Charles T. Jenkins (Brooklyn, Nueva York, ) es un jugador de baloncesto estadounidense con pasaporte serbio que pertenece a la plantilla del KK FMP de la ABA Liga. Con 1,90 metros de estatura, juega en la posición de base.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante cuatro temporadas con los Pride de la Universidad Hofstra, en las que promedió 19,6 puntos, 4,3 rebotes y 3,8 asistencias por partido. En su primera temporada fue elegido Rookie del Año de la Colonial Athletic Association, y en las dos últimas Jugador del Año. Anotó en total 2.513 puntos, record histórico de la universidad y la segunda mejor marca de la CAA tras David Robinson. Es uno de los dos únicos jugadores de Hofstra, junto a Speedy Claxton en lograr 2.000 puntos, 500 rebotes y 400 asistencias.

En sus tres últimas temporadas ha sido galardonado con el Premio Haggerty al mejor jugador universitario del área metropolitana de Nueva York, y en 2011 consiguió además el Premio Chip Hilton al jugador de último curso que haya demostrado mayor carácter personal dentro y fuera de la pista.

Profesional
Fue elegido en la cuadragésimo cuarta posición del Draft de la NBA de 2011 por Golden State Warriors. Mientras duró el lockout en la NBA, jugó en la liga italiana con el Banca Tercas Teramo. Debutó en la NBA el día de Navidad ante Los Angeles Clippers.

Elegido en su día por Golden State en la 42ª posición del draft de 2011, llegó a jugar 110 partidos entre los Warriors y los Sixers entre 2011 y 2013.

En 2013 firma con el Estrella Roja, en el que llegaría a jugar en tres etapas diferentes (2013-2015, 2016-2017 y 2019-2020). Con el conjunto serbio sería líder en recuperaciones de la Euroliga 2016-17 y también campeón de Liga, Copa y Liga Adriática.

En 2015 se convierte en el primer fichaje del Olimpia Milano de Jasmin Repesa durante la temporada 2015-2016, con el que lograría la Liga y la Copa del país transalpino.

Desde 2017 a 2019 jugaría en las filas del BC Khimki.

En julio de 2020, se hace oficial su traspaso al Olympiakos B. C. de la A2 Ethniki.

El 10 de abril de 2021, tras finalizar su participación en la Euroleague con el conjunto griego, firma con Lenovo Tenerife de la Liga Endesa hasta el final de la temporada.

El 24 de junio de 2022 firma un contrato para unirse al equipo serbio KK FMP de la ABA Liga.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Jenkins en NBA.com
 Estadísticas en la NCAA
 ficha de Charles Jenkins en Ultimatenba.com

Baloncestistas de Nueva York
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas estadounidenses de la Lega Basket Serie A
Baloncestistas de los Hofstra Pride
Baloncestistas de los Golden State Warriors
Baloncestistas de los Philadelphia 76ers
Baloncestistas del Teramo Basket
Baloncestistas del Estrella Roja de Belgrado
Baloncestistas del Olimpia Milano
Baloncestistas del Jimki
Baloncestistas del Olympiacos
Baloncestistas del Club Baloncesto Canarias

Charles Jenkins


Este é uma classificação dos filmes indianos de maior bilheteria, que inclui filmes em vários idiomas com base nas estimativas conservadoras de bilheteria global, conforme relatado por fontes respeitáveis. Não há rastreamento oficial dos números das bilheterias domésticas na Índia, e os sítios indianos que publicam dados são frequentemente pressionados a aumentar suas estimativas de bilheteria doméstica.

Os filmes indianos são exibidos em mercados de todo o mundo desde o início do século XX. A partir de 2003, existem mercados em mais de 90 países onde são exibidos filmes da Índia. Durante a primeira década do século XXI, houve um aumento constante do preço dos ingressos, uma triplicação do número de salas e um aumento no número de cópias de um filme em lançamento, o que levou a um grande aumento nas bilheterias.

A maioria dos filmes indianos de maior bilheteria são filmes hindi. A partir de 2014, o cinema Hindi representa 43% da receita líquida de bilheteria na Índia, enquanto o cinema Telugu e Tamil representam 36%, e outras indústrias regionais constituem 21%.

Números brutos globais
A lista a seguir mostra os 25 filmes de maior bilheteria da Índia, que incluem filmes de todas as línguas indianas. Os números não estão corrigidos pela inflação.

