Halk Dansları Topluluğu'nun kurucusu (d. 1906)
 2007 - The Fablous Moolah, Amerikalı profesyonel güreşçi (d. 1923)
 2010 - Mehmet Can, Türk siyasetçi (d. 1927)
 2013 - Walt Bellamy, Amerikalı basketbolcu (d. 1939)
 2013 - Ghislaine Dupont, Fransız gazeteci, radyo Tv sunucusu (d. 1956)
 2016 - Korkut Özal, Türk siyasetçi (d. 1929)
 2016 - Gönül Ülkü Özcan, Türk tiyatro, sinema ve dizi oyuncusu (d. 1931)
 2016 - Oleg Popov, Sovyet-Rus palyaço ve sirk gösteri sanatçısı (d. 1930)
 2016 - Giorgos Vasilou, Yunan tanınmış aktör (d. 1950)
 2017 - María Martha Serra Lima, Arjantinli şarkıcı (d. 1944)
 2017 - Dina Wadia, Hint siyasi kişilik (d. 1919)
 2018 - Robert F. Taft, Amerikalı cizvit, yazar ve tarihçi (d. 1932)
 2019 - Gustav Deutsch, Avusturyalı sanatçı, sanat ve film yönetmeni (d. 1952)
 2019 - Atilla Engin, Türk davulcu, perküsyon ustası, besteci aranjör, büyük orkestra şefi, jazz/fusion yorumcusu ve jazz konservatuvarı hocası (d. 1946)
 2019 - Leo Iorga, Rumen müzisyen ve şarkıcı (d. 1964)
 2019 - Marie Laforêt, Fransız asıllı İsviçreli şarkıcı ve oyuncu (d. 1939)
 2020 - Dietrich Adam, Alman aktör (d. 1953)
 2020 - Nancy Darsch, Amerikalı basketbol antrenörü (d. 1951)
 2020 - Ahmed Laraki, Faslı siyasetçi (d. 1931)
 2020 - Gigi Proietti, İtalyan aktör, dublaj sanatçısı, komedyen, film yönetmeni, müzisyen, şarkıcı ve televizyon sunucusu (d. 1940)
 2020 - John Sessions, İskoç-asıllı Britanyalı oyuncu ve komedyen (d. 1953)
 2020 - Max Ward, Kanadalı havacı, iş insanı ve hayırsever (d. 1921)
 2020 - Baron Wolman, Amerikalı fotoğraf sanatçısı (d. 1937)
 2021 - Flora D. Crittenden, Amerikalı eğitimci ve siyasetçi (d. 1924)
 2021 - Sabah Fahri, Suriyeli şarkıcısı (d. 1933)
 2021 - Li Zehou, Çinli eğitimci, filozof, tarihçi ve yazar (d. 1930)
 2021 - Dennis Moore, Amerikalı siyasetçi ve hukukçu (d. 1945)
 2021 - Patricija Šulin, Sloven siyasetçi (d. 1965)
 2022 - Rıza Akın, Türk oyuncu (d. 1957)
 2022 - Ela Bhatt, Hintli hukukçu, aktivist ve hayırsever (d. 1933)
 2022 - Nicholas Harding, İngiliz-Avustralyalı ressam (d. 1956)
 2022 - Jambey Tashi, Hint siyasetçi (d. 1978)

Tatiller ve özel günler
 Lösemili Çocuklar Haftası (2-8 Kasım)
Fırtına: Kuşgeçimi Fırtınası

1102
02

2 Kasım


Autochloris este un gen de insecte lepidoptere din familia Arctiidae.

Specii

 Autochloris almon
 Autochloris aroa
 Autochloris bijuncta
 Autochloris buchwaldi
 Autochloris caunus
 Autochloris cincta
 Autochloris collocata
 Autochloris completa
 Autochloris consociata
 Autochloris crinopoda
 Autochloris cuma
 Autochloris dexamene
 Autochloris ectomelaena
 Autochloris enagrus
 Autochloris ethela
 Autochloris flavicosta
 Autochloris flavipes
 Autochloris flavosignata
 Autochloris jansonis
 Autochloris laennus
 Autochloris lutea
 Autochloris magnifica
 Autochloris mathani
 Autochloris nigridior
 Autochloris patagiata
 Autochloris proterva
 Autochloris quadrimacula
 Autochloris serra
 Autochloris simplex
 Autochloris simulans
 Autochloris solimoes
 Autochloris suffumata
 Autochloris trinitatis
 Autochloris umbratus
 Autochloris vetusta
 Autochloris whitelyi
 Autochloris vitristriga
 Autochloris xanthogastroides
 Autochloris xenedorus

Referințe

Legături externe

Autochloris

Autochloris


Yugoslavya millî futbol takımı, Yugoslavya Krallığı ve Yugoslavya FC'nin ulusal futbol takımıdır. Daha önce uluslararası alanda birçok başarıya imza atmış ancak Yugoslavya zamanla bölünüp küçülünce eski gücünü kaybetmiştir. Son olarak 2006 FIFA Dünya Kupası'nda Sırbistan-Karadağ olarak temsil edilmiştir. Yugoslavya millî takımın şu anki ardılının Sırbistan millî futbol takımı olduğu kabul ediliyor.

Tarihi
İlk Yugoslav millî takımı iki dünya savaşı arasında ortaya çıkan krallığın takımıdır. 1919'da Sırp, Hırvat ve Sloven Krallığı adındaki ülkenin futbol federasyonu (Jugoslovenski Nogometni Savez) tarafından Zagreb'de kurulmuş, ilk maçını 1920 yılında Anvers'te Yaz Olimpiyatları sırasında oynamıştır. İlk karşılaşmasını Çekoslovakya'ya karşı oynayan takımın onbiri ise Vrđuka, Župančić, Šifer, Tavčar, Cindrić, Rupec, Vragović, Dubravčić, Perška, Granec ve Ružić şeklinde idi. 0-7 mağlup olan Yugoslavlar daha ilk maçlarında futbol tarihi kitaplarına bir rekor rekor yazdırıyordu.

1929 yılında ülkenin adı Yugoslavya olarak değişince futbol federasyonu da Yugoslavya Futbol Federasyonu (Fudbalski Savez Jugoslavije) adını aldı ve merkezi Belgrad'a taşındı. 1930 FIFA Dünya Kupası'na katılan takım turnuvayı dördüncü olarak tamamlama başarısını gösterdi. İlk FIFA Dünya Kupası maçını Montevideo'daki Parque Central'da oynamış ve Brezilya'yı 2-1 mağlup etmişlerdir. Bu başarının mimarları ise Jakšić, Sekulić, Tirnanić, Ivković, Bek, Đokić, Marjanović, Arsenijević, Vujadinović, Mihajlović ve Stefanović ilk onbiri idi. Bu kupaya katılan takımın kadrosunda ise yalnız Sırp futbolcular bulunuyordu. Bunun nedeni ise futbol federasyonu merkez binasının Zagreb'ten Belgrad'a taşınmasıydı. Bu nedenle Hırvat futbolcular kupayı boykot etmişlerdir.

II. Dünya Savaşı sırasında çoğu Avrupa ülkesinde olduğu gibi Yugoslavya'da da futbol kesintiye uğramıştır. Savaş sonrasında sosyalist bir Yugoslavya kurulmuş, federasyon da bu olaydan sonra yenilenmiştir. UEFA kurucu ülkelerinden biri olan Yugoslavya SFC, 1976 Avrupa Futbol Şampiyonası'nı Belgrad ve Zagreb'te düzenleme hakkını elde etmiştir. Yugoslavlar sekiz kez FIFA Dünya Kupası, dört kez de Avrupa Şampiyonası'na katılmıştır. Ayrıca 1960 Olimpiyatları'nda altın madalya kazanmıştır.

Dragan Džajić 1964 ve 1979 arası dönemde 85 kez millî formayı giyerek en çok Yugoslav millî olan futbolcu olmuştur. Stjepan Bobek ise 1946 ve 1956 yılları arasında Yugoslavya millî futbol takımı adına attığı 38 gol ile takımın gol kralı unvanını kazanmıştır.

Yugoslavya 21 yaş altı millî futbol takımı ise 1978 yılındaki Avrupa 21 Yaş Altı Futbol Şampiyonası'nı kazanmıştır. Yugoslavya 20 yaş altı millî futbol takımıysa 1980 yılında katıldığı FIFA 20 Yaş Altı Dünya Kupası'nda şampiyonluk yaşamıştır.

Yasaklar
Yugoslavya'nın dağılması ile birlikte Yugoslavya Federal Cumhuriyeti'nin (Yugoslavya FC) Euro92'ye katılması yasaklanmıştır. Eleme grubunu birinci bitirip turnuvaya katılma hakkı etmesine rağmen Yugoslavya savaşları bahane gösterilerek turnuvaya katılmaları engellenen takımın yerine turnuvaya Danimarka dahil edilmiştir.

1994 FIFA Dünya Kupası eleme mücadelesine 5. gruptan girmesi gereken Yugoslavya, Birleşmiş Milletler'in baskıları ve iç savaş bahane gösterilerek FIFA tarafından tekrar büyük bir turnuvadan men edilmişlerdir.

Parçalanma
Yugoslavya'nın parçalanmasından sonra, Yugoslavya FC, Karadağ ve Sırbistan olarak ayrılmıştır. 2003 yılına kadar Yugoslavya adı altında turnuvalara katılmaya devam etmişler, bu dönemden sonra ise Sırbistan-Karadağ millî futbol takımı adını kullanmışlardır. 2006 yılında Karadağ'ın Sırbistan'dan ayrılarak bağımsızlığını ilan etmesi üzerine Yugoslavya'nın ardılının Sırbistan olduğu görüşü FIFA tarafından kabul edilmiştir.

Yugoslavya'nın parçalanması sonrasında oluşan millî futbol takımları ise şöyledir:
 Bosna-Hersek millî futbol takımı
 Hırvatistan millî futbol takımı
 Kuzey Makedonya millî futbol takımı
 Kosova millî futbol takımı
 Slovenya millî futbol takımı
Sırbistan-Karadağ millî futbol takımı, sonrasında
 Sırbistan millî futbol takımı
 Karadağ millî futbol takımı

Başarıları

FIFA Dünya Kupası

Avrupa Şampiyonası

*Berabere biten maçların galibi penaltı atışları sonucunda belirlenmiştir.
**Altın rengi arka plan o turnuvayı kazandığını, kırmızı çerçeveli belirtke ise turnuvanın o sezon ev sahipliğini yaptığını gösterir.
***Katılmaya hak kazandı fakat Yugoslavya savaşları sürdüğü için men edildi. Yerine  kupaya dahil edildi.

