Luís Henrique Nascimento da Silva nascido em Canavieiras, município da Bahia, criado em São Paulo, mais conhecido pelo seu nome artístico Big Mike, é um rapper e compositor brasileiro. Sua trajetória faz parte da história do Duelo de MCs, projeto que ocupa o centro de Belo Horizonte desde 2007. Big Mike é considerado um filho das Batalhas de Rap, especialmente da Batalha da Aldeia que acontece em Barueri, onde já venceu dezenas de vezes o encontro que ocorre todas as segundas-feiras. Sua performance nos palcos ganhou um certo reconhecimento no Brasil afora e seu talento lhe garantiu, entre outras conquistas,o título de campeão do Duelo de MCs Nacional, em 2022.

Biografia

Bigão é morador de Cotia, e tinha 15 anos quando se mudou para Itanhaém, município da Baixada Santista, e conheceu as Batalhas de Rap.

Naquela época fazia sucesso a Batalha do Tanque, considerado o maior evento cultural de rua de São Gonçalo, no Rio de Janeiro. Por meio dos amigos de escola, os duelos de rimas realizados na cidade fluminense chegaram ao conhecimento do adolescente, que logo se interessou por aquele evento, até então completamente distante de sua realidade.

Em 2018, teve a primeira oportunidade de participar do Duelo de MCs, mas acabou perdendo o regional. Sempre acreditando, foi participando de outras batalhas, em destaque na Batalha da Aldeia, onde é o segundo maior vencedor, ficando somente atrás de Kant.

Em 2022, outra oportunidade de participar do Duelo de MCs. Dessa vez, se consagrou campeão após vencer cinco batalhas. O último duelo da noite foi contra outro MC de São Paulo, Youngui. Bigão ganhou o prêmio de R$ 20 mil em dinheiro e R$ 40 mil para investir no lançamento do seu primeiro álbum.

Títulos

 Campeão do Duelo de MCs Nacional 2022.
 Campeão Paulista 2018 e 2022.
 20X Campeão da Batalha da Aldeia
 Campeão da Batalha da Aldeia de Trios (Edição de Aniversario) 2021 e 2023.

 Campeão Regional 2022.
 Campeão da Etapa FMS Salvador.
 Campeão do Mar de Monstros 2021.

Ligações externas

Naturais do estado de São Paulo
Rappers do Brasil

Big Mike


Fil-Cartoons, Inc. (ou simplesmente Fil-Cartoons) foi uma subsidiária da Hanna-Barbera, fundada em 1987 por Jerry Smith, localizada em Manila capital das Filipinas, o estúdio foi extinto em 2001 após a absorção da empresa-mãe.

Hanna-Barbera

Fil-Cartoons, Inc.


دانية شافعي (20 أكتوبر 1983 -)، مذيعة سعودية.

عن حياتها
حصلت على الشهادة الثانوية بتفوق. انتقلت إلى إمارة الشارقة بالإمارات العربية المتحدة لدراسة الإعلام بالجامعة الأمريكية. انضمت للعمل بإم بي سي 3 منذ بداية تأسيسها نهاية عام 2004 ، حصلت طوال مسيرتها بالعديد من الجوائز وقدمت مهرجانات وفعاليات في قناة إم بي سي 3، في عام 2014 أدت شخصية «دانية» بمسلسل كرتوني خاص بها ويحمل عنوان «دانية» عرض على القناة ذاتها.

تملك قناةً على موقع يوتيوب تقدم خلالها برنامج المنوع يحمل «هرجة دانية». الذي تقدم خلاله عدة أفكار ومواضيع تهم العديد من الشرائح من المجتمع.

برامج تلفزيونية قدمتها
 فوازير رمضان أكثر من موسم (إم بي سي 3).
 قولولي كيف (إم بي سي 3).
 المختبر (إم بي سي 3).
 تخرّج في يوم (إم بي سي 3 - جزئين).
 من أقوى (إم بي سي 3).
 التجربة (إم بي سي 3).
 صباح الخير يا عرب (إم بي سي 1).
 zoo تايم (إم بي سي 3).
 تواصل - فقرة قصيرة (إم بي سي 3).
 ايش طابخين يا دانية؟ (إم بي سي 3 - جزئين).
 قولولي ليش؟ (إم بي سي 3).
 دانية - مسلسل كرتوني (إم بي سي 3).
 توتة توتة (تطبيق شاهد نت).

الجوائز والترشيحات

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
مذيعات سعوديات
مذيعو مركز تلفزيون الشرق الأوسط
مواليد 1404 هـ
مواليد 1983
أشخاص من جدة

دانية شافعي


Bitka kod Iža, bitka između uskoka i Mletaka koja se je odvila prosinca 1604. godine. Ne postoji potpuna sloga u znanstvenoj zajednici o dosjetljivom potezu kojim su uskoci nadmudrili Mlečane, no mletački službeni spisi potvrđuju to.

Uvodni događaji
Uskoci su djelovali u ilegali s obje strane mletačko-osmanske granice te nisu imali kome uteći u sigurno okrilje. Stoga su pribjegavali pljačkaških pohodima da bi si priskrbili neophodna dobra. Prosinca 1604. poduzeli su jedan takav pohod. Jure Vranjanin poveo je skupinu uskoka na osmerima brodovima iz Senja i otplovili su ka jugu. Prolazeći kroz Ljubačka vrata (između Paga i glavnog kopna) osvojili su mletačku tvrđavu. Putujući dalje naišavši na ribare oduzeli su im deset leuta da bi imali u čemu prevesti plijen koji su tek imali ukrasti. Doplovili su u uvalu Grebašticu gdje su se iskrcali i zaputili se preko preko šibenskog područja pljačkati osmanske posjede. Vratili su se s velikim plijenom od oko 15.000 grla stoke. Došavši do lađa uvidjeli su da ne će biti mjesta za sav plijen. Zato su oteli još dva leuta, a stoku poklali. Svojim osmerima lađama i dvanaestima otetim leutima otplovili su nazad ka svojoj bazi Senju.

Andrea Gabrielli, mletački generalni providur za Dalmaciju doznao je za uskočki pohod. Doznao je i kuda se misle uskoci vratiti. Odlučio je postaviti im zasjedu. Po njegovoj zapovijedi je 22. prosinca iz Zadra isplovilo osam brodova s 400 ljudi, za zadaćom prepriječiti uskocima put u tjesnacu Velom Ždrelcu (između Ugljana i Rivnja).

Bitka
Ipak, mletačka zasjeda nije ostala skrovita. Uskoci su ju uočili te promijenili pravac plovidbe, na što su se Mlečani dali u potjeru za njima. Uskoci su doplovili do ugljanske obale i nasukali svoj brod tvrđave sv. Mihovila. Time su progoniteljima zapriječili put i dobili na vremenu za uzmak. Uskoci su potom skrenuli ka Ižu i uplovili u jednu uvalicu, gdje su se usidrili i sklonili. U tu uvalu mletačke galije nisu mogle uploviti. Vjerojatno se je radilo o uvali Vodenjaku. Nešto poslije Mlečani su pristigli. Izdali su albanskim plaćenicima (Arbanasima) zapovijed za napad. Ovi su isplovili naoružanim bracerama. Uskoci su izdržali i odbili napad. Mlečani su, shvativši da nisu dovoljno brojni u usporedbi s uskocima, javili su u Zadar poruku da im treba pomoć. Providur je udovoljio te se je i sam zaputio s još 400 vojnika i građana i šest galija. Te zimske noći zapuhala je snažna bura zbog čega Mlečani nisu mogli napasti. Na to je providur odredio dvjema galijama i naoružanim brodovima paziti na uskočke položaje, a ostale postrojbe smjestio je u veću uvalu. Najvjerojatnije je to bila uvala Bršanj.

Bijeg
Sljedeća je dva dana bura i dalje puhala, na Badnjak i Božić. Zbog velike hladnoće uskoci su upalili vatru uz koju su pjevali i smišljali taktiku za izvlačenje. Dio je nastavio pjevati i sviralo je uz vatru na guslama, pa su i treće noći, s Božića na Stjepanovo, pa su Mlečani mislili da su uskoci i dalje ondje u stupici. No, uskoci su velikim naporom prenijeli uzbrdo preko hrptenice otoka svojih sedam lađa na suprotnu obalu otoka. Brodove su vukli preko vesla leuta, posječenih maslinovih grana i zaplijenjenog mesa. Cijena uzmaka bili su izgubljeni zaplijenjeni leuti za prijevoz plijena, jedan svoj brod i veći dio mesa. Kad su brodove položili u more, naslagali su mesa koliko je moglo stati u tih sedam brodova. Skriveni mrakom otplovili su veslajući nasuprot buri nazad ka Senju. Trag su zameli vukući brodove i preko prevlake Malog Ždrelca, koja onda još nije bila prokopana u tjesnac. Na Stjepanovo 26. prosinca bura je oslabila pa su Mlečani se iskrcali sa šeststo ljudi i razvili zastave. Mletački general zapovijedio da se maršira uz zvuke bubnjeva zapovjedi i jurišem osvoji tobožnji rov. Zapucali su na uskočke položaje. No s druge strane nije bilo nitkoga, iako je tako izgledalo da je netko ondje. Iza zidova uskoci su nasložili kape sa ždralovim perjem koje se na vjetru bodro vijalo i nekoliko batina koje su predstavljale muškete spremne da budu opaljene. Izgledalo je kao da su uskoci ondje. Primijetivši prvo da nitko ne uzvraća paljbu, a zatim kad su došli blizu vidili su naslagano meso pa su shvatili da su uskoci otišli.

Nakon bitke
Providur je shvatio kako su ih nadmudrili. Opljačkani plijen od brodova i mesa koji su uskoci ostavili, Mlečani su uzeli i s time se vratili u Zadar uz zvuke bubnjeva i raznih glazbala, glasno se hvaleći se plijenom kao vlastitim uspjehom. Vojnici su dobili zapovijed da šute, a mito za šutnju bilo je zaplijenjeno meso. Meso je u Zadru porazdijelio po galijama, oboružanim brodovima i vojnicima od posade. Ostalo im je još mesa koje se prodavalo u bescjenje, da ne propadne. Uskoci im nisu ostali dužni. Čim su došli u Senj, iskrcali su zarobljenike i zarobljeno meso pa pošli u osvetničku akciju. U znak osvete za izgubljeni plijen zarobili su kod Osora u zasjedi mletačku fregatu koja je prevozila 40.000 dukata s Brača u Mletke. Kapetana su pustili, rekavši mu neka prenese poruku Gabrielliu da mu je to naplata za meso koje im je oduzeo.

Izvori

Hrvatske bitke
Mletačke bitke
Pomorske bitke u Jadranskom moru
Hrvatsko-mletački ratovi

Bitka kod Iža 1604.


Cabanas de Tavira, Portekiz'de Tavira belediyesine bağlı olan, 6,31 km2 yüzölçümüne sahip, 1.070 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Tavira'nın bucakları

Cabanas de Tavira


"It's So Easy!" (også skrevet uden udråbstegn) er en Rock and roll-sang skrevet af Buddy Holly og Norman Petty. Sangen blev oprindeligt udgivet som en single i 1958 med The Crickets, men singlen nåede ikke hitlisterne. "It's So Easy!" var den sidste single med The Crickets med Buddy Holly i bandet. På flere pladecovers er sangen krediteret til 'Buddy Holly and The Crickets'. Sangen blev udgivet på det amerikanske pladeselskab Brunswick i Nordamerika og på det britiske Coral Records i England. På singlens b-side blev udgivet "Lonesome Tears" skrevet af Buddy Holly.

Linda Ronstadt genindspillede i 1977 "It's So Easy", der blev et hit og nåede nr. 5 på den amerikanske hitliste Billboard Hot 100.

Udover Linda Ronstadts version er sangen indspillet af en lang række artister.

The Crickets' version
Sangen blev indspillet af Buddy Holly og the Crickets fra juni til august 1958 i Norman Pettys studie i Clovis i New Mexico. Tommy Allsup spillede lead guitar på indspilningen.

Sangen blev udgivet på single i 1958 med "Lonesome Tears" på singlens B-side, men singlen nåede ikke hitlisterne.

Holly optrådte med sangen på det amerikanske tv-show American Bandstand den 28. oktober 1958, hvor han mimede teksten til "It's So Easy!" og Hollys sang "Heartbeat".

Sangen er senere medtaget på en række Greatest hits-album med Buddy Holly og The Crickets.

Linda Ronstadts version

Linda Ronstadt havde i 1976 opnået et hit med Buddy Holly-sangen "That'll Be the Day", og hun indspillede herefter "It's So Easy" til hendes album fra 1977 Simple Dreams, producereet af Peter Asher. Indspilningen blev udgivet på en single på Asylum Records den 20. september 1977 med "Lo Siento Mi Vida" som b-side. Sangen blev et hit for Ronstadt, der nåede nr. 5 på Billboard Hot 100 og nr. 9 i Canada og nr. 11 i UK Singles chart. Ronstadts version blev brugt i filmen Brokeback Mountain fra 2005.