A lista de filmes a seguir é classificada em termos de rúpias indianas. As conversões de moeda para dólares americanos também são dadas como pontos de referência, mas podem não ser consistentes, pois a taxa de câmbio dólar-rupia variou ao longo do tempo, de 48 rúpias por dólar em 2009 para mais de 65 rúpias por dólar em 2017.

Filmes de maior bilheteria por idioma
O cinema bengali foi o centro do cinema indiano na década de 1930, e representou um quarto da produção cinematográfica da Índia na década de 1950. O cinema no sul da Índia representava quase metade das salas de cinema da Índia na década de 1940.

Assamês
O cinema assamês está sediado no estado de Assam e produz filmes em língua assamesa.

Bengali
O cinema bengali é a indústria cinematográfica em língua bengali centrada no bairro de Tollygunge em Calcutá, Bengala Ocidental. É conhecido pelo apelido de Tollywood, uma junção das palavras Tollygunge e Hollywood, desde 1932.

Boiapuri
O cinema Bhojpuri produz filmes na língua Boiapuri.

Guzerate
O cinema guzerate produz filmes em língua guzerate e se concentra principalmente no público em Gujarat e Mumbai. A indústria cinematográfica às vezes é chamada de Dhollywood ou Gollywood.

Hindi
A indústria cinematográfica de língua hindi, com sede em Mumbai, na Índia, é frequentemente conhecida como Bollywood. Bollywood é a maior produtora cinematográfica da Índia e um dos maiores centros de produção cinematográfica do mundo.

Ver também
 Listas de filmes de maior bilheteria

Referências

Cinema da Índia

Lista de filmes indianos de maior bilheteria


Andrew W. Marshall (September 13, 1921 – March 26, 2019) was an American foreign policy strategist who served as director of the United States Department of Defense's Office of Net Assessment from 1973 to 2015. Appointed to the position by President Richard Nixon, Marshall remained in office during all successive administrations that followed until his retirement on January 2, 2015.  He was succeeded in the role by James H. Baker.

Early life and education
Raised in Detroit, Michigan, Marshall pursued autodidactic interests in history, literature and the natural and social sciences from a young age. He graduated from Cass Technical High School (where he trained in machining and received the second-highest score on a citywide aptitude test for honors students similar in provenance to the SAT) in 1939. After briefly working in a factory and attending the University of Detroit for a year, he dropped out to take a position at the Murray Body Company, where he manufactured machine tools used in fabricating British airplane parts. Unable to serve in World War II due to a heart murmur,  Marshall continued to work at Murray for the remainder of the war. He eventually resumed his formal studies at Wayne State University in 1943.

Marshall was admitted to the University of Chicago with graduate standing in 1945; under the chancellery of Robert Maynard Hutchins, students who were not enrolled in the generalist "Chicago Plan" undergraduate program pursued a course of study that led to a master's degree instead of the baccalaureate. Strongly influenced by Friedrich Hayek, he earned an M.A. in economics from the institution in 1949. His master's thesis was a sensitivity analysis of Lawrence Klein's econometric model of the US economy; influential for its methodology, it has never been published except for a short abstract.

RAND Corporation
After electing to defer his studies in favor of eventually pursuing a Ph.D. in statistics (a program not yet offered by the University of Chicago), Marshall joined the RAND Corporation, the original "think tank," at the behest of mentor W. Allen Wallis in 1949. While he would briefly return to academia to cover Wallis's courses during the 1953-1954 term and continued to take statistics courses at George Washington University, Marshall soon gained the cachet of being part of "a cadre of strategic thinkers" that coalesced at the RAND Corporation in the 1950s and 1960s, a group that also included Charles J. Hitch, Herman Kahn, James Schlesinger and  Daniel Ellsberg. Notably, he worked with Kahn on developing and advancing Monte Carlo methods.

Office of Net Assessment
Schlesinger would later become the U.S. Secretary of Defense and personally oversaw the creation of the Office of Net Assessment where Marshall would become the first director. The original main task of the office was to provide strategic evaluations on nuclear war issues. James Roche, Secretary of the Air Force in the administration of George W. Bush, worked for Marshall during the 1970s.