En çok millî olan futbolcular

Rakibe göre istatistikler

İç saha istatistikleri

Teknik direktörler

Kaynakça

Yugoslavya millî futbol takımı


4Backwoods war eine deutsche Rockband.

Geschichte
Gegründet wurde sie 1993 in Eitorf an der Sieg. Sie bestand in ihrer Erstbesetzung aus Thorsten Gerhards, Sascha Olbertz, André Kolf und Wolfgang Nüchel. Die Zahl vier steht für die Anzahl der Bandmitglieder und das Backwoods als wörtliche Übertragung des Wortes "Hinterwäldler" für ihre Herkunft aus der Nordrhein-Westfälischen Provinz. Die Band hatte zunächst ihre Auftritte im Umkreis von Bonn.
Als Gewinner des Musikwettbewerbs "Hörkraft" wurde die Band von ihrer Heimatgemeinde 1994 auf eine Tournee nach England geschickt.
1996 wurde Thorsten Gerhards durch den Sänger Daniel Wagner ersetzt, 1998 der Schlagzeuger Wolfgang Nüchel durch Christoph Becker.

Ab 1999 hatte die Band Auftritte auf dem Rheinkultur-Festival in Bonn, dem Kölner Ringfest und im österreichischen Faak am See. Zwischen 2001 und 2003 spielte sie Konzerte in Deutschland, Österreich und Luxemburg u. a. im Vorprogramm von Bands wie HIM, The Cardigans, Therapy?, Reamonn, Farin Urlaub, Die Happy, 4Lyn, Such a Surge, Liquido, Donots, Blackmail und Glow.

Im Jahr 2002 verließ Gitarrist Sascha Olbertz die Band und wurde 2003 durch Florian Deutzmann ersetzt. Im gleichen Jahr nahm die Band ihr Debüt-Album The Dream I Live in auf und erhielt einen Plattenvertrag bei dem Independent-Label Eat The Beat Records. In den folgenden Jahren spielte die Band Konzerte auf diversen Festivals und in Musikclubs sowie im Vorprogramm von Bands wie Motörhead, System of a Down und den Beatsteaks.

Ende 2006 verließ Gitarrist Florian Deutzmann die Band und wurde durch Stephan Breidenich ersetzt.

2011 traten die 4Backwoods im Liveclub "Mauerwerk" innerhalb der Daily Soap Gute Zeiten, schlechte Zeiten auf. Sie erreichen daraufhin in den Downloadcharts bei Amazon Platz 1 und landeten auch bei anderen Plattformen wie Saturn, Musicload und iTunes in den Top 10. 2011 wurde der Gitarrist Stephan Breidenich durch Mario Kleine ersetzt. 2012 löste sich die Band auf.

Bei dem Projekt Rockin' 1000 wirkte Christoph Becker als Schlagzeuger am 7. Juli 2019 in der Commerzbank-Arena als einer von 1002 Musikern mit und war damit am Weltrekord als "Größte Rockband der Welt" beteiligt.

Diskografie
Alben
 1994: Back from the Woods
 1999: Going Nuts
 2001: These Little Things
 2004: The Dream I Live In
 2010: Be Different or Die

Singles
 2004: The Dream I Live In
 2010: (I Just) Died in Your Arms Tonight
 2010: Supernova Day
 2010: Butterfly

Weblinks

Rockband
Deutsche Band

4Backwoods


An Dichaea viridula in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Franco Pupulin. An Dichaea viridula in nahilalakip ha genus nga Dichaea, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Costa Rica. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dichaea

Dichaea viridula


Teodora de Trebisonda (en griego: Θεοδώρα Μεγάλη Κομνηνή) fue la hija del emperador Basilio e Irene de Trebisonda. Sus hermanos fueron Juan, luego emperador Alejo III, María y Alejo.

En septiembre de 1358, Teodora se casó con el emir turcomano de Chalybia Hajji 'Umar, como parte de una política de matrimonios mixtos entre las princesas de Trebisonda con los gobernantes extranjeros, especialmente con los emires musulmanes, implementado por Alejo III con el fin de garantizar la integridad territorial del Imperio de Trebisonda. Más específicamente, el emperador de Trebisonda, que había sufrido en el año anterior debido a la invasión del emir Hajji 'Umar en la zona de Paleómatzouka (actual Hamsiköy) y temiendo una nueva incursión, acordó con el matrimonio que había propuesto en repetidas ocasiones a Hajji 'Umar. Teodora llegó al emirato de Chalybia el 29 de agosto de 1358 acompañado por el protovestiarios Basilio Choupakas. Su matrimonio con el emir turcomano produjo un hijo, Süleyman Haci. Es posible que su hijo, luego emir de Chalybia, se casara con una de las hijas Alejo III. No se sabe más sobre la vida de Teodora después de este acontecimiento.

Referencias

 W. Miller, Trebizond: The Last Greek Empire of the Byzantine Era, Chicago, 1926.

Nobles de Trebisonda
Dinastía de los Grandes Comnenos
Mujeres del Imperio bizantino del siglo XIV

Teodora de Trebisonda (hija de Basilio de Trebisonda)


An Calamagrostis rauhii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Oscar Tovar. An Calamagrostis rauhii in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis rauhii


L'église Saint-Martial est une église située à Saint-Martial-de-Vitaterne, dans le département français de la Charente-Maritime en région Nouvelle-Aquitaine.

Historique

Elle dépendait du prieuré de l'abbaye Saint-Martial de Limoges.

L'église est inscrite au titre des monuments historiques par arrêté du .

Architecture

Intérieur

Extérieur

Galerie

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Charente-Maritime
 Églises de la Charente-Maritime

Liens externes

Saint-Martial-de-Vitaterne
Saint-Martial-de-Vitaterne
Monument historique inscrit en 2000
Saint-Martial-de-Vitaterne
Saint-Martial-de-Vitaterne
Saint-Martial-de-Vitaterne

Église Saint-Martial de Saint-Martial-de-Vitaterne


În ciuda numeroaselor investigații în domeniul cancerului, nu s-a ajuns până la ora actuala (2018) la o părere unitară în ceeace privește natura acestei boli și originea ei (carcinogeneza, oncogeneza). Specialiștii din diferite domenii biomedicale (histopathologie, biologie moleculară, biologie celulară) au emis în cursul timpului o serie de ipoteze specifice, în general contradictorii. Cele mai cunoscute sunt teoria evoluției somatice în cancer (somatic evolution, engl) și teoria celulelor stem, iar mai recent teoria atavistică și teoria ciclului de viață reproductiv al cancerului. Se diferențiază astăzi între cancerul sporadic dobândit (majoritatea cazurilor) și cancerul familiar înăscut, cât și între cancere solide (tumori) și cancerul de sânge.  În cancerele solide carcinogeneza  pornește de la o singură celulă "bolnavă" ("celula de origine") care iese de sub controalele celulare normale, urmând un drum propriu, supus unor alte legi de organizare, dezvoltare si multiplicare.

Considerații histopatologice
Histopatologii au fost primii care au observat că celulele canceroase arată și se înmulțesc altfel decât celulele normale. Din punct de vedere al histopatologilor, tumorile timpurii au celule încă bine diferențiate, asemănătoare celulelor normale, în timp ce tumorile târzii prezintă celule "slab diferențiate" sau "nediferențiate", adică forme celulare primitive sau imature, insuficient diferențiate, oprite undeva pe calea procesului de diferențiere. Există și ideia contrară, conform căreia cancerul ar fi un proces de retrodiferențiere  prin care celulele canceroase și-ar pierde aspectul fenotipic normal. Așadar, o serie de cercetători au crezut în trecut că celulele tumorale recapitulează stări celulare preliminarii și profiluri genetice individuale din dezvoltarea celulară normală. Cu alte cuvinte, celulele canceroase s-ar opri în stadii timpuri sau târzii ale dezvoltari celulare, fapt contestat astăzi de către geneticieni. Aceștia susțin că celulele necanceroase exprimă în cursul diferențieri un set de gene specifice aranjate într-un șablon coordonat și reproductibil (template, engl), în timp ce celulele canceroase conțin numai o parte din aceasta matriță de gene (subset, engl), și că aceste subseturi diferă de la o tumoare la alta, adesea chiar în cadrul aceleiași tumori. Formele de difernțiere ale celulelor canceroase sunt dezorganizate și aberante, fapt caracteristic tuturor tumorilor . Ideia precum că cancerul ar fi o reîntoarcere a diferențierii și că celulele tumorale recapitulează in reverso diferite stadii de dezvoltare, identice cu cele ale celulelelor normale, este astăzi abandonată.

Considerații molecular biologice
În ultimile decade studiile de biologie moleculară au dominat studiile de biologia cancerului, ducând la concluzia ca rolul dominant în declanșarea bolii îl au multiplele mutații din genomul celulei. În asa zisa "epoca mutațională" s-a considerat că o serie de mutații pot transforma gene normale în gene producătoare de cancer (cancer-causing genes, engl.) și că genele ce acumulează mutații ar fi "gene de cancer". S-a crezut multă vreme că o celulă normală are nevoie de numeroase mutații spre a deveni celulă canceroasă și că mutațiile ce produc cancer sunt de fapt multi- mutații, ce se acumulează în  genomul celulei, în decursul vieții. Cu câțiva ani în urmă se vorbea de aproximative 1.000 - 2.000 mutații legate de cancer. Alți cercetători au găsit până la 300.000 de mutații punctuale (point mutations, engl.) ca în cazul melanoamelor. Se vorbește de instabilitate sistemică și heterogenitate genetică.  În anul 2018 cercetătorii au redus numărul genelor legate de cancer la aproximativ 290 gene  , ceeace reprezintă un procentaj de aproximativ 1% din totalul genelor humane . Mulți cercetători consideră că aceste gene "mutate" sunt cauzative în cancer, producând proteine ce stimuleaza formarea tumorilor (cancer-driving proteins, engl). În ultima vreme se pune însă din ce în ce mai des intrebarea, dacă genele mutate nu sunt în bună parte efectul și nu cauza cancerului. S-a deschis o nouă epocă în cercetarea cancerului, și anume perioada post-mutațională.