Hitlister

Andre versioner
"It's So Easy!" er indspillet af en lang række artister, herunder
 Bobby Vee, the Astronauts, Skeeter Davis, The Trashmen, Showaddywaddy, Hot Tuna, Ian Gillan, Drifters, Connie Francis, Hank Marvin, Mike Berry and the Outlaws, P.J. Proby og Chris Spedding.
 The Beatles spillede sangen i 1969 under indspilningerne af albummet og filmen Let It Be.
 Denny Laine udgav sagen på en single (EMI 2523) produceret af Paul McCartney i 1976.
 Gary Busey fremførte sangen i filmen The Buddy Holly Story fra 1978.
 Waylon Jennings indspillede efter Buddy Hollys død en countryudgave af sangen med resterne af The Crickets.
 Alvin and the Chipmunks indspillede sangen i 1987 til episoden "Theodore Lucks Out" i tv-serien Alvin and the Chipmunks.
 Paul McCartney indspillede "It's So Easy" på tribute-albummet Rave On udgivet i 2011 i anledning af 75-årsdagen for Buddy Hollys fødsel.

Referencer

Eksterne henvisninger
 "It's So Easy" på YouTube i The Crickets version

Singler fra 1958
Singler fra 1977
Buddy Holly

It's So Easy! (The Crickets-sang)


Le château de Frôlois est une  place forte du  remaniée jusqu'au   située à Frôlois (Côte-d'Or) en Bourgogne-Franche-Comté .

Localisation
Le château est situé à l'extrémité sud du village, en bordure d'éperon d'où il domine de plus de 100 mètres la vallée du Vau et la RD 122.

Historique

En 1117 la guerre sévit entre les seigneuries de Frôlois et de  Mont-Saint-Jean. Des écrits de 1243 et 1301 confirment que la châtellenie de Frôlois est du fief de Saint-Seine. En 1372, elle consiste en un château et ses dépendances sauf le donjon qui dépend de l'Hôpital de Rhodes, ce qui est confirmé en 1614. Le château est alors clos de murailles avec un fossé taillé dans le roc et l'église, le presbytère et le cimetière sont dans l'enceinte. Sa porte est précédée d'un pont-levis et d'un pont-dormant. En 1683, il est vendu à Pierre du Ban de la Feuillée qui fait ériger la terre en comté. En 1795, château ducal est vendu à Nicolas Pierre Regnault. En 1924 il subsiste un "château fort qui fut chef-lieu d'une importante baronnie du duché de Bourgogne".

Architecture
Les restes du château de Frôlois occupent la pointe sud d'un large éperon qui domine la vallée d'une centaine de mètres. Des bâtiments castraux, ne subsiste qu'un grand corps de logis du XVIIe siècle entouré, au sud et à l'est d'un double niveau de terrasses à l'aplomb de l'à-pic rocheux. Au rez-de-chaussée, une salle du  et un salon du .

Mobilier
Dans le salon, plusieurs tapisseries peintes d'origine italienne de Bergame.

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or
 Liste des monuments historiques de la Côte-d'Or

Liens externes

Frôlois
Monument historique dans la Côte-d'Or
Frôlois
Monument historique inscrit en 1977
Monument historique inscrit en 1991

Château de Frôlois


شابور بن أردشير أو شابور الأوّل (بالبهلوية:𐭱𐭧𐭯𐭥𐭧𐭥𐭩) كان ملكاً ساسانياً في إيران وحارب الرومان مرتين: الأولى انتهت سنة 244 م بعد أن هزم شابور وعبرت جيوش الروم الفرات، وقاربت المدائن. و الثانية كانت بعد أربع عشرة سنة من الأولى وفيها أسر شابور الأمبراطور فاليريان فبقى في الأسر حتى مات.

و يسمى في الأخبار الطوال أليريانوس ويوصف بأنه خليفة صاحب الروم، والطبري يقول عن سابور:« وأنه حاصر ملكاً كان بالروم يقال له أليرنانوس بمدينة أنطاكية فأسره».

انظر أيضا
 قائمة شاهنشاهات الإمبراطورية الساسانية
شجرة عائلة الساسانيين

مراجع

أشخاص في الحروب الرومانية الساسانية
أشخاص من فيروز آباد
ساسانيون
سنة الولادة غير معروفة
شخصيات من الشاهنامة
ملكيون ساسانيون في القرن 3
مؤسسو مدن
وفيات 270

سابور الأول


Als semiaquatische Tiere (lateinisch semis: "halb", aqua: "Wasser") bezeichnet man Tiere, die sowohl an Land als auch im Wasser leben. Dazu zählen einige Arten von Amphibien (z. B. Frösche), Reptilien (z. B. Krokodile), Vögeln (z. B. Kaiserpinguin) und Säugetieren (z. B. Seehunde).

Semiaquatische Lebewesen haben ihren Lebensbereich in Uferzonen. Durch den Wechsel von Ebbe und Flut sind sie ständigen Veränderungen zwischen Trockenheit und Überschwemmung ausgesetzt, die eine hohe Toleranz gegenüber terrestrischen und aquatischen Umweltbedingungen erfordern.

Der semiaquatische Lebensraum ist nicht nur durch vollständig angepasste Arten besiedelt. Weitere terrestrische und aquatische Arten sind periodisch anzutreffen.

Geozoologie

Semiaquatisch


Gotthard Laske (* 3. März 1882 in Stargard; † 23. November 1936 in Berlin) war ein deutscher Konfektionär, Bibliophile und Mäzen.

Leben
Laske sammelte Bücher, die schön und aufwendig gedruckt und gebunden waren. Seine Bibliothek umfasste etwa 10.000 Bände. Daneben sammelte er Bilder und Graphiken. Die Künstler entlohnte er mit Anzügen und anderen Kleidungsstücken, die er in seiner Firma nach Maß anfertigen ließ. Laske regte den Druck vieler Dichtungen bei der Officina Serpentis an und bezahlte die Herstellungskosten. Ebenso spendete er viele Drucke den Mitgliedern der bibliophilen Gesellschaften, denen er angehörte. Sein besonderes Sammelinteresse galt Büchern, Manuskripten und Zeichnungen von Paul Scheerbart. Darüber hat zu Laskes fünfzigstem Geburtstag der Berliner Fontane-Abend ein Capriccio von Josef Maria Frank drucken lassen, in dem Laskes Jagd nach einem Scheerbart-Manuskript geschildert wird. Laske nahm sich 1936 das Leben, nachdem sein Lebenswerk durch die Nationalsozialisten zerstört worden war.

Seine Frau Nelly Laske wohnte zuletzt in der Berliner Bleibtreustraße und wurde 1943 in das KZ Auschwitz deportiert. Der Sohn Ernst Laske konnte mit einem Teil der väterlichen Bücher nach Israel emigrieren und hat dort viele Jahre lang ein Antiquariat betrieben. Die meisten Bücher aus Laskes Besitz wurden durch das Berliner Antiquariat Albert Zimmermann (vormals Heinrich Rosenberg und Albert Zimmermann) verkauft. Die zwei Kataloge, in denen Laskes Bücher verzeichnet sind, sind nur in wenigen Exemplaren gedruckt worden und gehören zu den größten bibliophilen Seltenheiten. Gotthard Laske wurde auf dem jüdischen Friedhof in Berlin-Weißensee begraben.

Literatur
 Herrmann Meyer: Privatdrucke von und für Gotthard Laske. Officina Serpentis, Berlin 1932.
 Julius Rodenberg: Deutsche Pressen. Eine Bibliographie. Amalthea-Verlag, Zürich [u. a.] : 1925–1931, Hauptband, S. 160.
 Fritz Homeyer: Deutsche Juden als Bibliophile und Antiquare, 2. Auflage, Tübingen: Mohr Siebeck, 1966 (Schriftenreihe wissenschaftlicher Abhandlungen des Leo Baeck Instituts; 10), S. 50–52.

Einzelnachweise

Autor
Bibliophiler
Person (Berlin)
Deutscher
Geboren 1882
Gestorben 1936
Mann

Gotthard Laske


João Paulo Maio dos Santos (Vila do Conde, Portugal, 21 de noviembre de 1970), más conocido como Paulinho Santos, es un exfutbolista portugués, se desempeñaba como defensa, lateral izquierdo o centrocampista defensivo.

Carrera internacional
Paulinho Santos disputó 30 partidos con la selección de fútbol de Portugal. Debutó en enero de 1994 en un amistoso contra España en Vigo. Su último partido con la selección lusa fue en febrero de 1999 en un amistoso contra Países Bajos en París.

Con Portugal disputó la Eurocopa 1996 como lateral izquierdo, pero no pudo jugar la Eurocopa 2000 debido a una lesión.

Clubes

Referencias

Nacidos en Vila do Conde
Futbolistas de la selección de fútbol de Portugal en los años 1990
Futbolistas del Rio Ave Futebol Clube
Futbolistas del Fútbol Club Oporto
Futbolistas de Portugal en la Eurocopa 1996

Paulinho Santos


Theis Frydenlund Rasmussen (født 12. juli 1984), kendt som Theis F. Rasmussen, er en dansk tidligere fodboldspiller.

Karriere
Han startede sin karriere i 1. divisionsklubberne B.93 og Akademisk Boldklub. Han skiftede til 1. divisionsrivalerne Vejle Boldklub i 2005 og hjalp klubben med at rykke op i Superligaen. Vejle købte den erfarne målmand Jan Hoffmann, hvilket efterlod Rasmussen med markant mindre spilletid, hvorfor han forlod klubben i vinteren 2007. Han fortsatte sin karriere som amatør i BK Frem, men skiftede videre til Superligaklubben FC Nordsjælland i marts 2008.

Han forlod klubben i december 2008 for at søge mere spilletid andetsteds. Han skrev under med 1. divisionsklubben Kolding FC i januar 2009, men skader tvang ham til at stoppe i klubben i august 2009.

Landsholdskarriere
Han har spillet seks kampe for Danmarks U/21-fodboldlandshold og var med til at spille holdet til U/21 Europamesterskabet i fodbold 2006.

Referencer

Eksterne henvsininger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Fremad Amager
Fodboldspillere fra B.93
Fodboldspillere fra Akademisk Boldklub
Fodboldspillere fra Vejle Boldklub
Fodboldspillere fra Boldklubben Frem
Fodboldspillere fra FC Nordsjælland
Fodboldspillere fra Kolding FC

Theis F. Rasmussen


The 8 municipalities of the Kainuu Region () in Finland are divided into two sub-regions.

Kajaani sub-region
Kajaani (Kajana)
Paltamo
Ristijärvi
Sotkamo

Kehys-Kainuu sub-region
Hyrynsalmi
Kuhmo
Puolanka
Suomussalmi

Former municipalities
Kajaanin maalaiskunta (merged with Kajaani in 1977)
Säräisniemi (formed Vaala with a part of Utajärvi in 1954)
Vuolijoki (merged with Kajaani in 2007)
Vaala (moved to North Ostrobothnia region in 2016)

See also
Oulu Province
Regions of Oulu

External links

Municipalities of Kainuu


Čosići su naseljeno mjesto u općini Travnik, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Nalazi se istočno od Travnika.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 683

 Muslimani - 535
 Srbi - 139
 Hrvati - 1
 Jugoslaveni - 6
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 2

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 433

 Bošnjaci - 424
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 9

Izvori

Naselja u županiji Središnja Bosna
Travnik

Čosići


El topónimo Stretton puede hacer referencia a varios lugares de Inglaterra:

 Stretton, una parroquia civil y un pueblo en el condado de Derbyshire;
 dos pueblos en el condado de Staffordshire:
 Stretton, en el distrito de East Staffordshire; o
 Stretton, en el distrito de South Staffordshire.

Stretton


La avenida Revolución puede referirse a:

la avenida Revolución de la Ciudad de México;
la avenida Revolución de Tijuana, Baja California.

Referencias

Avenida Revolución


Pentagon har flere betydninger:

 Pentagon er en femkant. Se Femkant.
 Pentagon er det amerikanske forsvarministeriums bygning. Se Pentagon-bygningen.

Pentagon (flertydig)


Charles John Huffam Dickens (; 7 Şubat 1812 – 9 Haziran 1870), İngiliz yazar ve toplum eleştirmeni. En unutulmaz kurgusal karakterlerden bazılarını yaratmasının yanında Victoria devrinin en iyi romancısı olarak kabul edilir. Yaşadığı sürede eserleri benzeri görülmemiş bir üne sahip oldu ve yirminci yüzyılda edebi dehası eleştirmenler ve ilgili kişiler tarafından kabul gördü. Romanları ve kısa öyküleri dünya çapında tanınmaya devam ediyor.