Andrew Marshall was consulted for the 1992 draft of Defense Planning Guidance (DPG), created by then-Defense Department staffers I. Lewis Libby, Paul Wolfowitz, and Zalmay Khalilzad; all of whom took to influential roles in the administration of George W. Bush.

Marshall has been noted for fostering talent in younger associates, who then proceed to influential positions in and out of the federal government: "a slew of Marshall's former staffers have gone on to industry, academia and military think tanks." Dick Cheney, Donald Rumsfeld, and Wolfowitz, among others, have been cited as Marshall "star protégés."

In 2003, Marshall commissioned a report for the Pentagon predicting that abrupt climate change could bring the planet to the edge of anarchy as countries develop a nuclear threat to defend and secure dwindling food, water and energy supplies.  The report, authored by Peter Schwartz and Doug Randall, predicted that 'catastrophic' shortages of water and energy supply would become increasingly harder to overcome, plunging the planet into war by 2020.  Schwarz and Randall further claimed that major European cities would be sunk beneath rising seas as Britain is plunged into a 'Siberian' climate by 2020.  At the time of the report's publishing, it became notable for its link to Marshall and its accusations that leadership of the Pentagon purportedly "covered up" the report for four months until it was obtained by the British weekly The Observer.

In an interview in 2012, Major General Chen Zhou, the main author of four Chinese defence white papers, stated that Marshall was one of the most important figures in changing Chinese defence thinking in the 1990s and 2000s.

Andrew Marshall funded and published three best selling books by Michael Pillsbury: Chinese Views of Future Warfare in 1998, China Debates the Future Security Environment, and in 2015 an international bestseller, The Hundred-Year Marathon: China's Secret Strategy to Replace America. According to a biography, The Last Warrior: Andrew Marshall and the Shaping of Modern American Defense Strategy, "There was every reason for Marshall to expect that Chinese modes of thought would be even more alien to American ways of thinking than the Soviet leadership's had been, and that some insight into the thinking of China's political and military leaders could be gleaned from surveying open source writings. Pillsbury's work on China, which Marshall had encouraged and supported since the early 1970s, illustrates both points." According to The New York Times March 26, 2019, obituary of Marshall, "His gift was the framing of the question, the discovery of the critical question," said Michael Pillsbury, a China expert who advised and worked with Mr. Marshall throughout his career." The Washington Post obituary about Marshall stated, "He had an uncanny ability to pick out only the most significant questions, then to drill down deeply," Pillsbury, a colleague of 45 years, said in an interview. "He developed an iconoclastic, contrarian image."

Foreign Policy named Marshall one of its 2012 Top 100 Global Thinkers, "for thinking way, way outside the Pentagon box".

Death
Marshall died on March 26, 2019, in Arlington, Virginia, at the age of 97. House Armed Services Committee ranking member Rep. Mac Thornberry (R-TX) announced his death during a hearing, saying, "I can think of fewer people who have had a bigger impact of focusing our defense efforts, our national security, in the right direction than Mr. Marshall. He has been before our committee I don't know how many times over the years. So I wanted to note that passing, but also to honor his memory because he made such a difference."

References

Further reading
 Andrew F. Krepinevich, Barry D. Watts. The Last Warrior: Andrew Marshall and the Shaping of Modern American Defense Strategy (New York: Basic Books, 2015). 337 pp. online review
 Reflections on Net Assessment : Interviews with Andrew W. Marshall, edited by Jeffrey S. McKitrick and Robert G. Angevine (Jaffrey, NH : Andrew W. Marshall Foundation ; Alexandria, VA : Institute for Defense Analyses, 2022). 331 pp.

External links

 Journalism coverage of Andrew W. Marshall.
 Biography about Andrew W. Marshall from the view of net assessment capability and disability with near-peer comparison - pdf file format - by John Schutte, Andrew W. Marshall and the Epistemic Community of the Cold War, 2015

United States Department of Defense officials
American civil servants
1921 births
2019 deaths
Writers from Detroit
Game theorists
RAND Corporation people
Economists from Michigan
George Washington University alumni
University of Chicago alumni
University of Detroit Mercy alumni
Wayne State University alumni
Cass Technical High School alumni

Andrew Marshall (foreign policy strategist)


Simonstad Station (Simonstad stasjon) er en tidligere jernbanestation på Treungenbanen, der ligger i Åmli kommune i Norge. Stationen åbnede 18. december 1910, da banen blev forlænget fra Froland til Åmli. Den blev nedgraderet til holdeplads i 1935 og gjort ubemandet 1. juni 1958.