Ce sunt mutațiile si ce rol au ele în inițierea cancerului?
Mutațiile sunt alterări în structura secvențelor de ADN. Ele au loc în cursul replicării, fie prin imperechierea greșită a bazelor complementare (mispairings, engl), fie prin degradări funcționale, cauzate de substituția aminoacizilor în structura proteică sau prin scurtarea moleculei proteice. Mutații se pot produce de altfel și la nivelul inserției, deleției sau duplicării ADN-ului. În general erorile de replicare sunt frecvente și nedăunătoare, datorită enzimelor reparatorii ce le recunosc, le corectează sau le înlătură. Unele aberații de replicare scapă necorectate devenind permanente. Asemenea mutații spontane pot avea loc chiar și în condiții normale, fără de stres metabolic sau micromediu deteriorat prin radiații și chimicale genotoxice. Mutațiile afectează atât gene care suprimă în mod normal formarea tumorilor (tumor suppressor genes, engl) cât și genele de reparare a ADN-ului (DNA repair genes, engl) ambele active in desfășurarea ciclului celular normal, al mitozei și al diviziunii celulare. Genele suprimante sunt cele mai frecvent alterate în cancer. Dacă eroarea replicativă are loc la nivelul genelor reparatorii, numărul erorilor de replicare crește . În urma diviziunii celulei, nucleotidele  împerecheate impropriu persistă (mutații permanente), și folosesc drept matriță de replicare în următoarea replicare. Nu toate mutațiile au rol negativ. De altfel pare că nu există o legătură directă între mutații și cancer. Se cunoaște exemplul cancerului de pancreas, în care multe dintre mutațiile găsite în tumoarile pancreatice există și la persoane sănătoase, care nu fac niciodată cancer. În cercetarea cancerului există așadar două păreri diferite. Până de curând majoritatea cercetătorilor susținea că mutațiile somatice, acumulate în cursul proliferării celulare, duc la cancer  . Actualmente crește numărul acelora care cred că majoritatea mutațiilor în cancer sunt efectul și nu cauza  cancerogenezei (carcinogensis, engl.)

Mutații comune, seturi de gene și parcursuri genetice depistate în celulele tumorale
Plecând de la principiul heterogenității genetice și fenotipice, observate în tumori, și invocând considerentul cauzalității tumorale, se diferențiază astăzi între mutații carcinogene comune  (common driver mutations, engl), care conduc inițierea și evoluția diferitor forme de cancer, și mutații pasajere, care nu contribue la carcinogeneză      . Mutațiile comune au fost descoperite în aproximativ 20 de gene mutate. Există mutații frecvente (dominant common mutations, engl.) găsite în genele ce reglementează ciclul celular (TP53, CDKN2A) și în genele reparatorii de ADN (BRCA1, BRCA2, PALB2), în genele de deblocare a ADN-ului (DNA mismatch, engl) și în genele implicate în alte procese celular- vitale , cât și alte mutații carcinogene mai puțin frecvente. De aici s-a ajuns la ideea existenței unor parcursuri sau platforme genetice  (driver gene pathways, engl) . Parcursurile degradate (mutate) au fost descoperite pentru prima dată în cancerele de colon.  Fiecare dintre modificările histologice observate în adenoame, în cursul tansformării lor spre carcinom, este acompaniată de mutația unei gene specifice . Există subseturi de mutații care corspund unor anume tipuri de cancer și subseturi de gene care se corelează cu gradul de malignitate .

Genele cauzale de tip TP53 sunt considerate drept o clasă de gene de mare potență si eficacitate, dar și exclusive în ceea ce privește reciprocitatea lor (high coverage genes, engl).  Mutațiile genei TP53 domină numeroase tipuri de cancer. O singură mutație a acestor gene poate compromite întreagul parcurs p53, respectiv întregul subset de gene. Exclusivitatea genei TP53 și a parcursului p53, se reflectă în faptul că ele nu cooperează  cu alte subseturi de gene și platforme de aceiași pondere, în timp ce alte platforme mutate cooperează între ele   .  În alte forme de cancer, parcursurile genetice comune cooperează cu parcursuri individuale. În carcinogeneza de tip BRCA au fost găsite 8 tipuri de seturi genetice mutate . Recent au fost descrise parcursuri universale selectate,  implicate în evadarea celulelor tumorale din corsetul proliferării celulare normale și în invadarea țesuturilor sănătoase . Biologii moleculari cred astăzi că, spre a putea transforma celula de origine într-o celulă canceroasă, e nevoie de un număr redus dar constant de gene selectate(2-11).

Odată stabilit că genele cu mutații cauzale conlucrează în platformele/parcursurile de control   și că mutația unei singur gene e suficientă pentru a perturba iîntreaga platformă, s-a trecut la studiul modulelor carcinogene (driver modules, driver gene sets, engl) spre a înțelege mai bine felul în care lucrează platformele/parcursurile genetice. Se știe că într -un anumit tip de cancer, modulul conducător conține atât structuri comune cât și specifice, și că există asemănări și diferențe în ceea ce privește anomaliile genetice.

Epimutațiile
Cercetătorii au stabilit că, în comparație cu țesuturile normale, tumorile conțin un mozaic de celule mutate, ce posedă nu numai modificări genetice dar și epigenetice. Celulele fiice moștenesc anomaliile genetice și epigenetice de la celula mamă, prin diviziune celulară (anomalii dobândite). Epimutațiile au loc prin metilarea ADN-ului, modificări histonice sau interferență de ARN . Multe dintre anomaliile genetice și epigenetice apar  în paralel cu proliferarea excesivă  a populației de celule mutate  .

Instabilitatea sistemică este considerată a fi factorul principal al heterogenității genetice (genetic heterogeneity, engl). Instabilitatea genomică provine în majoritatea cancerelor solide (cancer mamar, cancer de plămân, melanoame) atât din frecvența ridicată a mutațiilor, observată în toate secvențele ADN-ului genomic  , cât și din multiplele cicluri de progresie clonală și aclonală. Cel mai bine înțelese sunt modificările epigenetice din celulele tumorale, ce se produc dată fiind inactivarea genelor sau limitarea expresiei genetice (epigenetic gene silencing, engl), și anume prin metilarea nucleotidelor. Se crede chiar că schimbările aduse de metilare sunt mult mai frecvente decât însăși mutațiile. Se presupune că epimutațiile ar fi primar răspunzătoare de modificările ce au loc în cursul cancerogenezei (carcinogenesis, engl.) și progresiei maligne neoplazice. Pierderea expresiei genetice în cancer (inactivarea genelor) e de zece ori mai ridicată (10x), dată fiind transcripția proteică, fată de mutațiile propriuzise . Inactivarea prin transcripție (transcriptional silencing, engl) pare a fi așadar mult mai importantă decât mutația genetică per se, în special  în progresia cancerului. În cancerul colorectal au fost descoperite aproximativ 600-800 gene inactivate transcripțional . În afara represiei transcripționale, genele pot fi afectate și prin alterarea expresiei microARN-ului.

Rețelele genetice reglatorii
Termenul de diferențierea celulară -  introdus inițial de embriologi - arată de fapt felul în care dezvoltarea fenotipică și funcțională a celulelelor embrionale este reglementată de rețele genetice reglatoare GRN (gene regulatory networks,, engl). Dezvoltarea și diferențierea celulelor se realizează prin programe complexe, controlate de seturi specifice de gene, care reglementează expresia genetică și epigenetica, și care - la rândul lor - se află sub influență semnalelor moleculare din interiorul sau exteriorul celulei (signaling molecules, engl). Aceste semnale stabilesc care dintre procesele moleculare trebuesc îndeplinite și care nu . Proteinele ce reglementează transcripția se numesc factori de transcripție (transcripte sau transcriptom). Transcriptele sunt determinante în privința tipului, a stărilor intermediare și a soartei celulare . O singură rețea GRN din genom produce o anumită expresie genetică, ce duce la o anumită stare celulară. Fiecare stare celulară depinde de expresia genelor pe care le determină rețeaua  GRN. În condiții normale, celula nu este liberă să ia orice hotărâre, decizii la întâmplare nu se pot realiza atâta vreme cât rețeaua genetică GRN este intactă.  O rețea GRN  intactă duce la stabilitate fenotipică și genetică  .

Si ce duce atunci la cancer?
În ciuda numeroaselor progrese de biologie moleculară, există voci care pun sub semnul întrebării rolul mutațiilor în  inițierea cancerului, fără a contesta însă rolul lor în formarea tumorilor maligne (tumorigenesis, engl.) . Cercetătorii moleculari consideră că trecerea de la normalitate la malignitate nu e încă înțeleasă pe deplin, și susțin, că în inițierea cancerului intervin o serie de mecanisme arhaice puțin cunoscute. Ca atare, cancerul nu poate fi o boală genetică propriu- zisă, ci mai mult o boală a comportamentului celular, în care - spre a- și asigura supraviețuirea proprie și pe cea a urmașilor ei -  o celulă specific alterată (celula de origine a cancerului) părăsește normalitatea organismului uman, orientându-se spre o altă evoluție.

Distrugerea ordinei moleculare din rețelele reglatoare GRN
Se știe că numai aproximativ 1-2% din genomul uman codifică  proteine și restul nu (98-99%). Cercetători actuali consideră că această parte a genomului conține elemente reglatorii, care reglementează activitatea unei gene fie în sus, fie în jos (up and down regulation, engl.) . Există mii și sute de mii de zone funcționale în genom ( non coding genome portions, engl) care controlează expresia genelor și aproximativ trei milioane de regiuni reglatorii în ADN cu aproximativ 15 milioane de puncte de legătură (binding sites, engl) care produc proteine reglatoare (factori de transcriptie), controlând astfel expresia genelor. Ele formează așa numită "materie neagră " a  genomului  (dark matter genome, engl.)  .Studiile au arătat că distrugerea acestor rețele reglatorii are un efect enorm asupra funcțiilor celulare, depășind  cu mult efectul unei gene distruse; autorii consideră că  genomul necodificabil, distrus în proporție de 10-20%, perturbă celula în mod deosebit (vezi not nr. 38). Pentru aceste considerente unii cercetători privesc cancerul drept un program reglatoriu și epigenetic, care - impus unei celule - duce la instabilitate genetică și genomică.

Inactivarea  genelor tumorale de origine multicelulară și activarea genelor "cancerigene" de origine unicelulară
In anul 2017 un grup de cercetători australieni  a reușit să cartografieze 17.318 gene umane într-un arbore genealogic evoluționar, stabilind pe această cale "vârsta evoluționară" a genelor umane. S-a stabilit că în genomul uman există gene filogenetic înrudite cu genele vechilor ancestori unicelurari (gene UC) și gene filogenetic înrudite cu genele ancestorilor multicelulari, mai tineri (MC). În celula umană genele de origine unicelulară și multicelulară se află într-un  echilibru controlat (UC:MC) și reglementat de 12 gene de control, legate funcțional între ele. S-a descoperit că genele UC sunt super-stimulate în tumori (up-regulated, engl), în timp ce genele MC sunt pe deplin inactivate. S-a conchis că cele 12 gene de control au un loc major în cancerogeneză si formarea tumorilor.

În ultimii 10-12 ani o serie de cercetători au emis ipoteza conform căreia cancerul rezultă dintr-un proces atavistic, și  anume prin activarea unor programe celulare primitive, bine conservate în genom, care formează populații celulare cu fenotipuri moleculare și dinamică asemănătoare cu cea a organismelor unicelulare .  Genele atavice bine conservate în genom ar fi chiar cele care asigură rezistența  celulelori tumorale fața de tratamentele cu radiații și medicamente genotoxice .