İngiltere'nin Portsmouth şehrinde doğan Dickens babasının borçları yüzünden hapishaneye düşmesi sonrasında fabrikada çalışabilmek için okuldan ayrıldı. Düzgün bir eğitim almamış olsa da erkenden yoksullaşması ona başarıya giden yolda yardım etti. Kariyeri boyunca 20 yıllık bir süre içerisinde haftalık olarak çıkan bir gazeteyi yönetti, 15 roman, 5 uzun öykü, yüzlerce kısa öykü ve kurgu dışı makale yayımlayıp yorulmak nedir bilmeden çalıştı ve çocuk hakları, eğitim ve diğer toplumsal konularda yenilikler için mücadele verdi.

1836'da yayımlanan The Pickwick Papers romanı ile şöhrete kavuştu. Birkaç yıl içerisinde uluslararası tanınan bir edebiyatçı oldu, kişilik ve toplum üzerine mizahi, satirik ve keskin gözlemleri ile ünlü oldu. Romanlarının çoğunlukla haftalık ya da aylık yayımlar şeklinde çıkması Viktorya döneminde en yaygın basım şekli olan dizi yayımlara öncülük etti. Dizi olarak çıkan eserler Dickens'a okuyucuların tepkisini iyi değerlendirme fırsatı verdi ve o da sık sık konuları ve karakterlerin gelişimini aldığı yorumlara göre şekillendirdi. Örneğin eşinin pedikürcüsünün David Copperfielddaki Bayan Mowcher'ın kusurlarının fazla ön planda olduğu konusundaki ifadelerinden sonra karakterin iyi özelliklerini geliştirdi. Görünüşe göre Oliver Twistteki Fagin için ünlü suçlu Ikey Solomon'dan esinlenmişti. Leigh Hunt'tan ilham alarak yarattığı Bleak House'taki Bay Skimpole karakterinin kitabın bölümlerini takip eden arkadaşlarının tavsiyesiyle geliştirdi. Aynı romandaki Lawrence Boythorne ve kilise görevlisi Mooney için de gerçek hayattan kişilerden örnek almıştı. Boythorne için Walter Savage Landor'dan ve Mooney için de Salisbury Square'deki Looney isimli kilise görevlisinden esinlenmişti. Konularını özenle oluştururdu ve hikayelerine sıklıkla güncel olaylardan unsurları serpiştirirdi.

Dickens kendi çağının en önemli edebiyatçılardan biri olarak görülür. 1843 tarihli romanı A Christmas Carol yazılan en etkili eserlerden biridir. Her zaman popüler kalmıştır ve hâlâ her sanat tarzında uyarlanmaya devam ediyor. Gerçekçiliği, mizahı, yazım şekli, benzersiz karakterleri ve toplum eleştirileri sayesinde yaratıcı dehası Leo Tolstoy'tan G. K. Chesterton ve George Orwell'a kadar pek çok yazar tarafından övülmüştür. Fakat Oscar Wilde, Henry James ve Virginia Woolf ise psikolojik derinlik eksikliği, gevşek yazım tarzı, duygusal mizacından şikayet etmişlerdir.

Hayatı
Memur bir babanın oğlu olarak 1812 yılında doğan Dickens'ın ilk yılları refah içinde geçse de babasının borçları yüzünden hapse girmesiyle sefaletle tanıştı. Henüz 11 yaşında iken bir boya fabrikasında çalışmak zorunda kaldı. 15 yaşında bir avukatın yanına giren genç Dickens, öğrenmeye meraklı olduğu için boş zamanlarında stenografi öğrendi. 1835 yılında Morning Chronicle gazetesine stenograf olarak girdi ve 1835'te "Boz" takma adıyla Boz'un Karalamaları başlığında notlar yayımlamaya başladı.

1837'de ise esas onu ünlendirecek olan Bay Pikvik'in Serüvenleri adlı kitabını yayımladı. Aynı yıl içinde Catherine Hogarth ile evlendi. 1840 yılında ölen baldızı Mary'e ithaf ettiği Antikacı Dükkanı romanını yayımladı.

1840'ta Amerika'ya gitti ve burada büyük bir coşkuyla karşılandı, ama Genel Okur İçin Amerika Notları kendisini o kadar içtenlikle ağırlamış olanlarda şiddetli tepkilere yol açtı. 1843 ile 1846 arasında bol bol seyahat eden Dickens, bu seyahatlerde dönemin ünlü yazarlarıyla tanışma fırsatı buldu. Bu dönemde yine Daily News gazetesini ve Household Words dergisini çıkardı.

1858 yılında karısından ayrılan Dickens, bu dönemden itibaren yine sık sık seyahate çıktı, konferanslar verdi. Ama sonunda çok yoruldu ve Gadshill'deki evinde istirahate çekilmek zorunda kaldı. 1870'te de şöhretinin zirvesindeyken öldü. Mezarı Londra'daki Westminster Kilisesi'nde bulunmaktadır.

Eserleri
 Bay Pikvik'in Maceraları (1837)
 Oliver Twist (1839)
 Nicholas Nickelby (1839)
 Antikacı Dükkanı (1841)
 Bir Noel Şarkısı (1843)
 Martin Chuzzlewit (1844)
 Dombey ve Oğlu (1846-1848)
 David Copperfield (1850)
 Kasvetli Ev (1853)
 Zor Yıllar (1854)
 Küçük Dorrit (1855-1857)
 İki Şehrin Hikayesi (1859)
 Perili Ev (hikâye) (1859)
 Büyük Umutlar (1861)
 Müşterek Dostumuz (1865)
 Edwin Drood'un Gizemi (1870)

Kaynakça

1812 doğumlular
Portsmouth doğumlular
1870 yılında ölenler
İngiliz yazarlar
İngiliz Anglikanlar
Realist yazarlar
Toplum eleştirmenleri
Din eleştirmenleri

Charles Dickens


London Colney () is a village and civil parish in Hertfordshire, England. It is located to the north of London, close to Junction 22 of the M25 motorway.

It is around  south-east of St Albans city centre (and within said city's contiguous built-up area) and part of the City and District of St Albans. At the time of the 2001 census the population of London Colney ward was 7,742, increasing to 9,507 at the 2011 Census. It is considered a satellite or dormitory village of St Albans, where some villagers travel to work and shop.

History
Colney was first recorded in the 13th century.  It takes its name from the River Colne, with the Old English suffix ēa, meaning "river".  The name London Colney, first recorded in 1555, referred to "Colney on the road to London", and distinguished the place from Colney Street.

The village was on the boundary of the 1860s London Coal Tax area; two posts still stand.

London Colney was historically part of the ancient parish of St Albans St Peter.  In 1894 it became part of the civil parish of St Peter Rural, which was abolished in 1947 when London Colney became a separate civil parish.

London Colney Primary School was initially due to open on 4 September 1939. It was then closed on the same day, as war was declared. It opened properly a day later.

In the early morning of 12 May 1941, a German spy, Karel Richter, descended by parachute near London Colney. Richter buried his equipment and hid for a couple of days. Driven out by hunger (he had mistakenly buried his food parcel as well), Richter was approached by two lorry drivers who asked him the way to London. Suspicious of Richter's non-committal reply and foreignness, the lorry drivers then approached Constable Alec Scott and mentioned the strange man. Scott found Richter who asked to be taken to a hospital as he was feeling unwell. Scott called his superiors who quickly sent a car to pick up Richter and take him to jail.

Local features

The village has several estate agents; a motorcycle showroom; a tattooist; several takeaways; hairdressers; supermarkets, one incorporating a post office; a tanning salon; and a turf accountant. There is also a retail park, Colney Fields, which contains a Sainsbury's, Marks & Spencer's, Next, Boots, Monsoon and TK Maxx.

There are several doctor's practices and a library.

Associated with the village there are walks, nature reserves and ponds. The Mosquito Aircraft Museum, now known as the de Havilland Aircraft Museum, established in 1959, is located at Salisbury Hall on the south side of the M25 motorway.

London Colney has a great selection of open-water fishing in the River Colne and associated lakes.

Geography

The High Street crosses the River Colne (a tributary of the Thames joining at Staines-upon-Thames) at the multi-arched brick-built Telfords Bridge (a Grade II listed building). The original fording point can still be seen on the Western side of the bridge, with the Bull and Green Dragon pubs conveniently situated on opposite sides of the ford. Nearby flooded gravel pits form a nature reserve for wild birds. The A6 used to pass through the village. The bypass was built in 1959, to join with the A414 at the north end of the village. The A6 became the A1081 in 1986, with the M25 erasing the original South Mimms Bypass and the dualled section south of London Colney.

The Parish
London Colney Parish Council publishes a quarterly magazine, called The London Colney News. The magazine has been produced continuously since 1984.

Sport and leisure
Arsenal F.C. has its training ground near Bell Lane, London Colney. Watford F.C. also train in London Colney on Arsenal F.C.'s old training ground, University College London Union's (UCLU) Sports Grounds, which is situated between the Arsenal Training Centre and the de Havilland Aircraft Heritage Centre.

London Colney has a non-League football team, London Colney F.C., who play at Cotlandswick Playing Fields.

Transport
The 84 bus route runs through London Colney towards St Albans from Barnet, and Uno bus routes 602, 636, 658 and 659 also connect the village with St Albans, Hatfield, Watford, Borehamwood and Luton.

Local residents
The actor Philip Madoc lived in the village for a number of years.

A minor scandal occurred in 2004, when local resident Jake 'the Snake' Roberts was convicted of cruelty to animals after allowing his pet snake to starve to death. The story appeared in the Herts Advertiser newspaper, and noted that the former WWE wrestler lived in Whitehorse Lane.

References

Other sources

External links

1st London Colney Scout Group
London Colney Parish Council
London Colney Parish Magazine

Villages in Hertfordshire
Civil parishes in Hertfordshire
City of St Albans

London Colney


Zigoitia,  İspanya'nın kuzeyinde otonom bölgelerinden biri olan Bask Özerk Bölgesi'nin Alava iline bağlı belediye. 2012 verilerine göre nüfusu  1.316 kişidir.

Álava'nın belediyeleri

Zigoitia


Edward Reese Allen (born May 20, 1965) is an American author and television personality. He was the food and wine connoisseur on the Bravo network's television program Queer Eye, and has been the host of the TV cooking competition series Chopped since its launch in 2009, as well as Chopped Junior, which began in mid-2015. On April 13, 2014, he became the host of another Food Network show, originally called America's Best Cook; a retooled version of that show, retitled All-Star Academy, debuted on March 1, 2015. In early 2015, he also hosted a four-part special, Best. Ever. which scoured America for its best burgers, pizza, breakfast, and barbecue. He is a longtime contributing writer to Esquire magazine and is the author of two cookbooks, and regularly appears on the Food Network show Beat Bobby Flay and other television cooking shows.

Early life and education
Allen graduated from Carmel High School in Carmel, Indiana in 1983 and was inducted into the school's Alumni Hall of Fame in 2011. He received a degree in psychology from Purdue University in 1987. Subsequently, he enrolled in Purdue's Krannert Graduate School of Management but left to accept a job as a copy editor at the Lafayette, Indiana, Journal & Courier.

He later returned to graduate school, earning an MA in journalism from the Science and Environmental Reporting Program at New York University. He then moved to Chicago, where he worked as a reporter for Lerner Newspapers, a chain of community weekly newspapers.

Career
Allen got his start in restaurant criticism there as one-quarter of a bi-weekly group-review team called "The Famished Four," along with Barry Rice, then the chain's entertainment editor (and now Allen's husband), who initiated the concept with Lerner food editor Leah A. Zeldes.

Allen then became a freelancer for Chicago magazine, eventually signing on as a senior editor and often writing about food, wine, and luminaries of the culinary world. He joined Esquire in 1997 as a contributing editor, where he wrote features, food pieces, and profiles and co-authored the magazine's popular "Things a Man Should Know" series. Allen wrote for Esquire for more than a decade and was nominated for a National Magazine Award for his 2007 story "This Man Survived Breast Cancer." He also has written for GQ, Bon Appétit, Food & Wine, and Epicurious.

Television

Allen gained great visibility in 2003 when he became a cast member of the television makeover series Queer Eye for the Straight Guy, serving as its food and wine specialist. He continued to make television appearances as a gourmet, including as a frequent guest judge on Food Network's Iron Chef America. Allen hosted a six-part documentary, Uncorked: Wine Made Simple, on PBS starting May 7, 2007. Beginning June 13, 2007, Allen appeared as a regular judge on seasons 3 and 4 of Bravo's reality television program Top Chef, following several guest judge appearances during the previous two seasons. In 2008, he left Bravo when Food Network offered him the host job on two shows: Food Detectives, which debuted on July 29, 2008, and Chopped, which launched a 13-episode season on January 13, 2009. "Detectives" returned for a second season of 13 episodes, also in January 2009. "Chopped" was renewed for 26 episodes and went back into production in March 2009 in New York. The show took off with viewers and was renewed for another 33 episodes, which were shot in January and February 2010. Now one of the highest-rated prime-time shows on the network, as of May 2022, Chopped has shot some 850 episodes, and "Chopped Junior" has shot 100.