1. oktober 1967 blev trafikken indstillet på banen mellem Simonstad og Treungen, og i 1970 blev sporene taget op. Strækningen mellem Simonstad og Nelaug på Sørlandsbanen overlevede imidlertid som godsbane. Den tidligere station fik status som læssespor 1. oktober 1967 og har i perioder været brugt som tømmerterminal. Et sidespor forbinder stationen med Nidarå Trelast.

Stationsbygningen blev opført til åbningen efter tegninger af Harald Kaas, men den er senere revet ned. Vandtårnet eksisterer dog stadig.

Litteratur

Eksterne henvisninger

 Simonstad Station hos Arendalsbanens Venner.

Stationer på Treungenbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1910
Ophørt i 1967
Jernbanestationer i Agder

Simonstad Station


Alar Karis (f. 26. mars 1958) er eistneskur sameindaerfðafræðingur, þróunarlíffræðingur, embættismaður og stjórnmálamaður sem hefur verið forseti Eistlands frá 11. október 2021.

Starfsferill
Karis fæddist í Tartu þann 26. mars 1958 og er sonur grasafræðingsins Harry Karis. Hann útskrifaðist úr Eistneska landbúnaðarháskólanum árið 1981 og varð árið 1999 prófessor við Háskólann í Tartu.

Karis var rektor Eistneska lífvísindaháskólans frá 2003 til 2007, rektor Háskólans í Tartu frá 2007 til 2012, ríkisendurskoðandi Eistlands frá 2013 til 2018 og safnstjóri Þjóðminjasafns Eistlands frá 2018 til 2021.

Forsetakosningarnar 2021
Í ágúst 2021 hafði forseti eistneska þingsins, Jüri Ratas, samband við Karis til að bjóða honum tilefningu til embættis forseta Eistlands í forsetakosningum næsta haust. Karis þáði tilnefninguna og framboð hans var í kjölfarið stutt af báðum aðildarflokkum ríkisstjórnarinnar, Umbótaflokknum og Miðflokknum. Þann 31. ágúst 2021 var Karis kjörinn forseti Eistlands með 72 atkvæðum á eistneska þinginu, sem nam tveimur þriðju atkvæðanna. Hann tók við embættinu þann 11. október 2021.

Kosningarnar leiddu til gagnrýni og krafa um umbætur á kosningakerfinu þar sem engir mótframbjóðendur gegn Karis höfðu verið í framboði. Í sigurræðu sinni eftir kosningarnar vísaði Karis til "ólgu sem umvefði forsetakjörið" og biðlaði til þingsins að endurskoða hvernig forsetinn væri kjörinn, til dæmis með því að skipa stærra kjörmannaráð, auðvelda útnefningar á frambjóðendum eða jafnvel skipta yfir í beinar kosningar.

Einkahagir
Alar Karis hefur verið kvæntur Sirje Karis frá árinu 1977. Hann á með henni þrjú börn og fimm barnabörn. Auk eistnesku talar Karis ensku og rússnesku reiprennandi. Karis hefur þó viðurkennt að hann sé kominn úr æfingu í rússnesku þar sem hann hafi ekki þurft að tala það tungumál lengi.

Tilvísanir

Forsetar Eistlands

Alar Karis


Margrethe Viby Spies (født 11. juni 1908, død	24. juni 1985) var en dansk forfatterinde, soroptimist og feminist.

Bibliografi
Hun har skrevet seks værker:
 1940: Marguerite Viby: Skuespillerindens Karrière i Tekst og Billeder
 1945: Ukraine i Lænker
 1950: Vi Nærmer Os De Fyrre
 1965: Rhodos - Solens Ø
 1975: Mit Liv Er Mit
 1979: Klunketid: En Kavalkade

Eksterne henvisninger
 Romansiden

Faglitterære forfattere fra Danmark
Kvindelige forfattere i det 20. århundrede
Feminister fra Danmark

Margrethe Spies


Svijet

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

 19. kolovoza – John Dryden, engleski književnik († 1700.)

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Književna djela

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 21. kolovoza – Matija Divković, hrvatski franjevac i vjerski pisac (* 1563.)