Considerații de biologie celulară

Organisme unicelulare și ciclurile lor de viață
Biologia celulară a făcut în ultimii ani o serie întreagă de progrese fascinante în ceeace privește biologia organismelor unicelulare. Unul dintre remarcabilele obiecte de studiu a fost amiba intestinală Entamoeba invadens, un organism parazit redus la proprietățile fundamentale ale celulei eucariotice. Trăind în intestin, această amibă este bine adaptată la gradientele intestinale de oxigen, cu concentrații de oxigen între 0,1% și 5,5 - 6,0% O2 (de la anaerobioză până la aerobioză moderată ) . Cercetările recente au dovedit că celula amibiană este capabilă de diviziuni celulare simetrice și asimetrice - în funcție de conținutul de oxigen ambiant  -   și că poate trece de la o stare la altă. Entamoeba invadens cunoaște atât diferențierea celulară cât și calitatea de stemness,  ambele moștenite de la ancestorul eucariotic comun. Toate aceste caracteristici sunt comune și celulei umane, înainte și după cancerogeneză. Entamoeba are un ciclu de viață care pornește de la un chist și se termină cu un alt chist, producător de 8 celule fiice (chist reproductiv), trecănd printr-o serie de stări celulare fenotipic si genotipic diferite, unele aproape anaerobe, altele moderat aerobe. Celulele fiice generate de chistul reproductiv formează o populație de celule stem  și aceste celule stem primitive (vezi Fig. 2 din articolul "Celule Stem")  pot diferenția o sublinie celulară reproductivă (producătoare de noi chiști) și o sublinie somatică, care nu produce chiști, dar care în condiții de stres metabolic/ fiziologic pot de asemenea închista, exprimând capacitatea lor tacită de diferențiere celulară  . Modelul primitiv al amibei, moștenit de la ancestorul comun, s-a conservat și în genomul uman, sub forma de module genetice, seturi de gene si parcursuri (platforme) atavice.

Celula de origine în cancer
Nimeni nu a văzut acea celulă inițială, demonstrată genetic ("celula de origine a cancerului") și nimeni nu cunoaște exact nici ceea ce se intâmplă cu ea și nici cu progenia ei, cu alte cuvinte cum se ajunge după transformare la populațiile canceroase primare, pre-cancerigene. Si totuși există asemănări surprinzătoare între cele două sisteme, respectiv populația unicelulară de tip amoebian și populația canceroasă clonală care - imitând modul de organizare si diferențiere al populațiilor unicelulare - duce în final la structuri tumorale . Există o serie de indicii, care arată că "celula de origine" este o celulă aflată sub o stare de impact, care nu poate depăși starea  G1 timpurie ( faza incipientă a ciclului celular) și nici continua ciclul. Spre a se salva, celula blocată mitotic reactivează un parcurs genetic unicelular-atavic, conservat în genomul uman. Prin reactivarea platformei genetice conservate, celula amitotică face un bypass în jurul mitozei, formând o structură chistică reproductiv-hiperpoliploidă, numita aCLS (atavistic cyst like structure, engl)  sau PGCC (polyploid giant cancer cell, engl.) producătoare de numeroase celule fiice (microcelule) cu calitate de celule stem (stemness) .

Chistul reproductiv și ciclurile de viață repetitive în cancer
Sub titlul "Polyploid giant cancer cell from breast - Stock image C030/ 3384 " se poate viziona în internet o minunată imagine fluorescentă  a celulei de tip PGCC pusă la dispoziție de către University of Pittsburgh Cancer Institute/ NAȚIONAL CANCER INSTITUTE/SCIENCE PHOTO LIBRARY.  Este vorba de o celulă poliploidă " uriașă " și multinucleată  descrisă de autori ca un tip de celulă canceroasă cu rol în invadarea țesuturilor învecinate și formare de metastaze, atât în cancerele recurente, cât și după tratamentul genotoxic (radiații și chemoterapeutice). O rețea de fibre de actină îmbracă celula multinucleată la exterior, așa cum fac și filamentele din structura peretelui chistului de protozoare. Asemenea structuri enigmatice au fost descrise în majoritatea formelor de cancer, de expl. cancerul mamar , cancerul colorectal   , cancerul de ovare  , carcinomul naso-faringeal , glioblastome  și glioame , de asemenea în fibroblaste de origine animală și în populații de celule tumorale - cu deficit de p53 - tratate genotoxic  . S-a observat că acești pseudo-chiști dau naștere prin depoliploidizare și micro-celularizare la numeroase celule fiice, denumite inițial "Raju cells"   și că celulele fiice generează noi pseudo-chisti PGCC, "inchistarea" fiind în cancer ciclică și repetitivă . Numeroși autori au descris acești pseudo-chiști  în cancerul timpuriu cât și în recurența        , fară să ințeleagă însă pe deplin primordialitatea rolului lor. În recurența post-genotoxică s-a preluat noțiunea de "ciclu de viața", folosită in lumea protozoarelor .

Celulele stem și diferențierea subliniilor celulare
În modelul unicelular al amibei, celulele fiice produse de chistul reproductiv au funcție de celule stem . Populația de celule stem este puțin numeroasă și formată din celule auto-reproductive (self -renewing, engl) și celule în stare de repaus G0, în urma diviziunilor asimetrice. Linia celulelor auto-reproductive rămâne așadar constantă. La amibe, populația celulelor stem este relativ anaerobă și sensibilă la stimuli de oxigen din micromediu, care pot transforma celulele stem (vezi Fig. 2 din articolul Celule Stem) într -o sublinie reproductivă ACD+, producătoare de noi forme chistice ( autonomous cyst differentiation, ACD , engl.) și o sublinie somatică, neproducăoare de chiști (ACD-). Spre deosebire de celulele somatice ACD-, celulele liniei reproductive ACD+ închistează în culturi optimale în mod autonom, ciclic și repetitiv. Amibele somatice iși pot shimba  în cursul bolii (boală numită amibiază) atât fenotipul cât și genotipul, în special  în legătură cu virulența și agresivitatea anti hepatică. Fenomenul este cunoscut sub numele de plasticitate celulară .

Modelul unicelular- clonal este preluat în formă repetitivă și în cancer . Organizarea unicelular-clonală persistă  de la inițierea cancerului  până la cancerizare și recurență. Celulele fiice generate de pseudo-chistii aCLS își mențin rolul de celule stem, producând atât sublinia reproductivă aCLS+ (producătoare de chiști), cât și o sublinia somatică aCLS- (neproducătoare). Ambele sublinii sunt analoage cu subliniile ACD+ și ACD- ale unicelularelor. Celulele aCLS+, ce există în raport de 1-2% in populațiile de celulele canceroase, sunt tumorigene, dând naștere în animale la tumori, pe când celulele somatice aCLS- nu sunt tumorigene. După tratamente genotoxice unele celule reproductive aCLS+ supraviețuiesc, în timp ce marea majoritate a celulelor somatice aCLS- sunt distruse. Facultativ unele celule somatice se pot transforma în celule reproductive aCLS+, formând noi structuri chistice și apoi noi celule fiice, de tip stem, capabile să ducă la metastaze.  Modelul unicelular contrazice ipoteza clasică despre proveniența celulelor stem in cancer (CSC), care susține că acestea ar proveni din celule stem normale (vezi articolul "Cancer Stem Cells", Wikipedia, în l. engleză)  Asemănările dintre celulele stem de tip unicelular si pluricelular sunt datorate  originei lor evolutive comune.  În modelul unicelular-clonal, toate tipurile de celule, ce decurg din structurile pseudochistice, formează în sens larg vorbind, o  întrega familie de celule stem . Această  familie include și acele celule somatice ce exprimă potența lor de diferențiere, asa-zisele celule stem facultative.

O noua ordine biologică: De la un sistem de organizare superioară la un sistem unicelular simplu și robust; Conflictul sistemelor
Cu alte cuvinte: în procesul de transformare oncogenă, una dintre celulele organismului multicelular, ajunsă la un punct critic în ceea ce privește funcționalitatea si proliferarea ei (celula blocată mitotic),  trece din sistemul de organizare și control al multicelularelor în sistemul de organizare și control unicelular-arhaic . Este foarte probabil că genele răspunzătoare de blocajul mitotic, cât și genele ce asigură ieșirea din sistemul multicelular (respectiv căderea în sistemul unicelular) sunt adevăratele gene carcinogene comune ("common driver genes"). În genomul celulei transformate are loc apoi o luptă continuă între cele două sisteme. Platforma unicelular-arhaică, mai robustă decât rețeaua multicelulară, câștigă partida, reglementând în final ea singură proliferarea, diferențierea și intregul ciclul de viață unicelular, impus populației oncogene. Platforma unicelulară reglează producția de noi linii de celule stem, rezistente la radiații și chemoterapeutice.  Pe parcursul bolii, heterogenitatea genetică crește, anomalile în replicarea ADN-ului (mutațiile) devin din ce în ce mai numeroase, și un număr din ce in ce mai mare de gene multicelulare implodează, fenotipurile celulare devin din ce în ce mai aberante.

Referințe
La baza articolului de față a stat review-ul publicat de curând de biologul de origine română Vladimir F. Niculescu "Molecular and Cell Biological Considerations in the Initiation and Development of Sporadic Non-Hereditary Solid Cancers"  în Journal of Cancer Genetics And Biomarkers -2018,1(2):24-40, lucrare postată dealtfel și la portalul științific ResearchGate

Note bibliografice

Cancer

Originea cancerului


Le HMS Exmouth est un cuirassé pré-Dreadnought de classe Duncan de la Royal Navy.

Histoire
L'Exmouth est mis en service le  pour servir dans la Mediterranean Fleet. Il retourne au Royaume-Uni en  et, le , est remis en service dans la Home Fleet, servant de navire amiral d'Arthur Wilson. Lorsque la Home Fleet est réorganisée avec la Channel Fleet, il continue à servir de navire amiral de la flotte. Il transfère son drapeau en , est réduit à un équipage de noyau et entre dans la réserve commandée pour commencer un carénage au chantier naval de Portsmouth.

Son carénage terminé, il est remis en service le  pour servir de navire amiral de l'Atlantic Fleet. En , l'Exmouth visite le Canada pendant le tricentenaire de Québec, en compagnie de ses sister-ships ,  et . Le , il est transféré à la Mediterranean Fleet pour y servir de navire amiral et subit un carénage à Malte en 1908-1909. Dans le cadre d'une réorganisation de la flotte du , la Mediterranean Fleet devient la 4th Battle Squadron et change sa base de Malte à Gibraltar. L'Exmouth devient en  navire amiral de la Home Fleet. En , le  remplace l'Exmouth dans la 4th Battle Squadron, l'Exmouth commence un carénage à Malte. À la fin de son carénage, il est remis en service le  à Devonport Dockyard avec un équipage de base pour servir dans la réserve commandée avec la 6th Battle Squadron, Second Fleet. Il est affecté à des fonctions de navire-école d'artillerie à Devonport.