In an interview with the Food Network about his favorite moments on Chopped, Allen stated, "My favorite mystery basket ingredient remains the whole chicken in a can, not so much because I love the food, [but because] I love the sound it makes when it plops out of the can."

Since moving to the Food Network, Allen has made appearances on many of that channel's programs, including Beat Bobby Flay, Best Ever, Cutthroat Kitchen, multiple episodes of The Best Thing I Ever Ate, Dear Food Network, and The Next Food Network Star. On November 16, 2008, Allen returned to Iron Chef America as a co-floor reporter for the show's Thanksgiving special. Allen reprised the role as a co-floor reporter for the Thanksgiving special on November 20, 2011. On December 2, 2012, Allen served as a sous chef to Iron Chef Masaharu Morimoto and chef Robert Irvine in a special "Holiday Battle," pitting the Food Network stars against reps of the sister network Cooking Channel, Ben Sergeant, Nadia G, and Michael Symon. Morimoto's team won.

Books
Esquire's Things A Man Should Know About Style (Riverhead Books, 1999) with Scott Omelianuk (, , OCLC 42310518)
Esquire's Things A Man Should Know About Marriage (Riverhead Books, 2000) with Scott Omelianuk (, , OCLC 42462917)
Esquire's Things A Man Should Know About Sex (Riverhead Books, 2001) with Scott Omelianuk
Esquire's Things A Man Should Know About Handshakes, White Lies and Which Fork Goes Where: Easy Business Etiquette for Complicated Times (Riverhead Books, 2001) with Scott Omelianuk (, )
Co-author, Queer Eye for the Straight Guy: The Fab Five's Guide to Looking Better, Cooking Better, Dressing Better, Behaving Better, and Living Better (Clarkson Potter, 2004) (, , , )
The Food You Want To Eat: 100 Smart, Simple Recipes (Clarkson Potter, 2005) (, )
In My Kitchen: 100 Recipes and Discoveries for Passionate Cooks (Clarkson Potter 2012)

Personal life
Allen became engaged to Barry Rice in 2013 after being together for 20 years. They married the same year.

Filmography

Awards
In May 2012, Allen received a James Beard Foundation Award for his work as the host of Chopped, and the show also won for best in-studio television program. In 2004, he won an Emmy Award along with the other cast members and producers of Queer Eye for "Outstanding Reality Program" from the Academy of Television Arts & Sciences. The show was also nominated again for that category in 2005. In 2001, he was a finalist in the National Magazine Awards for an Esquire feature on the little-known phenomenon of male breast cancer. He later contributed to an Esquire food series that was a finalist in the National Magazine Award in 2003. In 2011, he received a Visibility Award from the Human Rights Campaign in San Francisco. He also holds two awards from the Gay and Lesbian Alliance Against Defamation for Queer Eye, presented in 2004 and 2005.

See also
 LGBT culture in New York City
 List of LGBT people from New York City

References

External links

1965 births
American cookbook writers
American gay writers
American male non-fiction writers
American television chefs
Carmel High School (Indiana) alumni
Esquire (magazine) people
Food Network chefs
Gay entertainers
Krannert School of Management alumni
American LGBT broadcasters
American LGBT journalists
LGBT chefs
LGBT people from Ohio
Living people
New York University alumni
People from Clinton Hill, Brooklyn
Primetime Emmy Award winners
Writers from Columbus, Ohio
Judges in American reality television series

Ted Allen


Lerklining er et komposit byggemateriale, der bruges til at lave mure, hvor et vævet skelet af træ, ofte af pileflet bliver klinet med en klæbrig blanding, der som regel består af våd jord, ler, sand, dyremøg og strå. Lerklining har været brugt i 6000 år og er stadig en vigtig byggeteknik i mange dele af verden. Mange historiske bygninger har lerklining som en del af konstruktionen, og teknikken er igen blevet populær som en del af bæredygtigt byggeri.

Lerklinede bygninger kan bruges arkæologisk, idet de ofte indeholder spor af frø, aftryk af planter og plantedele samt aftryk af dyr, mennesker og værktøj.

Konstruktion

Pileflet er tynde grene, hele eller flækkede, der væves ind mellem lodrette stager. Det kan være i løse paneler eller fast forankret i  bindingsværk, hvor det fylder op imellem bjælkerne, eller det kan være som en hel væg.

Lerkliningen er fremstillet af binder, aggregater og forstærkning.

Bindere holder blandingen sammen med ler, kalk, kalkstøv eller kalkstensstøv.

Aggregatet giver blandingen den rette konsistens og stabilitet med jord, sand, knust kalk og knuste sten.

Forstærkningen kan være strå, fæhår, halm eller andre fibre, der holder lerkliningen sammen, samtidig med at den styrer, hvor meget den trække sig sammen, når blandingen tørrer og giver fleksibilitet. Lerkliningsmassen kan blandes med hånden, ved at ælte det med fødderne af mennesker eller dyr, eller mekanisk med en cementmixer. Det bliver kastet på pileflettet og får lov at tørre. Ofte er der brug for flere lag, eller det kan sluttes af med en finere blanding, hvis det skal kalkes. Det gør lerkliningen  resistent overfor regn.

Processen mindre om teknikken i moderne arkitektur, hvor en bræddevæg bliver dækket af puds for at skabe en jævn overflade til at male eller tapetsere på. Både til vægge og lofter. I nogle områder er denne teknik  erstattet af gipsplader.

Historie

Lerklining kendes fra yngre stenalder. Teknikken var almindelig i huse i båndkeramisk og rössenkultur i Centraleuropa, men blev også anvendt i det vestlige Asien (eksempelvis iÇatalhöyük, Shillourokambos) samt i Nordamerika (mississippikulturen) og i Sydamerika (Brasilien). Der er fundet rester af lerklining fra forhistoriske kulturer på næsten alle kontinenter. En videnskabelige artikel om særligt engelsk arkitektur har fundet frem til, at raffininmentet af lerkliningen i høj grad er afhængig af de typer bindingsværk, som den indgår som en del af.

I middelalderen brugte man i lerklining i stor udstrækning. I flere omgange blev bulhuse forbudt, da de brugte for meget træ, og man foretrak lerklinede bindingsværkshuse i stedet.

I Afrika er lerklining almindelig i traditionelle huse hos Ashanti-folket. Lerklining bruges fortsat mange steder i mindre udviklede lande, som en billig måde at opføre bygninger på.

Galleri

Referencer

Eksterne henvisninger

Byggematerialer
Murværk

Lerklining


Moisés y la religión monoteísta es una obra de Sigmund Freud, compuesta por tres ensayos escritos entre 1934 y 1938, y publicados por primera vez como libro en Ámsterdam (Países Bajos) en 1939. Es la última publicada en vida por el padre del psicoanálisis, ya que fallece algunos meses después, con 82 años, mientras se encuentra refugiado en Londres huyendo de Viena tras la anexión de Austria por los nazis. En la misma, Freud trata los orígenes del monoteísmo y ofrece sus opiniones y conclusiones acerca de lo que entiende como los verdaderos orígenes y destino de Moisés y su relación con el pueblo judío.

Es el segundo trabajo que Freud dedica a la figura de Moisés, después de que publicara en forma anónima el artículo El Moisés de Miguel Ángel en la revista por él dirigida, Imago, en su número III de 1914.

Obra audaz e imaginativa, continuadora de los temas explorados en Tótem y tabú, Moisés y la religión monoteísta ha sido profusamente comentada y originadora de grandes polémicas entre los especialistas.

Historia del texto
Presumiblemente, Freud escribe un primer borrador de este libro en 1934, bajo el título de El hombre Moisés, una novela histórica. Se cree que en 1936 lo somete a revisión. Publica el primero y el segundo de los tres ensayos en 1937 y el tercero en 1938. La publicación de los tres ensayos en un libro único la realiza en Ámsterdam en 1939, siendo rápidamente traducido a otros idiomas.

Freud ha de reflexionar seriamente acerca de la conveniencia de publicar un libro como el suyo, que socaba cimientos, también, de la religión católica. El avance de la barbarie nazi es implacable y Freud no ve prudente el ponerse en malos términos con la religión dominante en los países que podrían servirle de refugio a él y a los judíos en general ante la genocida campaña hitleriana. En su Advertencia preliminar I, escrita en Viena en 1938, Freud se expresa en los siguientes términos:

En su Advertencia preliminar II, escrita en Londres también en 1938, Freud explica al lector que ambos prólogos se neutralizan entre sí, producto de su particular situación:

A estas inquietudes de orden práctico se les suman, también, los siguientes reparos, expresados al inicio de su obra:

Tesis de Freud

Freud realiza en su ensayo un paralelismo entre la evolución del pueblo judío y los casos de neurosis individual, un procedimiento que también realiza en Tótem y tabú.

El padre del psicoanálisis sostiene que Moisés no es judío, sino un egipcio que transmite al pueblo judío el monoteísmo del faraón Akenatón. Los judíos, siempre según la tesis de Freud, asesinan a Moisés, abandonando la religión que éste les había transmitido, olvidando este hecho, colectivamente, al cabo de un tiempo. Cuando, posteriormente, este recuerdo reprimido sale a la superficie, se originan el pueblo judío y su religión.

Recepción

Opiniones críticas

Erich Fromm señala en La misión de Sigmund Freud que Moisés es uno de varios líderes con los cuales Freud, por diversos motivos, se siente identificado. Como éste, Freud se sentiría como el líder que lleva a su pueblo a una tierra de promisión sin tener la oportunidad de entrar en ella. Una idea similar dice Freud cuando señala a Jung como su Josué, «destinado a explorar la tierra prometida de la psiquiatría».

Salo Wittmayer Baron opina que Moisés y la religión monoteísta es «un magnífico castillo suspendido en el aire», pero aclarando que «cuando un pensador de la talla de Freud toma posición sobre un tema de interés vital  para él, todo el mundo debe escucharlo».

Traducciones
El mismo año en que Moisés y la religión monoteísta fue publicado en Ámsterdam, aparecieron las traducciones al castellano (Jiménez de Asúa, Felipe. Buenos Aires: Losada) y al inglés (Jones, Katherine. Moses and Monotheism). Una nueva traducción inglesa apareció en 1964 (Strachey, James. Moses and Monotheism. Three Essays). Al francés se tradujo en 1948 (Bermann, Anne. Moïse et le Monothéisme) y en 1986 (Cornélius Heim. L'Homme Moïse et la religion monotheiste. Troise Essais).

Bibliografía

Enlaces externos

Obras de Sigmund Freud
Ensayos de 1939
Moisés
Judaísmo y otras religiones

Moisés y la religión monoteísta


Marlyse Marquer (* 24. Dezember 1989) ist eine mauritische Badmintonspielerin.

Karriere
Marlyse Marquer wurde bei den Mauritius International 2009 Dritte im Damendoppel mit Yeldi Louison. Bei den Afrikameisterschaften 2010 startete sie mit Amrita Sawaram im Doppel und wurde dort ebenfalls Dritte. 2006 nahm sie an den Commonwealth Games teil.

Sportliche Erfolge

Referenzen

Badmintonspieler (Mauritius)
Mauritier
Geboren 1989
Frau
Teilnehmer an den Commonwealth Games (Mauritius)

Marlyse Marquer


A morte de Alexandre, o Grande e eventos relacionados subsequentes têm sido objeto de debates. De acordo com um diário astronômico babilônico, Alexandre morreu no palácio de Nabucodonosor II na Babilônia entre a noite de 10 de junho e a noite de 11 de junho de 323 a.C., com a idade de trinta e dois anos.

Macedônios e moradores locais choraram com a notícia da morte, enquanto os súditos aquemênidas rasparam a cabeça. A mãe de Dario III, Sisygambis, ao saber da morte de Alexandre, recusou o sustento e morreu alguns dias depois. Os historiadores variam em suas avaliações de fontes primárias sobre a morte de Alexandre, o que resultou em diferentes visões sobre sua causa e circunstâncias.

Alexandre, o Grande
Alexandre, o Grande
323 a.C.

Morte de Alexandre, o Grande


Friedrich "Fritz" von Friedl (* 8. April 1901 in Pisek, Böhmen, Österreich-Ungarn; † 3. Dezember 1971 in Wien, Österreich; geboren als Friedrich Waldemar Wilhelm Friedl, Ritter von Liebentreu) war ein österreichischer Kameramann.

Leben und Wirken
Der Sohn eines in der k.u.k.-Provinz Böhmen stationierten Obersten wuchs unter anderem in Prag, Teplitz-Schönau und (seit Juni 1912) in Wien auf. Noch im August 1918, wenige Wochen vor dem Zusammenbruch der Doppelmonarchie, wurde Fritz von Friedl eingezogen. Von 1920 bis 1924 arbeitete er beim Wiener Bankverein, wurde aber im Dezember 1924 infolge der Weltwirtschaftskrise aus dem Dienst entlassen.

1925 wechselte Fritz von Friedl hinter die Kamera und erlernte die Grundkenntnisse der Fotografie im Wiener Photoatelier Willinger, ab März 1926 auch in Berlin. In der deutschen Hauptstadt knüpfte Friedl schließlich Kontakt zur Filmbranche und arbeitete in den kommenden sechs Jahren als Assistent der Kameraleute Willy Goldberger, Giovanni Vitrotti, Akos Farkas und Franz Weihmayr. 1932 begann Friedl seine Tätigkeit als einfacher Kameramann und fotografierte die Filme Das Vermächtnis des Cornelius Gulden, Der Rebell, SOS Eisberg, Die Finanzen des Großherzogs, Der ewige Traum, Mein Herz ruft nach Dir, Der Springer von Pontresina, Stjenka Rasin, Sein bester Freund und Narren im Schnee. Zwischendurch ließ man ihn aber auch Kinospielfilme als Chefkameramann fotografieren, darunter drei Inszenierungen Harry Piels. In dieser leitenden Funktion fertigte Friedl jedoch zumeist kurze Dokumentarfilme an. Zeitgleich, 1936, verpflichtete Leni Riefenstahl den Österreicher für mehrere Szenen ihres Olympia-Zweiteilers. Während des Krieges fotografierte Friedl fast ausschließlich propagandistische Auftragsarbeiten für die Wehrmacht.

Im Winter 1946/47 nahm Friedl im britischen Sektor des besetzten Nachkriegsösterreich seine Filmarbeit wieder auf, zunächst als Kameramann für die Wochenschau Welt im Film. Seit Juli 1947 arbeitete Friedl erneut als Dokumentarfilmkameramann. Ab Mitte der 50er Jahre wurde er für zahlreiche Werbe- und Industriefilme verpflichtet. Für den Kinospielfilm war er nur noch äußerst selten aktiv und zumeist in untergeordneter Funktion. So fertigte er beispielsweise 1953 die Rückpro-Aufnahmen zu Die Perle von Tokay und im darauf folgenden Jahr die Nachtaufnahmen zu dem Reisespielfilm Pepi Columbus an. 1955 hatte er die zweite Kamera bei dem Spielfilm Um Thron und Liebe. 1963 erhielt Friedl einen Lehrauftrag für Bildtechnik an Wiens Akademie für Musik und darstellende Kunst, 1966 war er vier Wochen lang als Lehrbeauftragter für Schmalfilmtechnik an der Mödlinger Zentralschule tätig.

Fritz von Friedls Kinder Loni von Friedl und Fritz von Friedl arbeiten ebenso als Schauspieler wie sein Enkel Christoph von Friedl.

Filmografie
Kurze Dokumentar-, Lehr- oder Industriefilme, wenn nicht anders angegeben

Literatur
 Kay Weniger: Das große Personenlexikon des Films. Die Schauspieler, Regisseure, Kameraleute, Produzenten, Komponisten, Drehbuchautoren, Filmarchitekten, Ausstatter, Kostümbildner, Cutter, Tontechniker, Maskenbildner und Special Effects Designer des 20. Jahrhunderts. Band 3: F – H. Barry Fitzgerald – Ernst Hofbauer. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 2001, ISBN 3-89602-340-3, S. 114.

Weblinks

Kameramann
Österreicher
Geboren 1901
Gestorben 1971
Mann

Fritz von Friedl (Kameramann)


ميرشا دان جيونا   (ولد في 14 يوليو 1958) هو سياسي روماني، رئيس الحزب الاشتراكي الديموقراطي في نيسان / أبريل 2005، رئيس مجلس الشيوخ الرومانى في ديسمبر 2008، عضو مجلس الشيوخ، والسفير السابق في رومانيا في الولايات المتحدة، وزير الخارجية الروماني.

مراجع

أرثوذكس شرقيون رومانيون
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من بوخارست
أعضاء الكنيسة الرومانية الأرثوذكسية
أعضاء مجلس شيوخ رومانيا
خريجو أكاديمية بوخارست للدراسات الاقتصادية
خريجو المدارس القومية للإدارة
دبلوماسيون من بوخارست
رؤساء مجلس شيوخ رومانيا
سفراء رومانيا لدى الولايات المتحدة
سياسيون من بوخارست
مرشحو رئاسة رومانيا
مواليد 1958
مواليد في بوخارست

ميرتشا جيوانا


Ir. Loek M. M. Boermans ist Aerodynamiker an der Technischen Universität Delft, Segelflugzeugpilot und Präsident der OSTIV. An der TU Delft ist er für das Low Speed Aerodynamics Laboratory zuständig. Bekannt wurde Boermans durch zahlreiche aerodynamische Entwürfe für Segelflugzeuge, unter anderem für:

 Aerodynamik-Design der Schleicher ASW 24
 Flügelprofil der Glaser-Dirks DG-800-Reihe
 Rumpf-Flügel-Übergang und Winglets der DG Flugzeugbau DG-1000
 Rumpf-Flügel-Übergang für Stemme-Motorsegler
 Leitwerk von Schempp-Hirth Ventus 2
 Aerodynamik-Design von Lange Antares 20E und Lange Antares 18S/T
 Flügelprofil der Jonker JS1 mit seinem Studenten Johan Bosman
 Flügel der Concordia mit seinem Studenten Johannes Dillinger
 Tragflächenkonzept Schempp-Hirth Quintus und Lange Antares 23E

Aktuell wird er als Protagonist für Grenzschichtabsaugung wahrgenommen.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Luftfahrtpionier
Person (Flugzeugbau)
Segelflieger (Niederlande)
Niederländer
Mann
Geboren im 20. Jahrhundert

Loek Boermans


Las relaciones franco-japonesas se refieren a las relaciones bilaterales entre Francia y Japón. La historia de las  se remonta a principios del , cuando un samurai japonés y el embajador en su camino a Roma desembarcó por unos días en el sur de Francia, creando sensación. Francia y Japón han disfrutado de una relación muy sólida y progresiva que abarca siglos a través de diversos contactos en los países de los otros representantes de alto nivel, esfuerzos estratégicos, e intercambios culturales.

Después de casi dos siglos de aislamiento por "Sakoku" en Japón, los dos países se convirtieron en socios muy importantes de la segunda mitad del  en el campo militar, económico, jurídico y artístico. El Bakufu modernizó su ejército a través de la asistencia de las misiones militares franceses de (Jules Brunet), y Japón finalmente ha confiado en Francia por varios aspectos de su modernización, en particular el desarrollo de una industria de la construcción naval durante los primeros años de la Armada Imperial Japonesa a través de (Emile Bertin), y el desarrollo de un código legal.

Francia deriva parte de su moderna inspiración artística del arte japonés, fundamentalmente a través del japonismo  y su influencia en el impresionismo, y casi completamente confiado en Japón por su próspera industria de la seda.

Cronología de las relaciones franco-japonesas

Siglos XVII-XVIII

1615. Hasekura Tsunenaga, un samurai y embajador enviado a Roma por Date Masamune, desembarca en Saint-Tropez por unos días, iniciando los primeros contactos entre Francia y Japón.
1619.  François Caron, hijo de los refugiados hugonotes en Holanda entra a la Compañía Neerlandesa de las Indias Orientales, y se convierte en la primera persona de origen francés en poner un pie en Japón, en 1619. Él se queda en Japón durante 20 años, donde se convierte en un director de la compañía. Más tarde se convirtió en el Director General fundador de la Compañía francesa de las Indias Orientales en 1664.
1636. Guillaume Courtet, un sacerdote dominico francés, pone un pie en Japón. Penetra en Japón en la clandestinidad, en contra de la prohibición de 1613 de cristianismo. Es atrapado, torturado y muere en Nagasaki el 29 de septiembre de 1637.
Ningún francés visitará Japón entre 1640 y 1780.
Alrededor de 1700, el impostor conocido como George Psalmanazar afirma venir de la isla japonesa tributaria de Formosa.
1787. La Pérouse (1741–1788) navega en aguas de Japón en 1787. Visita las islas Ryukyu (en la actualidad Okinawa), y el estrecho entre Hokkaido y Sakhalin, dándole su nombre.

1808. El idioma francés se enseña a los cinco traductores japoneses por el jefe holandés de Dejima, Hendrik Doeff.
1844. Una expedición francesa al mando del capitán naval Fornier-Duplan a bordo del Alcmène visita Okinawa el 28 de abril de 1844. Comercio se niega, pero el Padre Forcade se queda atrás con un traductor.

1846. El almirante Cecille llega a Nagasaki, pero le es negado su desembarco.
1855. En un esfuerzo por encontrar a la flota rusa en el océano Pacífico durante la guerra de Crimea, una fuerza naval franco-británico llega al puerto de Hakodate, abierto a los barcos británicos, como resultado del Tratado de Amistad anglo-japonés de 1854, y las velas más al norte, aprovechando las posesiones de la Compañía Ruso-americana en la isla de Urup en el archipiélago de las islas Kuriles. El Tratado de París de 1856 restituye la isla a Rusia.
1855. Tras la apertura del Japón por parte del Comodoro Perry, Francia obtiene un tratado con Okinawa el 24 de noviembre de 1855.
1858. El primer tratado entre Francia y Japón se firmó en Edo el 9 de octubre de 1858, por Jean-Baptiste Louis Gros, la apertura de relaciones diplomáticas entre los dos países.
1859. Llegada de Gustave Duchesne de Bellecourt.
1862. El Shogun envía el primrr embajador de Japón a Europa, liderado por Takenouchi Yasunori.
1863. Second Japanese Embassy to Europe

1864. Arrival of Leon Roches in Japan.
1864. Bombardeo de Shimonoseki por barcos aliados (9 británicos, 3 franceses, 4 holandeses, 1 estadounidense).
1864. En noviembre, Leonce Verny llega a Japón para la construcción del arsenal naval de Yokosuka.
1865. Shibata Takenaka visita Francia para prepararse para la construcción del arsenal de Yokosuka y organizar una misión militar francesa a Japón.

1867. La primera misión militar francesa en Japón llega a Yokohama el 13 de enero de 1867. El capitán Jules Brunet está entre ellos.
1867. Japón envía una delegación a la Exposición Mundial de 1867 en Paris.
1867. El ingeniero de minas francés Jean Francisque Coignet es enviado al Dominio de Satsuma y se puso a cargo de las minas de plata de Ikuno en 1868.
1868. Incidente de Kobe (11 de enero). Una pelea estalla en Akashi entre 450 samurai del feudo de Okayama y marinos franceses, dando lugar a la ocupación del centro de Kobe por las tropas extranjeras.
1868. Once marineros franceses del Dupleix mueren en el Sakai incident, en Sakai, near Osaka, by southern rebel forces.
1869. Ex consejeros franceses bajo el mando de Jules Brunet luchan junto a los últimos leales al Shogun de Enomoto Takeaki, contra las tropas imperiales en la Batalla de Hakodate.
1870. Henri Pelegrin dirige la construcción del primer sistema de iluminación por gas en las calles de Nihonbashi, Ginza y Yokohama.
1872. Paul Brunat abre la primera fábrica moderna de hilado de seda en Tomioka. Three craftsmen from the Nishijin weaving district en Kyoto, Sakura tsuneshichi, Inoue Ihee y Yoshida Chushichi viajan a Lyon. Ellos viajaron de regreso a Japón en 1873, importando un telar de Jacquard.
1872. Comienzo de la segunda Misión militar francesa en Japón (1872-1880).
1873. El perito legal Gustave Emile Boissonade es enviado a Japón para ayudar a construir un sistema jurídico moderno.
1874. La Segunda Misión Militar Francesa fue enviada a Japón, y construye la escuela militar de Ichigaya.
1882. El primer tramways fueron introducidas desde Francia y comenzaron a funcionar en Asakusa, y entreShinbashi y Ueno.
1884. Tercera French Military Mission to Japan (1884-1889).
1886. El ingeniero naval francés Emile Bertin refuerza la marina de guerra japonesa, y dirige la construcción de los arsenales de Kure y Sasebo, contribuir a la victoria japonesa en la Primera guerra sino-japonesa.