Lorsque la Première Guerre mondiale commence en , les plans prévoyaient à l'origine que l'Exmouth et les cuirassés , Albemarle, , Duncan, Russell et  se combinent dans la 6th Battle Squadron et servent dans la Channel Fleet, où l'escadre doit patrouiller le Manche et couvrir le mouvement du Corps expéditionnaire britannique vers la France. Cependant, il existait également des plans pour que la 6th Battle Squadron soit affectée à la Grand Fleet et, lorsque la guerre commence, le commandant en chef de la Grand Fleet, l'amiral John Jellicoe, demande que l'Exmouth et ses quatre sister-ships survivants du la classe Duncan (Albemarle, Cornwallis, Duncan et Russell) soient affectés au 3rd Battle Squadron de la Grand Fleet pour des tâches de patrouille afin de pallier le manque de croiseurs de la Grand Fleet. En conséquence, la 6th Battle Squadron est temporairement abolie et l'Exmouth rejoint le 3rd Battle Squadron à Scapa Flow le . Les Exmouth, Russell et Albemarle sont les seuls navires en état de rejoindre immédiatement Jellicoe, ils partent  sans le reste de l'escadron le . Ils arrivent à Scapa Flow dans la nuit du 7 au . L'Exmouth travaille avec les croiseurs de la Grand Fleet sur la Northern Patrol.

En octobre, l'Exmouth se rend à Devonport pour une remise en état. Lorsque le cuirassé  heurte une mine au nord de l'Irlande le , l'Exmouth, qui est amarré au Lough Swilly, est envoyé pour le remorquer en lieu sûr. Au moment où il arrive, cependant, l'Audacious doit être abandonné puis chavire et explose peu de temps après. L'Exmouth et ses quatre sœurs de la classe Duncan, ainsi que les cuirassés de la classe King Edward VII, sont temporairement transférés à la Channel Fleet le  pour renforcer cette flotte face à l'activité de la marine impériale allemande dans la zone de la Channel Fleet. Le lendemain, la flotte allemande attaque Yarmouth ; à l'époque, l'Exmouth et le reste du 3rd Battle Squadron sont dispersés dans la Northern Patrol et sont donc indisponibles lors de l'attaque allemande.

Le , les navires de la classe King Edward VII retournent dans la Grand Fleet, mais l'Exmouth et les autres Duncan restent dans la Channel Fleet, où ils reconstituent la 6th Battle Squadron le . Cette escadre se voit confier une mission de bombardement de bases de sous-marins allemands sur la côte belge et est basée à Portland, bien qu'elle fût transférée à Douvres immédiatement le . Cependant, en raison d'un manque de défenses anti-sous-marines à Douvres, en particulier après que le filet anti-sous-marin du port est balayé loin dans un coup de vent, l'escadre revient à Portland le . Les Exmouth et Russell quittent Portland le  accompagnés de huit destroyers, d'un groupe de chalutiers et une paire de dirigeables pour observer la chute du tir. Ils bombardent Zeebruges, où s'arrêtent les sous-marins allemands au passage de leur base de Bruges, le , bien que les dirigeables ne soient pas arrivés à temps pour l'opération. L'attaque n'a que très peu de résultats et décourage la Royal Navy de poursuivre de tels bombardements.

Entre janvier et , la 6th Battle Squadron est dispersée. L'Exmouth quitte l'escadre pendant son transfert aux Dardanelles le  pour servir dans la bataille des Dardanelles.  Avec le cuirassé , les Britanniques espèrent profiter de l'expérience acquise par les équipages des deux navires en bombardant des positions côtières en Belgique. Il est équipé de filets anti-torpilles extra-lourds pour ce service. Après le torpillage et le naufrage des cuirassés ,  et , le tout en l'espace de deux semaines en , il est le seul cuirassé autorisé à rester au large des plages de la péninsule de Gallipoli à l'île d'Imbros. C'est le résultat de ses lourds filets anti-torpilles, qui, pensait-on, le rendaient plus sûr pour rester en station que n'importe quel autre cuirassé.

Le , l'Exmouth, le cuirassé  et le croiseur protégé  se rendent au cap Helles pour soutenir une attaque alliée sur les hauteurs occupées par les Turcs à Achi Baba. Les rapports de sous-marins ennemis dans la région forcent les navires à tourner en rond pour éviter d'être pris pour cible, ce qui réduit leur précision. Les forces terrestres n'ont pas pu percer les lignes ottomanes, l'attaque est annulée. En juillet, le mouillage de Páros reçoit un barrage anti-sous-marin, ce qui améliore la sécurité de la station de l'Exmouth. Il soutient une autre attaque alliée sur les positions ottomanes à Achi Baba en août, qui échoue aussi.

L'Exmouth quitte les Dardanelles en  et est transféré dans la mer Égée pour devenir navire-amiral de la 3rd Detached Squadron, une force basée à Salonique organisée pour aider la marine française à bloquer la côte égéenne de la Grèce et de la Bulgarie et pour renforcer la patrouille du canal de Suez. Le , il embarque de l'équipage de la Force navale britannique de Belgrade pendant l'évacuation de Serbie. De septembre à , il sert dans les forces alliées soutenant les demandes des Alliés contre la Grèce, qui à l'époque est dirigée par le pro-allemand Constantin , qui avait décidé de rester neutre au début de la guerre. En , un groupe pro-allié lance  pendant les vêpres grecques un coup d'État contre la monarchie que les Alliés cherchent à soutenir. L'Exmouth participe à la saisie de la flotte grecque à Salamine et débarque des Royal Marines à Athènes le . Les troupes britanniques et françaises sont défaites par l'armée grecque et des civils armés et contraintes de se retirer sur leurs navires, après quoi la flotte britannique et française impose un blocus des parties du pays contrôlées par les royalistes.

L'Exmouth est transféré à l'East Indies Station en , où il effectue des missions d'escorte de convois dans l'océan Indien entre Colombo et Bombay. En , il met fin à ce service pour retourner au Royaume-Uni, faisant escale à Zanzibar, Le Cap et la Sierra Leone pendant le voyage. Il arrive à Devonport en  et est mis en réserve pour fournir des équipages aux navires anti-sous-marins. L'Exmouth reste en réserve à Devonport jusqu'en  et sert de navire d'hébergement à partir de . L'Exmouth est mis sur la liste de vente en  et vendu pour démolition à la Forth Shipbreaking Company le . Sa coque est démolie en les Pays-Bas.

Notes et références

Bibliographie

Cuirassé de la Royal Navy de la Première Guerre mondiale
Navire construit à Birkenhead
Bateau lancé en 1901
Navire démoli en 1920

HMS Exmouth (1901)


Allophylastrum, monotipski rod grmova ili manjeg drveća iz porodice sapindovki, dio reda sapindolike. Jedina je vrsta A. frutescens iz brazilske države Roraima i susjedne Gvajane.

Rod je opisan 2011.

Izvori

Sapindoideae

Allophylastrum


SonarSource est une entreprise qui développe des logiciels open source de qualimétrie continue. Elle est fondée en 2008 par Olivier Gaudin, Freddy Mallet et Simon Brandhof et domiciliée à Genève, Suisse.

SonarSource a développé trois logiciels permettant de mesurer la qualité logicielle et de détecter les vulnérabilités sur 27 langages de programmation incluant Python, Java, C#, JavaScript. Ces trois logiciels sont : SonarQube, SonarLint et SonarCloud.

Notes et références

Éditeur de logiciel libre

SonarSource


Russell "Russi" Taylor () a fost o actriță americană.

Din 1986 a reprezentat vocea personajului Minnie Mouse, fiind cea mai longevivă voce a lui Minnie Mouse. De asemenea, ea a dat voce personajelor Martin Prince, Sherri, Terri și Üter din seria de desene animate Familia Simpson.

Referințe

Nașteri în 1944
Actrițe americane din secolul al XX-lea
Actrițe americane din secolul al XXI-lea
Oameni ai companiei Disney
Decese în 2019

Russi Taylor


Witold Benedyktowicz (* 25. Juni 1921 in Krakau, Polen; † 21. Januar 1997 in Warschau) war ein polnischer evangelisch-methodistischer Pastor, Hauptsuperintendent der Methodistischen Kirche in der Volksrepublik Polen, Hochschullehrer und Präses des Polnischen Ökumenischen Rates.

Leben
Nach seinem Schulabschluss mit mittlerer Reife im heimischen Krakau entschloss er sich unter Okkupationsbedingungen zum Studium an der Biblischen Hochschule zu Warschau, an welcher Professoren des geschlossenen Bereiches für Evangelische Theologie der Universität Warschau dozierten. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde er in die Masuren delegiert, um sich dort der seelsorgerischen Arbeit zu widmen. 1947 erhielt er die Ordination zum Pastor und entschloss sich danach zu einem ergänzenden theologischen Studium am Ökumenischen Institut Bossey/Schweiz, welches unter dem Patronat des Weltkirchenrates stand.

1950 erlangte er den Magistergrad am Bereich für Evangelische Theologie der Universität Warschau. Sein Promotor war Prof. Jan Szeruda. Vier Jahre später verteidigte er ein Doktorat zum Thema Idee des Durchbruchs im Methodismus, und 1965 erlangte er die Habilitation auf Grund der Arbeit Probe der christlichen Irenologie. Prager Erfahrungen. Ab 1972 war er außerordentlicher Professor und ab 1980 ordentlicher Professor. Ab 1967 wurde er an der Christlich-Theologischen Akademie als Inhaber des Lehrstuhls für Systematische Theologie angestellt. Von 1985 bis 1988 war er Mitglied im Obersten Rat des Hochschulwesens. Ab 1958 übernahm er die Redaktionsleitung der Zeitschrift Pielgrzym Polski (Polnischer Pilger).

Seit dem Beginn der 1950er Jahre war er als Pastor in der Methodisten-Kirche zu Warschau tätig. Als Hauptsuperintendent war er von 1969 bis 1983 der Oberhirte der Methodistischen Kirche in der Volksrepublik Polen. In den Jahren 1975 bis 1983 war er Präses des Polnischen Ökumenischen Rates und Delegierter an Kongressen für Ökumene und Frieden.
In den Jahren 1986 bis 1989 saß er im Konsultationsrat beim Vorsitzenden des Staatsrates.