1898. El primer automóvil (un Panhard-Levassor) es introducido en Japón.

1909. El primer vuelo mecánico japonés, un biplano traccionado por medio de un automóvil, se produce en Ueno a través de la colaboración de Shiro Aihara y Le Prieur, agregado militar francés en Tokio.
1910. El capitán Tokugawa Yoshitoshi, formado en Francia como piloto, hace el primer vuelo autopropulsado a bordo de un avión Henri Farman.
1910. Sakichi Toyoda,  fundador de la Toyota Corporation, visita Francia para estudiar las técnicas de spinning.
1918. Cuarta French Military Mission to Japan (1918-1919)
1919.
Francia apoyó la propuesta japonesa de la igualdad racial en la Conferencia de Paz de París.
1924. Primer vuelo aéreo de Francia a Japón, por Pelletier Doisy y Besin.
1925. Primer vuelo de Japón a Francia, por Kawauchi y Abe.
1927. Francés-japonés acuerdo otorga un trato nación más favorecida a los japoneses en Indochina y a los súbditos indochinos en Japón.
1941. El Japón Imperial presiona sobre la colonia del sudeste asiático de Indochina francesa, que es controlada por Francia de Vichy, en la toma de importantes concesiones militares, pero deja al ejército francés y la administración intactos.
1945. El 9 de marzo de 1945, Japón ataca rápidamente y toma el control total de Indochina francesa, que se mantiene hasta su derrota durante varios meses más tarde en septiembre de 1945.
1946-1950. Criminales de guerra japoneses son juzgados en Saigón por su acción en Indochina durante la guerra.
1952. Primer vuelo de Air France a Japón.

Relaciones franco-japonesas hoy
Recientemente Francia ha estado muy involucrado en las iniciativas de intercambio comercial y cultural con Japón. Algunas personas ven esto como un resultado de expresidente francés Jacques Chirac ser un japonófilo (admirador de todo lo japonés). Chirac ha visitado Japón más de 40 veces, probablemente más que cualquier otro líder mundial fuera de Japón, y es un experto en el país. Francia ha comenzado la campaña de promoción de exportaciones Le Japon, c'est possible y el personal de enlace del programa internacional de intercambio JET.  Juntos construyeron la Maison de la Culture du Japon à Paris.

Francia y Japón también han trabajado juntos para mejorar situaciones extremas de salud contra el VIH y el subdesarrollo en Yibuti, Madagascar, Uganda y otros países.

Japón y Francia también se conocen para compartir ideas unos con otros en los ámbitos del arte y gastronomía. Japón ha sido fuertemente influenciada por la cocina francesa en las últimas décadas, como se ve en la serie de televisión Iron Chef. Anime y Manga son muy populares en Francia: manga representa 1.400 de las 4.300 publicaciones de libros anuales y el 40% de las ventas de los cómics (95 Million € in 2008). The movie Interstella 5555 era una película de colaboración con el escritor anime japonés, Leiji Matsumoto, y la banda francesa de música house, Daft Punk. Personajes históricos y los ajustes de la era medieval, Renacimiento, Napoleón y Primera Guerra Mundial han servido como modelos para ciertos cuentos populares de entretenimiento japonés. La pureza de la pintura y la ilustración japonesas, y también la modernidad y la elegancia de las artes visuales francesas han dado lugar a estilos híbridos en los campos de la creatividad.

Los dos países han estado colaborando estrechamente en el ámbito de la generación de energía nuclear.

En junio de 2005, Francia y Japón anunciaron una colaboración para crear la próxima generación de aviones comerciales supersónicos, un sucesor para el Concorde.

Franceses en Japón
Léon Roches
Jules Brunet
Léonce Verny
Gustave Emile Boissonade en Japón desde 1873 hasta 1895
Paul Claudel embajador francés en Tokio desde 1922 hasta 1928

Japoneses en Francia
Hasekura Tsunenaga
Fukuzawa Yukichi como traductor en la misión de 1862
Shibata Takenaka (1823–1878)
Tsuguharu Foujita (en Francia desde 1913 hasta 1931)

Véase también
Foreign cemeteries in Japan
Relaciones exteriores de Japón
France-Asia relations
o-yatoi gaikokujin - foreign employees in Meiji era Japan

Referencias

Referencias
 Polak, Christian. (2001). Soie et lumières: L'âge d'or des échanges franco-japonais (des origines aux années 1950). Tokyo: Chambre de Commerce et d'Industrie Française du Japon, Hachette Fujin Gahōsha (アシェット婦人画報社).
 __. (2002). 絹と光: 知られざる日仏交流100年の歴史 (江戶時代-1950年代) Kinu to hikariō: shirarezaru Nichi-Futsu kōryū 100-nen no rekishi (Edo jidai-1950-nendai). Tokyo: Ashetto Fujin Gahōsha, 2002. 10-ISBN 4-573-06210-6; 13-ISBN 978-4-573-06210-8; OCLC 50875162

Enlaces externos
Japan-France Relations

Tratados de Francia

Relaciones Francia-Japón


é uma série japonesa de mangá shōnen sobre futebol, escrita por Muneyuki Kaneshiro e ilustrada por Yusuke Nomura. A série é publicada por Kodansha e serializada desde agosto de 2018 na revista semanal Weekly Shōnen Magazine. Uma adaptação para anime feita pelo estúdio 8-bit estreou em outubro de 2022. A história acompanha a jornada de Isagi Yoichi, um garoto que pretende se tornar o maior atacante do mundo e ganhar a Copa do Mundo com seu país.

O mangá de Blue Lock já ultrapassou mais de 15 milhões de cópias em circulação. O mangá ganhou o 45º Prêmio de Mangá Kodansha na categoria Melhor Mangá Shõnen em 2021.

Enredo
A história começa com a eliminação do Japão da Copa do Mundo FIFA de 2018, que causa uma inquietação na comunidade do futebol japonês. Muitos dos antigos patronos do esporte não estão muito perturbados com a falta de troféus, mas a novata Anri Teiri está furiosa, e ela está determinada a consertar o que ela vê como o problema com os jogadores japoneses. Para isso, ela contrata o enigmático e excêntrico treinador Jinpachi Ego. Acreditando que a principal carência da seleção japonesa é um atacante egoísta faminto por gols, Jinpachi Ego elabora um plano estranho para resolver este problema: Isolar 300 jovens atacantes sub-18 de todo o Japão em um centro de treinamento de última geração chamado "Blue Lock", submetê-los a um treinamento rigoroso e fazê-los competir entre eles, com o objetivo final de transformar um dos trezentos jogadores selecionados no artilheiro da seleção japonesa.

A narrativa acompanha a jornada de Isagi Yoichi, um dos garotos escolhidos para o projeto, recebeu um convite para este programa logo após seu time perder a chance de ir para o Nacional porque passou para seu companheiro menos habilidoso, que errou. Deixando de lado suas objeções éticas ao projeto, Isagi se sente compelido a lutar para chegar ao topo, mesmo que isso signifique esmagar impiedosamente os sonhos de 299 jovens aspirantes a atacantes.

Personagens

Yoichi Isagi é o principal protagonista de Blue Lock e está entre os 300 jogadores escolhidos para competir no Projeto Blue Lock. Isagi joga como atacante e é um jogador de equipe. Ao jogar futebol, Isagi é ótimo em manter a calma durante a pressão. Ele trabalha com seus companheiros, mas é capaz de ser egoísta como um "verdadeiro atacante". Ele começa disputando uma partida do colégio onde o seu time está desesperado por um gol. Ele acha uma oportunidade para marcar em um lance 1 vs 1 contra o goleiro adversário, no qual Isagi decide passar para seu companheiro de equipe, que erra e leva sua equipe a ser eliminada do campeonato. Ele então se arrepende da jogada que fez e, ao voltar para casa após a derrota, recebe um convite para o Projeto Blue Lock.

Bachira é um atacante caprichoso que joga seguindo seus instintos. Seu principal objetivo ao entrar no Blue Lock era encontrar rivais de futebol para jogar, que também tenha um "monstro" dentro de si, mas este objetivo muda para se tornar o melhor atacante do mundo quando ele supera seu trauma da infância.

Kunigami Rensuke é um atacante de sangue quente que não dá atenção a ninguém que zomba de seu sonho de se tornar um super-herói do futebol e cortará qualquer um que diga o contrário. Sua arma é o poder de tiro de seu pé esquerdo. Ele mencionou que sua fraqueza é a incapacidade de lidar com elogios e hostilidade. Ele tem uma irmã mais velha e uma irmã mais nova e é originário de Akita.

Chigiri Hyouma é um atacante conhecido por seu ritmo de jogo extremamente rápido, no qual ele pode facilmente atacar qualquer um em seu caminho. No começo ele aparente ser muito cauteloso com o joelho ao jogar futebol, mas é revelado que era devido a uma lesão anterior no joelho que o assombrava. Ele se juntou ao projeto Blue Lock para deixar de lado seu medo, jogar livremente e se tornar o atacante número 1 do Japão.

Jinpachi Ego é o jovem treinador escolhido por Anri Teieri para tornar o projeto Blue Lock um sucesso. Ele não gosta do time de futebol japonês por causa da falta de egoísmo dos atacantes, o que lhe leva a ensinar aos participantes do projeto Blue Lock o que é o verdadeiro egoísmo.

Anri Teieri é uma nova membra da Associação Japonesa de Futebol. Originalmente, ela foi responsável por recomendar que a JFA formarsse o apoio definitivo para a concretização do projeto Blue Lock. Anri é calma, mas é uma mulher muito determinada, cujo maior sonho é ver o Japão vencer a Copa do Mundo. Anri é apaixonado quando se trata de futebol. Embora a maioria na Associação de Futebol do Japão a ridicularize e a trate como nada mais do que uma mulher com grandes sonhos, ela mantém seus objetivos e visões. Ela também fala o que pensa, não sendo afetada pelas ideologias da Associação Japonesa de Futebol.

Sae Itoshi é um jogador de futebol prodígio, considerado o melhor jogador do Japão e é o irmão mais velho de Rin Itoshi. Sae também é membro da equipe Juvenil do Real Madrid, sendo considerado um dos melhores jogadores juvenis do mundo. Seu principal objetivo antes do início da série era se tornar o melhor atacante do mundo e, por sua vez, o melhor jogador do mundo, mas depois de deixar o Japão e jogar na liga profissional na Espanha, ele mudou seu sonho para se tornar o melhor meio-campista do mundo. No início da série, ele está no Japão apenas para renovar o seu passaporte, mas ao saber do projeto Blue Lock decide ficar.

Rin Itoshi é o irmão mais novo de Sae Itoshi e começou a jogar futebol com ele desde muito jovem. Rin jogou como atacante em todos os times em que atuou, sempre sendo um dos melhores jogadores. O principal objetivo de Rin é se tornar o melhor atacante do mundo. Ele costumava ter a fixação de derrotar seu irmão no futebol e, por sua vez, se vingar dele por abandonar seu sonho compartilhado, mas posteriormente ele decidiu mudar para que ele pudesse tornar-se o melhor atacante do mundo, derrotando qualquer um em seu caminho. Rin é frequentemente descrito como frio, direto e sério.

Nagi é um dos os 300 atacantes convidados para disputar o Projeto Blue Lock. Ele é muito talentoso, mas não muito interessado no esporte no começo. Ele passa seu tempo livre jogando videogame em vez de treinar e trabalhar duro.

Reo Mikage é o herdeiro da Mikage Corporation. Antes de entrar na Blue Lock, ele era aluno de uma escola secundária de elite, a mesma escola de Seishiro Nagi. Desde pequeno ele conseguiu tudo o que queria, como jogos, brinquedos e consoles de jogos. No entanto, à medida que crescia, Reo expressou seu tédio e disse que queria algo que não fosse fácil de obter. Foi durante o primeiro ano do ensino médio que ele se deparou com um vídeo da Copa do Mundo e encontrou algo que procurava há tanto tempo. Seu pai recusou-se a apoiar os seus sonhos futebolísticos e quer que ele desista. Seus pais querem que ele se forme em uma escola de elite e se torne um empresário  que possa assumir a empresa da família. Ao jogar futebol, é muito cuidadoso e analisa os pontos fortes e fracos do adversário, mostrando um espírito muito tático.

Barou é um tipo de atacante muito egoísta e arrogante que se esforça para ser a estrela do campo o tempo todo. Tem uma personalidade imperiosa, se enxerga e se chama constantemente de "Rei". Inicialmente, Baru percebe todos os outros em campo como coadjuvantes, movendo-se em prol de seus próprios objetivos, sendo ele mesmo o ator principal no palco. Barou é o tipo de jogador que se recusa a passar a bola. Em acordo com sua personalidade obsessiva, Barou é um perfeccionista quando se trata de controlar seu ambiente e rotina. O principal arma para fazer gols de Barou é seu chute poderoso e preciso, de uma posição próxima a uma área específica do gol (29 metros, perto do meio). Quando fora desta área específica, no entanto, a precisão do Barou pode diminuir drasticamente.