Benedyktowicz gehörte zu den Gründern und Aktivisten der Christlichen Friedenskonferenz (CFK). Bereits an ihrer Dritten Vorkonferenz 1960 war er beteiligt, und er nahm an allen sechs Allchristlichen Friedensversammlungen (ACFV) von 1961 bis 1985 teil, wobei er jeweils als Mitglied in die weiterführenden Ausschüsse gewählt wurde.

Publikationen
 Próba irenologii chrzescijańskiej, Warszawa : Wydawnictwa "Jednota", Warschau 1965
 Brüder aus Epworth, "Odrodzenie" (Renaissance),  Warschau 1971
 Ökumene, Frieden, Versöhnung, Gesellschaftliche Vereinigung Polnischer Katholiken, Verlagsinstitut A. Frycz Modrzewski, Warschau 1988
 Was sollen wir tun: Ein Umriss evangelisch-theologischer Ethik, Christlich-Theologische Akademie, Warschau 1993
 Hoffnung lässt nicht zuschanden werden, Frankfurt am Main : Haag und Herchen, 1995

Literatur
Marcin Hintz: Das geistige Erbe des Prof. Witold Benedyktowicz zum 10. Jahrestag seines Todes. In: Ewangelik Nr. 1/2007, S. 56–60

Weblinks
Kurzbiografie

Methodistischer Theologe (20. Jahrhundert)
Systematischer Theologe
Methodistischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Christliche Theologische Akademie Warschau)
Mitglied der Christlichen Friedenskonferenz
Person (Krakau)
Person des Christentums (Polen)
Pole
Geboren 1921
Gestorben 1997
Mann
Ökumenische Persönlichkeit

Witold Benedyktowicz


Le funiculaire d'Artxanda est un funiculaire situé à Bilbao en province de Biscaye dans le Pays Basque espagnol.

Il permet d'accéder aux collines d'Artxanda depuis la ville. Inauguré en 1915, il constitue l'une des attractions principales de Bilbao permettant aux personnes d'admirer le panorama sur la ville.

Description de la ligne
La ligne du funiculaire est longue de 770 mètres pour une dénivelée de 226 mètres et sa pente maximale est de 45%. La durée du trajet est d'environ 3 minutes avec un départ toutes les 15 minutes.

La gare aval est située à seulement 15 mètres d'altitude dans le quartier de Matico-Ciudad Jardin dans le district d'Uribari. La station Eusko Tren de Matiko est située à proximité.

La gare amont est située sur le plateau de la colline d'Artxanda à 240 mètres d'altitude. Elle abrite la partie motrice de l'installation. et donne accès au panorama sur la ville de Bilbao.

Notes et références

Funiculaire en Espagne
Transport en commun dans la communauté autonome du Pays basque
Transport ferroviaire dans la communauté autonome du Pays basque
1915 dans les transports

Funiculaire d'Artxanda


Feminisierung der Armut beschreibt ein Phänomen, nach dem Frauen einen unverhältnismäßig großen Anteil der Bevölkerung ausmachen, die als in Armut lebend bezeichnet wird.

Ursachen

UNIFEM beschreibt es als "die von Frauen getragene Last der Armut, wie sie vor allem in Entwicklungsländern zu beobachten ist". Dieses Konzept wird dabei nicht nur als Folge niedrigen Einkommens gesehen, sondern auch als Ergebnis der Diskriminierung des weiblichen Geschlechts. Dazu gehört beispielsweise eine generelle Benachteiligung der Frau gegenüber dem Mann bei allen gesellschaftlichen Chancen und Möglichkeiten, die ihre Biographie betreffen. Der steigende Anteil der Frauenarmut wird auch auf die steigende Anzahl von Haushalten, in denen Frauen als Alleinerzieherinnen tätig sind, zurückgeführt.

Weblinks

 Unifem Dokument (PDF; 1,3 MB)

Einzelnachweise

Armut
Geschlechterforschung

Feminisierung der Armut


An Phragmipedium pearcei in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Werner Rauh och Karlheinz Senghas. An Phragmipedium pearcei in nahilalakip ha genus nga Phragmipedium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Phragmipedium

Phragmipedium pearcei


Cândva, într-un tren este un film românesc din 2008 regizat de Mădălina Roșca, Vald Petri.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 2008 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2008

Cândva, într-un tren


Kenneth Purchase (8 January 1939 – 28 August 2016) was a British Labour Co-operative politician who served as Member of Parliament for Wolverhampton North East from 1992 to 2010.

Early life
He attended Springfield Secondary Modern School (became Woden Primary School) on Springfield Road in Wolverhampton. At Wolverhampton Polytechnic, (now Wolverhampton University) he gained a BA in Social Science. Ken worked as a co-operative development officer. He was an apprentice toolmaker in the foundry industry from 1956–60 at the firm of Arthur Shaw & Company at Willenhall From 1960–8, he worked in experimental component development in the aerospace industry. From 1968–76, he was a toolroom machinist in the car industry. He worked in the property division of Telford Development Corporation. From 1981–2, he was a housing officer in the Housing Department of Walsall Metropolitan Borough Council. From 1982–92, he was a Business Development Advisor at Black Country CDA Ltd. He was a councillor on Wolverhampton Metropolitan Borough Council from 1970–90.

Parliamentary career
He unsuccessfully contested Wolverhampton North East in 1987, before winning at the next general election in 1992. He served as Parliamentary Private Secretary to Robin Cook for six years.

On 27 October 2007 Purchase announced his intention to retire at the next general election.

Personal life
He married Brenda Sanders on 20 August 1960 in Rowley Regis. They had two daughters, Samantha and Lisa, who survived him. He died in August 2016 aged 77 and was cremated at Bushbury Crematorium, Wolverhampton.

References

External links
 Guardian Unlimited Politics – Ask Aristotle: Ken Purchase MP
 TheyWorkForYou.com – Ken Purchase MP

 BBC Politics
 Ken Purchase official site

News items
 Dog owners in May 2002

1939 births
2016 deaths
Labour Co-operative MPs for English constituencies
UK MPs 1992–1997
UK MPs 1997–2001
UK MPs 2001–2005
UK MPs 2005–2010
Politicians from Wolverhampton
Alumni of the University of Wolverhampton
Councillors in Wolverhampton

Ken Purchase


The Royal London Hospital is a large teaching hospital in Whitechapel in the London Borough of Tower Hamlets. It is part of Barts Health NHS Trust. It provides district general hospital services for the City of London and Tower Hamlets and specialist tertiary care services for patients from across London and elsewhere. The current hospital building has 845 beds and 34 wards. It opened in February 2012.

The hospital was founded in September 1740 and was originally named the London Infirmary. The name changed to the London Hospital in 1748, and in 1990 to the Royal London Hospital. The first patients were treated at a house in Featherstone Street, Moorfields. In May 1741, the hospital moved to Prescot Street, and remained there until 1757 when it moved to its current location on the south side of Whitechapel Road, Whitechapel, in the London Borough of Tower Hamlets.

The hospital's roof-top helipad is the London's Air Ambulance operating base.

History

Origins
By the middle of the 18th century there were five voluntary hospitals in London (St Bartholomew's, Guy's, St Thomas', Westminster and St George's) which provided free medical care to those who could not afford it. However, none was located to the east of the City, where it could have served the comparatively impoverished and rapidly growing population of Spitalfields and Whitechapel; this was the void that The London Hospital was to fill. The institution that was to become The Royal London Hospital was founded on 23 September 1740, when seven gentlemen met in the Feathers Tavern in Cheapside in the City of London to subscribe to the formation of an "intended new infirmary".

On 3 November, The London Infirmary opened in a house on Featherstone Street, Moorfields. The staff consisted of one surgeon, physician and apothecary; and was operated as a voluntary hospital, in which patients were not charged for treatment and their care was funded charitably from annual subscription fees.

In May 1741, the hospital moved to larger premises in Prescot Street, at that time in an exceedingly bad district. The following year, 2nd Duke of Richmond was persuaded by the hospital's surgeon, John Harrison, to become the first President of the new hospital. The name changed to The London Hospital around 1748. The houses at Prescot Street were in an unfit state for use by 1744. A subscription fund for a new building was opened, and the current site was acquired at Whitechapel Mount (then relatively sparsely built on); however, funds were acquired slowly and it was not until 1751 that work began on the new building. The purpose-built hospital, which was designed by Boulton Mainwaring and accommodated 300 beds was opened to staff and patients in September 1757. The next year, the trustees of the charity acquired a royal charter so that they could constitute themselves as a legal entity.

Medical students had been recorded as studying under the staff of The London Hospital as private pupils since the year it had begun, however it was not until 1785 that The London Hospital Medical College was founded; chiefly through the efforts of William Blizard, the hospital's surgeon. Private medical schools had been long established, but The London College was the first medical school in England and Wales organised in connection with a hospital. It amalgamated in 1995 with St Bartholomew's Hospital Medical College, under the aegis of Queen Mary and Westfield College to become St Bartholomew's and The Royal London School of Medicine and Dentistry.

Nineteenth Century
In the 1870s the medical staff determined to improve the quality of nursing care and in 1880 Eva Luckes was employed as Matron of the Hospital, a post which she held for  nearly forty years. She was an influential nursing leader and instigated a new programme of nurse training, including the first Preliminary Training School for Nurses. She became known by her friend and mentor Florence Nightingale (also a Governor of The London Hospital) as 'O Matron of Matrons'. Luckes produced over 470 matrons during her tenure including Military Matrons in Chief Ethel Becher, Maud McCarthy and Sarah Oram, and several matrons of large provincial voluntary hospitals  and Poor Law infirmaries including Annie Sophia Jane McIntosh, Matron of St Bartholomew's Hospital. Edith Cavell also trained under Luckes. In the late 1890s, Edith Cavell, who later helped some 200 Allied soldiers escape from German-occupied Belgium during the First World War, trained and worked as a nurse at the hospital.

Joseph Merrick, known as the "Elephant Man", was admitted to the hospital in 1886 and spent the last few years of life there. His mounted skeleton is currently housed at the medical school, but is not on public display.

Twentieth Century
In the early part of the twentieth century the hospital sent out 160 nurses to work unsupervised in private houses. This earned £4,000 a year, a profit of £1,700.

In 1990 the Queen visited the hospital and added "Royal" to the name, to celebrate the 250th anniversary of its founding. The present School of Nursing and Midwifery was formed in 1994 by the merger of the schools from St Bartholomew's Hospital and The Royal London Hospital to become the St Bartholomew School of Nursing & Midwifery. Prior to this, the school of nursing was known as the Princess Alexandra College of Nursing and Midwifery. In 1995 the new Nursing School was incorporated into City University, London.

The new hospital
In March 2005 planning permission was granted for the redevelopment and expansion of The Royal London Hospital. The scheme was procured under a Private Finance Initiative contract in 2006. Sited on the grounds of the existing hospital, the works involved the replacement of certain of the hospital's old facilities, some of which date back to when the hospital moved to its existing site in 1757. The works also involved the creation of a new trauma and emergency care centre and substantial new renal and paediatric facilities. These works, which were designed by HOK and undertaken by Skanska at a cost of £650 million, opened in part in 2012 and were completed in 2016. The old hospital buildings are being converted into the new Tower Hamlets Town Hall for Tower Hamlets Council.

In March 2020 it was reported that the 14th and 15th floors of the hospital, which were never fitted-out because the trust had been unable to afford to do so, would be opened in order to provide more capacity to deal with patients during the COVID-19 pandemic. These floors were opened in May 2020 at a cost of £24 million.

Former museum

The Royal London had a museum which was located in the crypt of a 19th-century church. It reopened in 2002 after extensive refurbishment. The museum covered the history of the hospital since its foundation in 1740 and the wider history of medicine in the East End. It was a member of the London Museums of Health & Medicine. It included works of art, surgical instruments, medical and nursing equipment, uniforms, medals, documents and books. There was a forensic medicine section which included original material on Jack the Ripper, Dr Crippen and the Christie murders. There were also displays on Joseph Merrick (the 'Elephant Man') and former Hospital nurse Edith Cavell. There was the model of a church in the hospital that was built by Joseph Merrick who spent the last few years of his life at the hospital. The museum closed in 2020.

Emergency Department and Major Trauma Centre
The Royal London Hospital is the busiest trauma centre in the UK, with Barts and the London NHS Trust as a whole treating over 1,255 injury patients daily across its five hospitals.

The Queen Mary University of London Centre for Trauma Sciences, part of Barts and The London School of Medicine and Dentistry, has a strong clinical partnership with the hospital's Major Trauma Centre.

The Royal London Hospital is part of a citywide initiative to transform London's emergency and trauma services. In 2010, the London Trauma System was implemented. The network is believed to be the largest of its kind in the world. The System comprises four existing London hospitals, The Royal London Hospital (Whitechapel), King's College Hospital (Denmark Hill), St George's Hospital (Tooting) and St Mary's Hospital (Paddington), supported by a number of trauma units located in various A&E departments where patients with less serious injuries receive treatment.

In popular culture
The TV series Casualty 1900s is set at The Royal London, and follows the everyday life of the hospital throughout these years. Some of the storylines are based on actual cases drawn from the hospital records. Amazon Prime has acquired the series for broadcast in the US, where it is called London Hospital.

The TV comedy drama series Crashing (2016), which follows the lives of six property guardians living in a disused London hospital, was filmed at The Royal London.

The TV series Call the Midwife, which takes place during the 1950's and 1960's in East London, includes scenes at the then London Hospital. The series is a dramatization of the life of a nurse midwife who was trained at the hospital.

Patient entertainment
Bedrock Radio (a registered charity established in 2002) provide a community health (hospital radio) service across East London, South Essex and immediate surrounding areas. Bedrock Radio began serving Barts Health Trust in November 2022 when Whipps Cross Hospital Radio (WXHR) closed down.

Arms

See also
 Healthcare in London
 List of hospitals in England
 London's Air Ambulance
 Whitechapel Mount

References

Sources

Further reading

External links

 Royal London Hospital on the NHS website
 Inspection reports from the Care Quality Commission
 Barts Health NHS Trust Archives

Barts Health NHS Trust
NHS hospitals in London
Health in the London Borough of Tower Hamlets
Buildings and structures in the London Borough of Tower Hamlets
Hospitals established in the 1740s
1740 establishments in England
Medical museums in London
Museums in the London Borough of Tower Hamlets
Teaching hospitals in London
Buildings and structures in Whitechapel
Voluntary hospitals
Whitechapel

Royal London Hospital


Naturaleza muerta con atributos de las artes es un cuadro del pintor Jean Siméon Chardin, realizado en 1766, que se encuentra en el Museo del Hermitage de San Petersburgo, Rusia.

La pintura es un encargo de la emperatriz Catalina II de Rusia, fundadora del Hermitage. Representa una alegoría de las artes, con una estatua del dios Mercurio realizada por Jean-Baptiste Pigalle en 1744. A la izquierda de la estatua, una paleta de pintor alude al oficio de Chardin. A sus pies, unos planos y una escuadra aluden a la arquitectura, mientras que unos libros y unas monedas representan la literatura y la orfebrería. El pintor realizó un año antes una obra emparentada, Los atributos de las artes (1765) del Museo del Louvre de París.

Véase también
 Rococó
 Naturaleza muerta con jarrón y frutas o Los atributos de las artes, obras emparentadas.

Enlaces externos

Referencias

Colecciones del Museo del Hermitage
Cuadros de 1766
Bodegones
Cuadros de Francia de los años 1760


Mi go Long CD-haus er en film instrueret af Sofie Rørdam, Anders Skovbjerg Jepsen.

Handling
Hver uge stråler Hollywood-filmene ud over træhytterne i den Papua Ny Guineanske stamme-landsby, Dikanel. De unge flokkes om den lille tv-skærm, hvor Van Damme og Rambo slås. I filmen møder vi Mika og hans far, Russel. Mika vil bare være teenager og hænge ud med sine venner i biografen. Men Russel er bekymret for sin søn, der lader traditionen i stikken. Kan Mika og Russel finde en balance mellem det nye og traditionen?

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2010

Oplysningsfilm fra Danmark

Mi go Long CD-haus


Cuatrecasanthus, rod glavočika iz Južne Amerike (Ekvador i Peru) smješten u podtribus Piptocarphinae, dio tribusa Vernonieae, potporodica Vernonioideae.

Postoji 6 priznatih opisanih vrsta; grmovi i drveće.

Vrste
 Cuatrecasanthus flexipappus (Gleason) H.Rob.
 Cuatrecasanthus giannasii (Stutts) H.Rob. & V.A.Funk
 Cuatrecasanthus jelskii (Hieron.) H.Rob.
 Cuatrecasanthus kingii H.Rob. & V.A.Funk
 Cuatrecasanthus lanceolatus H.Rob. & V.A.Funk
 Cuatrecasanthus sandemanii (H.Rob.) H.Rob.

Izvori

Vernonieae

Cuatrecasanthus


274084 Baldone este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
274084 Baldone este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Baldone de Kazimieras Černis și Ilgmārs Eglītis. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,40 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 3,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 274001-275000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2008
Centura de asteroizi

274084 Baldone


Una Emergencia ambiental es una catástrofe repentina o un accidente como resultado de factores naturales, tecnológicos o provocados por el hombre, o una combinación de los anteriores, que causa o amenaza con causar graves daños ambientales, así como la pérdida de vidas humanas y propiedades. Este término se usa cada vez más frecuentemente para indicar la relación entre los desastres y el medio ambiente, entendiendo esta como la relación entre los desastres, la vida y salud de los seres humanos y el medio ambiente.

Contexto
Todos los desastres de esta categoría tienen Impacto ambiental.

Algunos de estos pueden ser inmediatos y amenazantes para la vida - por ejemplo, cuando un terremoto daña una planta industrial, que a su vez libera materiales peligrosos. En tales casos, estos llamados "impactos secundarios" pueden causar tanto daño o más como el factor inicial. Por ejemplo, en enero de 2001, la erupción del volcán del Monte Nyiragongo en la parte oriental de la República democrática del Congo tuvo como resultado una marea de lava que sepultó la ciudad de Goma, y provocó el desplazamiento repentino (y el retorno casi inmediato) de 450.000 personas. El flujo de lava causó pocas muertes. Sin embargo, cuatro días después, los flujos de lava prendieron fuego a una gasolinera. Medio centenar de personas, que habían sobrevivido a la erupción del volcán inicial, resultaron muertos por la explosión resultante de la gasolinera.
Los desastres naturales también pueden tener impacto a largo plazo. Por ejemplo, los desastres naturales puede provocar a largo plazo la gestión de residuos o daños en el ecosistema.

Las principales conferencias internacionales
El Grupo Consultivo sobre Emergencias Ambientales es un foro único internacional que reúne a los administradores de desastres y expertos en medio ambiente de los gobiernos, las agencias de la ONU, ONGs y la sociedad civil. También proporciona una guía para la Unidad de Medio Ambiente del PNUMA / OCHA, que proporciona una Secretaría para la reunión. La reunión más reciente tuvo lugar en Rosersberg, Suecia, del 13 al 15 de junio de 2007. En esta reunión, la 'Iniciativa Rosersberg' se puso en marcha para potenciar una amplia gama de medidas para abordar las lagunas en el régimen global de respuesta y preparación ante emergencias ambientales.

Organizaciones Relevantes

Naciones Unidas
La Unidad conjunta para el medioambiente de la PNUMA/OCHA: La capacidad del PNUMA de respuesta de emergencia está integrada en la División de Servicios de Emergencia de la Oficina de las Naciones Unidas para la Coordinación de Asuntos Humanitarios (OCHA). La Unidad conjunta opera 24 horas al día durante todo el año a petición de los países afectados, debiendo ser llamada como ayuda contra riesgos ambientales para la vida y la salud como consecuencia de los conflictos, desastres naturales y accidentes industriales. Contacto en: http://ochaonline.un.org/ochaunep/.

El PNUMA pos-conflictos y la Subdivisión de Gestión de Desastres (PCDMB): El PCDMB lleva el apoyo de la PNUMA a la recuperación temprana mediante la rápida movilización de los equipos de expertos nacionales e internacionales del medio ambiente para llevar a cabo detalladas evaluaciones ambientales sobre la base de investigaciones de campo y análisis de laboratorio. Las evaluaciones tratan de identificar los principales riesgos ambientales para la salud humana, los medios de subsistencia y la seguridad, así como los problemas de capacidad institucional, y recomendar un plan de recuperación ambiental para el equipo de las Naciones Unidas sobre el terreno y sus contrapartes nacionales. Después de la fase de evaluación, PCDMB implementa la creación de capacidades, la diplomacia ambiental y programas de limpieza a petición de los gobiernos anfitriones. Contacto en: http://postconflict.unep.ch.

Organizaciones no Gubernamentales (ONG)
CARE Internacional: CARE trabaja en el ámbito de la comunidad con los supervivientes de desastres y conflictos, mediante la entrega inmediata de ayuda y la rehabilitación a largo plazo. CARE provee una amplia gama de asistencia, incluyendo alimentos y semillas, herramientas, vivienda temporal, agua potable, saneamiento, atención médica, planificación familiar y salud reproductiva. CARE tiene como objetivo reconstruir los medios de vida y reducir la vulnerabilidad a los desastres a través del uso y manejo sostenible de los recursos naturales. CARE tiene experiencia específica y la capacidad en la conducción de la comunidad basada en las evaluaciones ambientales. https://web.archive.org/web/20200511174921/https://www.care-international.org/.