Mídia

Mangá
Blue Lock foi escrito por Muneyuki Kaneshiro e ilustrada por Yusuke Nomura. O mangá começou a ser publicado na revista Weekly Shōnen Magazine em 1 de agosto de 2018. A editora Kodansha compila os capítulos da obra e os lança em volumes individuais conhecidos como tankōbon. O primeiro volume foi lançado em 11 de novembro de 2018. E até o dia 14 de setembro de 2023, foram lançados 26 volumes.

O mangá de Blue Lock já ultrapassou mais de 15 milhões de cópias em circulação. O mangá ganhou o O mangá ganhou o 45º Prêmio de Mangá Kodansha na categoria Melhor Mangá Shõnen em 2021.

Lista de volumes

Anime
Foi anunciado uma adaptação do mangá para anime em 12 agosto de 2021. A animação é feita pelo estúdio 8-bit, com o papel de direção sendo atribuído a Tetsuaki Watanabe, tendo Shunsuke Ishikawa como assistente de direção. A estreia ocorreu em 8 de outubro de 2022 na TV Asahi no bloco "NUMAnimation". O primeiro tema de abertura é "Chaos ga Kiwamaru", interpretado pela banda Unison Square Garden.. O segundo tema de abertura é "Judgement" interpretado pela banda Ash Da Hero. O serviço de streaming Crunchyroll obteve a licença da série.

Em 29 de outubro de 2022, a Crunchyroll anunciou que a série receberia uma dublagem em português brasileiro, sendo realizada pelo estúdio brasileiro Som de Vera Cruz e sob direção de Mattheus Caliano.

Lista de episódios

Trilha sonora

Lançamentos em Blu-ray/DVD

Japão

Recepção
Em dezembro de 2022, foi anunciado que a série alcançou a marca de 15 milhões de cópias em circulação.

A série foi recomendada por Hajime Isayama, autor de Shingeki no Kyojin, para quem Yusuke Nomura trabalhou anteriormente como assistente. Blue Lock apareceu como uma das 3 principais séries de mangá com temática esportiva pela pesquisa "Mangás mais recomendados pelos funcionários de livrarias japonesas em 2020", realizada pela livraria on-line japonesa Honya Club. Blue Lock foi o vencedor do 45° Premio Anual de Mangá Kōdansha na categoria Melhor Mangá Shõnen no ano de 2021. A série também foi indicada para a premiação Harvey Awards na categoria Melhor Mangá em 2022.

Rebecca Silverman, escritora do site de notícias Anime News Network, Em sua analise dos dois primeiros volumes da série, classificou o conceito de "distopia esportiva" como algo que faz Blue Lock se destacar entre as outras séries esportivas, mas também disse que é tão "descaradamente absurdo que não funciona muito bem". Rebecca elogiou a arte da série, destacando a inspiração proveniente dos trabalhos do mangaká Tite Kubo, e concluiu que, embora os dois primeiros volumes não sejam perfeitos, há o suficiente para fazê-la ler mais.

Ligações externas

Mangá
  na Kodansha Comics (em inglês)
  (em japonês)
  (em japonês)

Anime
  (em japonês)
  (em japonês)
  (em português)

Streaming

Shōnen
Animes e mangás de ficção científica
Animes e mangás de esporte
Animes e mangás de futebol
Animes de 2022
Crunchyroll
Mangás de 2018
Mangás publicados pela Kodansha
Séries de anime
Séries de anime baseadas em mangá
Séries de animação sobre futebol
Séries de televisão de anime de 2022

Blue Lock


La península de Turner (en inglés: Turner's Peninsula) es el nombre de una península de 110 km de largo en el sur del país africano de Sierra Leona, se extiende hacia el oeste, paralela a la costa, y está rodeada por el océano Atlántico. La península fue ocupada por los británicos desde 1825 hasta la independencia del país y está habitada a todo lo largo de su longitud.

Véase también
Geografía de Sierra Leona
Geografía de África

Referencias

Enlaces externos
Mapa de localización

Penínsulas de Sierra Leona

Península de Turner


Vânătorii de microbi (titlul original în ) este o carte memorabilă scrisă de Paul de Kruif și publicată în anul 1926, care are ca subiect istoria marilor descoperiri din microbiologie.

Autorul a tratat marile descoperiri precum  marile aventuri. Narațiunea cărții se constituie într-un film palpitant, plin de mișcare, complicații și primejdii al vieții unor mari descoperitori de microbi. Descrierea zbuciumului acestora în lupta cu primejdiile naturii reprezentate de către ființele microscopice care provocă bolile începe de la Antoni van Leeuwenhoek, pentru a trece apoi la biografiile lui Lazzaro Spallanzani, Louis Pasteur, Robert Koch, Émile Roux, Emil Adolf von Behring, Ilia Ilici Mecinikov, Theobald Smith, David Bruce, Ronald Ross, Giovanni Battista Grassi, Walter Reed și Paul Ehrlich.

Cu un temperament de artist, de Kruif a descris în carte, pas cu pas, înaintarea acestora pe un câmp de război la început necunoscut. A rezultat astfel o carte care a inspirat cel puțin una, dacă nu mai multe generații de tineri microbiologi în devenire, iar stilul de scriere științifică al autorului a servit adesea ca model de urmat ulterior.

Criticile cele mai consistente care au vizat cartea încă de la început au avut legătură cu faptul că textul suferă în unele părți ale sale de lipsă de obiectivitate istorică.

Structură
Cartea este alcătuită din 12 povestiri care au ca subiect 12 evenimente majore din istoria microbiologiei:
 Antony Leeuwenhoek – Primul vânător de microbi: observațiile sale asupra animaculelor ("animalele mici")
 Lazzaro Spallanzani – Microbii trebuie să aibă părinți !
 Louis Pasteur – Microbii sunt o primejdie !
 Robert Koch – În luptă cu moartea
 Louis Pasteur – ...și câinele turbat
 Roux și Behring – Masacrul cobailor
 Ilia Ilici Mecinikov – Drăguțele fagocite
 Theobald Smith – Căpușele și febra de Texas
 David Bruce – Pe urmele muștei țețe
 Ross contra Grassi – Lupta împotriva malariei
 Walter Reed – În interesul științei și pentru umanitate !
 Paul Ehrlich – Glontele magic: descoperirea Salvarsanului, primul agent chimioterapic specific antimicrobian

Origine și publicare
Ideea cărții s-a dezvoltat în mintea lui de Kruif timp de câțiva ani, după ce acestuia i-a apărut într-o după-amiază în laborator Jules Bordet, coleg cu acesta la Institutul Rockfeller. Bordet, venit să stea de vorbă la scurt timp după ce fusese distins cu Premiul Nobel, i-ar fi spus:

De Kruif a prins ideea din zbor, dar a trebuit mai apoi să se lupte cu detaliile.

Cartea a apărut la New York sub ediția Harcourt, Brace and Company în 1926, având 363 de pagini și prețul de 3,50 $. Ilustrațiile primei ediții au fost rare și de calitate nu foarte bună, spre diferență de calitatea tipăririi și aspectul general al cărții care au fost excelente.

Dintre cei 13 protagoniști ai povestirilor, mai trăiau la data publicării primei ediții doar patru: Smith, Roux, Bruce și Ross.

Analiză și aprecieri critice
Cartea este o succesiune de povestiri despre succes: cercetări geniale, investigații incisive, personalități eroice. De multe ori poveștile debutează în mijlocul cercetării, într-un punct critic al dramei. Firul narativ se desfășoară pas cu pas, fiind asociat cu o dezvoltare în paralel a personajelor umane. Accentul este pus pe calitățile personale ale savanților, în contrast cu abordările convenționale, care de cele mai multe ori tind să sublinieze ideile și conținutul conceptual al evenimentelor.

Narațiunea este interesantă și spumoasă, autorul fiind interesat în primul rând de caracterul epic al relatărilor. Proza abundă în semne de exclamare și se citește cu sufletul la gură. Pentru a aduce cititorul în miezul povestirii, naratorul adesea i se adresează direct cu observații sau comparații cu timpurile moderne. Deși titlul sugerează o temă sportivă, autorul face apel la metafore militare: lupte, generali, trupe și hărțuieli.

Obiectivitatea istorică cu care autorul a abordat subiectele – ale căror expuneri au caracterul unor dramatizări extinse susținute de dialoguri fictive cu privire la subiectele în cauză, este contestată, deși nu există o unanimitate de păreri în acest sens. Cu toate că textele par rezultatul unor cercetări atente, înfloriturile și exagerările dau acestora un caracter hagiografic, reflectând în fapt perspectiva eroică pe care autorul a avut-o asupra domeniului său. Deoarece acesta a fost convins de capacitatea științei de a rezolva problemele de sănătate ale indivizilor și de valoarea mesajului public că atacul împotriva germenilor va duce la eradicarea bolilor infecțioase, Vânătorii de microbi a fost scrisă cu fervoarea unui talentat și entuziast credincios adevărat. Cartea a devenit astfel un exemplu semnificativ al perspectivei cvasi-ideologice și cvasi-religioase asupra științei de la începutul secolului al XX-lea. Edward S. Gloub a caracterizat mai târziu cartea ca fiind "incredibil de populară și uimitor de incorectă".

Recepție
Este cartea cea mai cunoscută a lui de Kruif și a fost un best-seller. În 1936 vânzările atinseseră deja aproximativ o jumătate de milion de exemplare, un număr uimitor pentru o carte de non-ficțiune, în special pentru perioada Marii Crize Economice și pentru cea interbelică. Până în 1998 cartea fusese vândută în milioane de exemplare.  În secolul al XXI-lea cartea mai este încă tipărită. Succesul fenomenal al Vânătorilor de microbi a reprezentat mai târziu platforma de pe care de Kruif și-a desfășurat ulterior cruciada sa pentru sănătate.

Cei mai mulți dintre microbiologi – într-un moment sau în altul - au citit cartea lui de Kruif.

Traduceri
Până în anul 1998, cartea fusese tradusă în cel puțin 18 limbi din Europa și Asia.

În limba română cartea fost tradusă de către Lucian Valeriu Bologa și Lia Dima și a fost publicată în anul 1938 la Editura Lepage din Cluj. Ediția respectivă a inclus și biografiile lui Victor Babeș și Ioan Cantacuzino.

O altă ediție a fost publicată în anul 1969 la Editura Tineretului în Colecția Lyceum.

Influență

În România, datorită influenței cărții lui de Kruif, profesorul Radu Iftimovici împreună cu mentorul său Nicolae Cajal au publicat în anul 1961 cartea Lumea virusurilor, reluată sub titlul Din istoria luptei cu microbii și virusurile în 1964.

Două capitole ale cărții au inspirat două filme premiate, produse la Hollywood, și o piesă de teatru de succes jucată pe Broadway. Capitolul despre febra galbenă a stat la baza piesei "Jack cel galben", care a fost ulterior turnată ca film, de  Kruif fiind co-autor al acesteia, împreună cu dramaturgul american Sidney Howard. Capitolul despre Paul Ehrlich a fost sursă de inspirație pentru "Dr. Erlich și Glontele magic", care a rulat pe ecrane în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, avându-l ca protagonist pe Edward G. Robinson.

Note
  Titlurile corespund ediției în limba română din 1969.
  De altfel Ronald Ross – unul dintre subiecții povestirilor - a fost atât de supărat de modul în care a fost descrisă activitatea sa încât după apariția cărții l-a dat în judecată pe de Kruif, reușind să împiedice publicarea în Marea Britanie a capitolului respectiv, considerat ofensator.
  Scientism
  În acest context a apărut un număr mare de lucrări care au făcut știința și descoperirile recente inteligibile marelui public.

Referințe

Bibliografie
  Summers, William C. ;Microbe Hunters revisited ; International Microbiology (1998) 1: 65-68; accesat la 1 aprilie 2017
 de Kruif, Paul; Vânătorii de microbi; Ed. Tineretului; București; 1969

Legături externe

Cărți din 1926
Literatură de non-ficțiune americană
Istoria medicinei
Cărți de non-ficțiune

Vânătorii de microbi


Alarmă în Deltă, menționat uneori Alarmă în deltă, este un film de aventuri românesc din 1976 regizat de Gheorghe Naghi. Rolurile principale au fost interpretate de actorul Ferenc Fábian și copiii Dan Popescu și Sorin Vasiliu. A avut premiera la 5 ianuarie 1976.

Rezumat

Voinicel (Sorin Vasiliu) și Azimioară (Dan Popescu), doi copii din satul Pradina din Delta Dunării, sunt antrenați fără voia lor într-o suită de aventuri periculoase de niște răufăcători care furaseră din Muzeul Arhologic din Constanța niște sculpturi antice grecești de mare valoare pe care intenționau să le treacă peste graniță. Astfel elevii-detectivi dejoacă planurile hoților și traficanților.