Centro de Investigación de Riesgos de la Escuela Universitaria de Londres Benfield: El Centro desarrolla investigación de última generación de las amenazas naturales y riesgos, además de colaborar con prácticas e innovaciones del mundo académico a la comunidad de respuesta humanitaria. En particular, el Centro ha desarrollado una herramienta para "Respuesta de Evaluación Rápida del Impacto Ambiental de Desastres (REA, en inglés). La asistencia en tiempo real del REA assistance está disponible en 5 o 7 días, y los expertos pueden permanecer en el campo de estudio por un mes. Actualmente, la información proporcionada por este organismo, a través de su director Bill McGuire es controvertida, en especial la que alude a un posible maremoto ocasionado por actividad volcánica en el archipiélago de las canarias.

Recuperación de Residuos de Desastres (DWR, en inglés): El objetivo de DWR es proporcionar una gestión oportuna de los residuos sólidos y apoyar la protección ambiental a las comunidades afectadas por las emergencias. Trabaja con los principales interesados, variando el apoyo de DWR desde asesoramiento y formación a la ejecución de proyectos. Contacto en: http://www.disasterwaste.org/

Unión Internacional para la Conservación de la Naturaleza(UICN): UICN no es una organización para desastres o de asistencia humanitaria, pero puede jugar un papel importante en el tratamiento de los impactos ambientales, en particular apoyando los esfuerzos para rehabilitar las zonas afectadas.

Véase también
 Global Alliance for Disaster Reduction
 Global Disaster Information Network
 Desastre natural
 Administración de desastres
 Gestión de riesgos
 Vulnerabilidad
 Desastre medioambiental

Referencias

Cuestiones ambientales

Emergencia medioambiental


La statue-menhir de la Coste est une statue-menhir appartenant au groupe rouergat découverte à Broquiès, dans le département de l'Aveyron en France.

Description
Elle a été découverte en  1898 par M. Audouard près du hameau de La Coste. Elle a été gravée sur une dalle de grès importé, le site d'extraction le plus proche étant situé à environ . Elle mesure  de hauteur sur  de largeur et  d'épaisseur. La statue est complète mais assez usée.

C'est une statue-menhir masculine. Elle comporte un visage, très petit, des bras très courts, des mains avec de longs doigts. Les jambes sont jointives, elles ne comportent pas d'orteils. Le personnage porte une ceinture à décor de chevrons, un baudrier, « l'objet », un arc et une flèche, placés au niveau du cœur. L'objet a été ultérieurement effacé par martelage.

La statue originale est conservée au musée Fenaille à Rodez. Une copie a été dressée au bord de la départementale D25 au niveau d'une aire de pique-nique.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Articles connexes
 Sites mégalithiques de l'Aveyron
 Liste des statues-menhirs de France

Liens externes

 Statue-menhir de la Coste (construit par stéréophotogrammétrie)

Coste
Site mégalithique dans l'Aveyron

Statue-menhir de la Coste


Imperiul lui Baphomet (1972) (titlu original L'Empire du Baphomet) este un roman al scriitorului francez Pierre Barbet. Romanul descrie neliniștile perioadei în care a fost scris romanul față de puterea armelor atomice. Este o ucronie, o istorie paralelă cu a noastră, al cărei punct de divergență este în anul 1118. A fost tradus în limba română de Dora Sandolache și a fost publicat în 1993 la Editura Cristian. Imperiul lui Baphomet este primul roman al seriei Baphomet , fiind urmat de Cruciada stelară (Croisade stellaire, 1974).

Intriga

În octombrie 1118, lângă Troyes, o navă spațială s-a prăbușit în apropierea cavalerului Hugo de Payens. El se duce să cerceteze ceea ce crede că este o piatră mare care a căzut din cer. Aici se confruntă cu un străin despre care se gândește că este un demon. Creatura, care cere să fie numită Baphomet, reușește să-l convingă pe Hugues că nu este un diavol și încheie un pact cu el. Dacă Hughes va fonda Ordinul Templierilor și dorește să creeze un imperiu creștin în Orient, Baphomet îl va ajuta, oferindu-i arme cu o putere fără precedent, care vor zdrobi toți dușmanii săi. Aceste arme sunt, de fapt, grenade nucleare miniaturizate. Hugues de Payns nu știe că intenția secretă a lui Baphomet este de a-și asigura stăpânirea asupra Pământului în viitorul apropiat.

În 1275, asediat în Saint Jean d'Acre, Marele Maestru al Templierilor Guillaume de Beaujeu, în fruntea mai multor mii de cavaleri Templieri și Ospitalieri, conduce o luptă disperată împotriva sarazinilor. Fiind pe cale de a ceda, este ajutat de armele lui Baphomet și reușește să-i învingă pe dușmanii săi. În câteva luni, îi zdrobește pe arabii din Orientul Mijlociu și a înființat un stat puternic. La ordinele lui Baphomet, părăsește orașul pentru a proteja Ospitalierii și apoi înfruntă întâi persanii și apoi puternicele forțe mongole ale hanului Kublai pentru a contesta dominația asupra Asiei până la Cathay (Mongolia/China). Datorită unui frate cercetător, el descoperă secretele producerii de grenade atomice și chiar reușește să creeze câteva sute.

În cele din urmă, occidentalii (câteva zeci de mii) se confruntă cu mongolii, care au strâns forțe de zece ori mai mari (câteva sute de mii de bărbați). Hanul Kubilai îi pune pe ghicitori să prezică soarta viitoarei bătălii: cei mai mulți sunt foarte precauți și anticipează pierderi grele. Un călugăr tibetan cu puteri psihice extraordinare, descoperă că occidentalii sunt ajutați de o putere care nu are nimic divin sau demonic, ci de o ființă de pe o altă planetă, folosindu-se de Occident pentru propria sa agendă ocultă. Considerând că forțele sale depășesc numeric inamicii, Kubilai a ordonat atacul. Dar armata lui este distrusă de grenade atomice și este luat prizonier.

În ultimele pagini ale romanului, Kubilai îl informează pe Guillaume de Beaujeu despre revelațiile călugărului tibetan. William îl întâlnește pe călugăr, care îl convinge de veridicitatea declarațiilor sale. William ordonă formarea unei mici echipe de călugări, care prin puterile lor mintale să concureze cu cele ale lui Baphomet. Lupta începe iar călugării reușesc să-l omoare pe Baphomet. Guillaume de Beaujeu duce apoi nava spațială a lui Baphomet în Asia pentru a-i studia structura și modul de funcționare. Nu există nicio îndoială că, datorită acestei cercetări, oamenii vor putea crea astfel de mașinării în serie și că umanitatea va putea să cucerească stelele.

Ultimele două paragrafe ale romanului menționează faptul că planeta pe care are loc romanul nu este Pământul și că are două luni. Scriitorul dezvăluie că romanul are loc pe un alt Pământ dintr-un univers paralel și că povestea lui este o ucronie.

Personaje
 Baphomet, o creatură extraterestră considerat inițial demon, scopul lui este să stăpânească Pământul
 Hugues de Payens, cavalerul care a întemeiat Ordinul Templierilor după ce  în 1118 a asistat la prăbușirea navei spațiale a lui Baphomet
 Guillaume de Beaujeu, Mare Maestru al Templierilor care cucerește Orientul Mijlociu și mare parte din Asia după ce îl înfrânge pe hanul Kubilai
 Hanul Kubilai conducătorul puternicelor forțe mongole, este învins de Guillaume de Beaujeu și luat prizonier

Traduceri
Romanul a mai fost tradus în limba engleză în 1972 ca Baphomet's Meteor, în olandeză în 1977 ca De kruistocht van de Baphomet, în portugheză în 1979 ca Os cruzados do espaço, în spaniolă în 1980 ca El imperio de Baphomet, în maghiară în 1990 ca Baphomet birodalma, în cehă în 1993 ca Říše Bafometova.

Note

Legături externe
 Istoria publicării romanului Imperiul lui Baphomet pe ISFDB
 Istoria publicării romanului L'empire du Baphomet pe ISFDB

Vezi și
1972 în literatură
Univers paralel (ficțiune)

Cărți din 1972
Romane din 1972
Romane franceze
Literatură cu călătorii în timp
Istorie alternativă
Romane de Pierre Barbet

Imperiul lui Baphomet


Le développement de Sommerfeld est une méthode d'approximation développée par Arnold Sommerfeld pour une certaine classe d'intégrales courantes en matière condensée et physique statistique. Physiquement, les intégrales représentent des moyennes statistiques sur la distribution de Fermi-Dirac.

Lorsque la température inverse  est très grande, l'intégrale peut être développée en termes de  comme

où  est utilisé pour désigner la dérivée de  évaluée en  et où la notation  représente le fait que  est négligeable au voisinage du point autour duquel se fait le développement. Celui-ci n'est valable que si  est proche de zéro et croît au maximum de façon polynomiale à la limite . Si l'intégrale va de zéro à l'infini, alors l'intégrale du premier terme du développement va de zéro à  et le deuxième terme est inchangé.

Application au modèle des électrons libres
Les intégrales de ce type apparaissent fréquemment lors du calcul de propriétés électroniques comme la capacité calorifique dans le cadre du modèle de l'électron libre pour les solides. Dans ces calculs, l'intégrale ci-dessus exprime la valeur attendue de la quantité . Nous pouvons alors identifier  comme l'inverse de la température et  comme le potentiel chimique. Par conséquent, le développement de Sommerfeld est valable pour les systèmes à grand  (autrement dit, à basse température).

Dérivation au second ordre en température
On cherche un développement du second ordre en température, c'est-à-dire en , où  est le produit de la température et de la constante de Boltzmann. On commence par faire le changement de variables  :

On sépare ensuite l'intégrale , et on réécrit  en utilisant le changement de variables  :

Puis on réécrit le dénominateur de  en utilisant :

afin d'obtenir :

On revient à présent aux variables originelles avec le changement  dans le premier terme de  et on combine  pour obtenir:

Le numérateur du second terme peut être exprimé comme une approximation d'une dérivée première, à condition que  soit suffisamment petit et  suffisamment lisse :

qui nous donne

La valeur de l'intégrale définie est connue :

  .

Nous avons donc

Termes d'ordre supérieur et fonction génératrice
Nous pouvons obtenir quelques termes d'ordre supérieur dans le développement de Sommerfeld en utilisant une fonction génératrice des moments de la distribution de Fermi, donnée par

Ici  et la fonction de Heaviside  enlève les termes divergents à température nulle. Développer en les puissances de  donne, par exemple

Une fonction génératrice similaire pour les moments impairs de la fonction de Bose est

Notes

Références

Théorie quantique des champs
Équation en physique

Développement de Sommerfeld