Distribuție

 Ferenc Fábián — "Doctorul", cetățean străin, șeful bandei de tâlhari care a furat două sculpturi antice grecești de la Muzeul Arheologic din Constanța (menționat Fabian Ferenc)
 Dan Popescu — pionierul Azimioară, elev la Școala din Pradina, ajutorul lui nea Varlaam (căpitanul portului Pradina)
 Sorin Vasiliu — pionierul Voinicel, elev la Școala din Pradina, prietenul lui Azimioară
 Emanoil Petruț — automobilistul cu pipă care-și conduce soția la vaporaș / apicultorul complice al tâlharilor
 Ștefan Mihăilescu-Brăila — Șișu, tâlhar din banda "Doctorului"
 Matei Alexandru — Jan, tâlhar din banda "Doctorului"
 Valeria Marian — Vasilica ("Vasile"), sora lui Azimioară, ingineră șefă la Stația Generală de Pompare Obretin din cadrul Șantierului Național de Desecare și Despădurire a Bălții (menționată Valeria Marian Duma)
 Cornel Coman — mr. Vlad, ofițer la Miliția Județului Tulcea
 Constantin Vurtejan — tâlharul cu mustață și ochelari din banda "Doctorului"
 Al. Alexandrescu-Vrancea — Biju, tâlhar din banda "Doctorului" (menționat Alexandrescu Al. Vrancea)
 Gheorghe Naghi — mecanicul de la Stația Generală de Pompare care trage cu pușca asupra tâlharilor (nemenționat)

Producție
Filmările au avut loc în perioada 15 iulie – 8 octombrie 1975 în Delta Dunării și la Buftea. Cheltuielile de producție s-au ridicat la 2.767.000 lei.

Primire
Filmul a fost vizionat de 2.674.083 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

În 1979 a primit o Diplomă de onoare la festivalul de la Gottwaldov din Cehoslovacia.

Note

Legături externe

Vezi și
 1976 în film

Filme din 1976
Filme regizate de Gheorghe Naghi
Filme românești
Filme în limba română
Filme de aventură românești
Filme Casa de Filme 3
Filme Româniafilm
Filme cu acțiunea în Delta Dunării

Alarmă în Deltă


ضهر البيدر هو ممر جبلي في لبنان ضمن سلسلة جبال لبنان الغربية يقع بين جبل الكنيسة و جبل الباروك يمر من خلاله طريق بيروت-دمشق ،يرتفع قرابة 1500 متر عن سطح البحر ، ويربط قرية صوفر ببلدة شتورة كما يعتبر حدود فاصلة بين محافظة جبل لبنان و محافظة البقاع.

جبال لبنان

ضهر البيدر


Nicolae "Nicușor" Claudiu Stanciu (født 7. maj 1993) er en rumænsk fodboldspiller der spiller for Sparta Prag i Tjekkiet.

Landshold
23. marts 2016 spillede han sin første landsholdskamp for Rumæniens A-landshold mod Litauen. Han blev kampens matchvinder og dedikerede sit første mål på landsholdet til sin afdøde bedstemor som har opfostret ham.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Rumænien

Nicolae Stanciu


Zıpkın Kaideye Monteli Stinger [KMS], ASELSAN tarafından milli imkânlarla üretilen, temel silah olarak atışa hazır 4 adet FIM-92 Stinger füzesini kullanan, çeşitli algılayıcılar ile donatılmış ve tüm fonksiyonları bilgisayar tarafından denetlenen bir Alçak İrtifa Hava Savunma Sistemidir. Ana görevi radar üssü, hava alanı, liman gibi hayati öneme sahip stratejik tesislerin hava tehditlerine karşı alçak irtifa savunmasını sağlamaktır. Taşıyıcı platform olarak Land Rover Defender 130 dört teker çekişli arazi aracının kullanıldığı sistem araç kabininde yer alan nişancı ve sürücü [nişancı yardımcısı] olmak üzere iki personelle kullanılmaktadır.

Zıpkın KMS sistemi tüm fonksiyonların otomasyonunu sağlayan ve yazılım ve donanım olarak tümüyle ASELSAN tarafından geliştirilen Atış Kontrol Bilgisayarı, termal ve gün ışığı TV kameralarından oluşan pasif hedef arama algılayıcıları, hedefin otomatik olarak takibini sağlayan Video Hedef İzleyici Birimi, hedef menzil ölçümü için çok darbeli Lazer Mesafe Bulucu, Dost/Bilinmeyen Hedef ayrımı sağlayan IFF ve sistemin öz savunmasını sağlamak amacıyla eklenen 12.7 mm M3 [250 mermi] makineli tüfekten oluşmaktadır. Sistemde gece/gündüz hedef tespitinden, hedefin izlemesine ve makineli tüfeğe mermi sürüp çekmeye kadar bütün işlemler otomatik olarak yapılmaktadır.

Sistem Kumanda Birimi sayesinde tüm sistem fonksiyonları araç içinden veya hava tehdidinin yoğun olduğu çatışma ortamında 50 metre uzaktan kontrol edilmektedir. Füze atış menziline giren hedef için "Hedef menzilde" uyarısı otomatik olarak verilir ve yine otomatik olarak füzeler Komuta Kontrol Sistemi'nden gelen hedef koordinatlarına yönlendirilmektedir. Sistem sabit tesis savunması için tasarlandığından dolayı hareket halinde atış yapamamaktadır fakat istenildiği takdirde stabilizasyon sistemi ilave edilerek hareket halinde atış yeteneği kazandırılabilmektedir.

Zıpkın KMS sistem mimarisi, otonom kullanımın yanı sıra C3I sistemi veya diğer hava savunma sistemleri koordinasyonunda da kullanım imkânı sağlamaktadır. Sistemin Atış Kontrol Bilgisayarı, gerek donanım gerekse yazılım olarak ortaya çıkabilecek yeni görev ihtiyaçlarını da karşılayabilecek esnek bir mimariye sahiptir. Stinger füzelerinin yanı sıra, benzer birçok füzenin de [Igla vs.] entegre edilebileceği Zıpkın KMS, farklı platformlara da adapte edilebilmektedir. C-130 Hercules ve C-160 Transall uçaklarına kolaylıkla yüklenen ve havadan taşınabilen Zıpkın KMS, hızlı bir şekilde ihtiyaç duyulan taktik bölgeye intikal edebilmektedir.

1989 yılından beri üzerinde çalışılan KMS Projesi'nde, 1992-1993 yılları arasında sistemin ön fizibilite çalışması, 1993-1995 yılları arasında konfigürasyon belirleme çalışmaları ve ön prototip imalatı gerçekleştirilmiştir. 28 Aralık 1995'ten 1998 yılına kadar devam eden geliştirme/test çalışmalarının başarıyla sonuçlandırılmasının ardından, 9 Kasım 2001 tarihinde imzalanan sözleşme ile seri üretim kararı alınmıştır. Prototip geliştirme dönemi ve seri üretim hattı kalifikasyon onayı kapsamında zorlu test ve sahra denemelerine tabi tutulan KMS, bugüne kadar yapılan atışların tümünde tam isabet kaydederek büyük bir başarıya imza atmıştır.

İstanbul Şile'de yapılan atış testlerin ardından 20 Ekim 2004'te kontrol ve kabul testleri yüzde yüz başarı ile tamamlanmış ve 26 Kasım 2004'te ilk 4 adetlik paketin teslimi ile Zıpkın KMS, Türk Silahlı Kuvvetleri envanterindeki yerini almıştır. Türk Hava Kuvvetleri ve Türk Kara Kuvvetleri için bugüne dek 158 KMS sistemi üretilmiş ve tamamı birliklerine teslim edilmiştir.

Türkiye yapımı silahlar
Alçak İrtifa Hava Savunma Sistemi

Zıpkın (uçaksavar)


Adhémar Raynault (12 July 1891 – 11 April 1984) was a Canadian politician and a Mayor of Montreal.

Early life
Raynault was born on July 12, 1891, in Saint-Gérard-de-Magella. Raynault moved to Montreal in 1911. He started as a clerk in a trading house. He had several jobs before becoming an insurance broker. During this period, he continued to perfect his training in the evening, after work. Pretty quickly, he became an important personality in the business world.

City politics
He was a city councillor for the district of Préfontaine in Montreal from 1934 to 1936.  He also served as mayor from 1936 to 1938, and from 1940 to 1944.  His last tenure as mayor was provisionally served while Camillien Houde was interned for wartime opposition to conscription.

Member of the provincial Legislature
Raynault was elected to the Legislative Assembly of Quebec in the district of L'Assomption in the 1936 general election and sat with the Union Nationale. He did not run again in the 1939 general election.

Personal life
He is the great uncle of former MP Francine Raynault.

References

External links

1891 births
1984 deaths
Mayors of Montreal
Union Nationale (Quebec) MNAs
Burials at Notre Dame des Neiges Cemetery

Adhémar Raynault


Partidul Democrat European (EDP) este un partid politic european centrist în favoarea integrării europene. Acesta a fost inițiat la 16 aprilie 2004 și înființat oficial la 9 decembrie 2004 la Bruxelles. François Bayrou de la Mișcarea Democrată Franceză (MoDem) și Francesco Rutelli, fostul lider al Partidului Democrație pentru Libertate și Alianță pentru Italia, servesc drept doi copreședinți.

EDP a fost fondat ca reacție la influența crescândă a partidelor eurosceptice în cadrul instituțiilor europene. El a atras partidele centrale pro-europene din grupul Partidului Popular European (PPE) pentru a forma un nou bloc multinațional centrist. Co-fondatorul său, François Bayrou, l-a descris ca un partid pentru oamenii care nu sunt nici conservatori, nici socialiști".

De la începutul celui de-al 6-lea Parlament European din 2004-2009, PDE a constituit un grup parlamentar comun cu Alianța Liberalilor și Democraților pentru Europa (ALDE), numit Grupul Alianței Liberalilor și Democraților pentru Europa. Deși deputații ALDE și PDE continuă să stea împreună în același grup parlamentar, cele două partide politice europene rămân entități separate.

Aripa de tineret a PDE este Tineri Democrați pentru Europa.

Membri
Membrii sunt partide politice naționale și regionale, precum și membri ai Parlamentului European, ai parlamentelor naționale și regionale.
{| class="wikitable sortable" border="1"
|- bgcolor="#cccccc"
! Țară sau Regiune
! Partid
! Deputați
!Deputați naționali
|-
|
|Gérard Deprez (MCC - Mouvement des Citoyens pour le Changement)
|
|-
|-
|
|People's Party - Reformists (Narodna stranka - Reformisti)
|-
|
|-
|
|Citizens' Alliance (Συμμαχία Πολιτών, Symmachia Politon)
|-
|
|-
|
|Democratic Movement (Mouvement démocrate)
|
|
|-
|
|Free Voters (Freie Wähler)
|
|-
|-
|
|Union of Centrists (Ένωση Κεντρώων)
|-
|
|-
|
|European Democratic Party Italy (Partito Democratico Europeo Italia')
|-
|
|-
|
|Marian Harkin (Independent)
|
|-
|-
|
|Alliance of Democrats (Stronnictwo Demokratyczne)
|-
|-
|-
|
|Democratic Republican Party (Partido Democrático Republicano)
|
|-
|-
|
|Future Republic (Repubblica Futura)
|Not an EU member
|
|-
|
|Ivo Vajgl (DeSus - )
|
|-
|-
|
|Basque Nationalist Party (Euzko Alderdi Jeltzalea)
|
|
|-
|
|Canarian Coalition (Coalición Canaria)
|-
|
|}

Foști membri ai partidului
  : Forumul național (Nacionalni forum''), s-a alăturat EDP în 2014, desființată în 2015
 : Partidul European
 : Way to Change, founding member of EDP, disbanded in 2009
 : Union of Democrats and Independents joined the ALDE party on 2 December 2016
 : Democracy is Freedom – The Daisy, founding member of EDP, merged into the Democratic Party in 2007, MEPs Mario Pirillo, Silvia Costa and Vittorio Prodi stayed as individual members until 2014, now member of PES
 : Alliance for Italy, party disbanded by the end of 2016
 : Labour Party, left in 2012 to join the ALDE party
 : Asociația Italienilor din România - RO.AS.IT.; PRO România
 : People's Party – Movement for a Democratic Slovakia, joined EDP in 2009, disbanded in 2014, succeeded by Democratic Slovakia Party; Europska Demokraticka Strana; Strana Demokratického Slovenska

Note

Legături externe
 EDP official website

Alianța Liberalilor și Democraților pentru Europa
Partide politice europene

Partidul Democrat European