Izvori

Vanjske poveznice

Književnost u 1631.


A Torre Triângulo () é um arranha-céu de 180 metros, em formato de triângulo, a ser construído no Centro de Exposições de Paris, em França.

Projetado pela agência suíça Herzog & de Meuron, a ideia para a construção da Torre data de 2008, tendo a sua construção passado anos em debate político devido ao impacto na paisagem. Em 2015, foi finalmente aprovada, depois de ser alterada a regra que não permitia a construção de edifícios com altura superior a 37 metros de altura. E, no final de 2021, começou finalmente a construção da torre.

Quando terminada, a Torre Triângulo será o terceiro edifício mais alto dentro do perímetro da cidade de Paris, atrás da Torre Montparnasse, com 209 metros e, claro, da Torre Eiffel, com 324 metros. Terá um hotel, um restaurante, um skybar e 70.000 metros² de espaço para escritórios.

Arranha-céus de Paris
Arranha-céus entre 150 e 199 metros
15.º arrondissement de Paris

Torre Triângulo


Macaé Maria Evaristo dos Santos (São Gonçalo do Pará, 3 de abril de 1965), é uma educadora, assistente social e política brasileira filiada ao Partido dos Trabalhadores (PT). É deputada estadual em Minas Gerais, eleita nas eleições de 2022.

Graduada em Serviço Social pela Pontifícia Universidade Católica de Minas Gerais (PUC Minas), Macaé é Mestre em Educação pela Universidade Federal de Minas Gerais (UFMG). Professora da rede municipal de Belo Horizonte desde os 19 anos, foi a primeira mulher negra a ocupar os cargos de secretária municipal e estadual de Educação. . Em 2013 e 2014, foi titular da Secretaria de Educação Continuada, Alfabetização, Diversidade e Inclusão do Ministério da Educação, no Governo Dilma Rousseff.

Nas eleições de 2020, foi eleita à Câmara Municipal de Belo Horizonte pelo Partido dos Trabalhadores com 5.985 votos. Em 2022, foi eleita à Assembleia Legislativa de Minas Gerais com 50.416 votos.

Macaé Evaristo, fez parte da equipe de transição do Governo Lula, no grupo de trabalho de educação atuando nas áreas de diversidade e inclusão.

Em 15 de setembro de 2020 foi publicada a biografia analítica Macaé Evaristo – Uma Força Negra Na Cena Pública, pela editora Eduniperiferias dos autores Jailson de Souza e Silva e Eliana Sousa e Silva.

Carreira política

Secretaria Municipal de Educação de Belo Horizonte (SMED-BH)

Macaé Evaristo foi Secretaria Municipal de Educação de Belo Horizonte de 2009 a 2012. Durante sua gestão foram construídas sete novas Unidades Municipais de Educação Infantil (UMEIs).

Ministério da Educação (MEC)

Macaé Evaristo assumiu a Secretaria de Alfabetização, Diversidade e Inclusão (SECADI) em 2013. Durante sua gestão instituiu o Programa Bolsa Permanência, concedida a estudantes que atendiam aos critérios da política de cotas e a indígenas e quilombolas matriculados em universidades federais. A Secretaria de Educação Continuada, Alfabetização, Diversidade e Inclusão foi extinta por Decreto em 2 de janeiro de 2019, pelo então Ministro da Educação Ricardo Vélez. A SECADI foi recriada em janeiro de 2023 pelo Ministro da Educação Camilo Santana.

Desempenho em eleições

Alunos da Universidade Federal de Minas Gerais
Vereadores de Belo Horizonte
Membros do Partido dos Trabalhadores
Mulheres de Minas Gerais na política
Feministas do Brasil
Ativistas dos direitos LGBT do Brasil
Ativistas dos direitos humanos
Deputados estaduais de Minas Gerais
Políticos afro-brasileiros
Professores de Minas Gerais
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)
Vereadoras do Brasil
Secretários estaduais de Minas Gerais

Macaé Evaristo


An Echinochloa pyramidalis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jean-Baptiste de Lamarck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Albert Spear Hitchcock och Mary Agnes Chase. An Echinochloa pyramidalis in nahilalakip ha genus nga Echinochloa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Echinochloa

Echinochloa pyramidalis


Edith Buemann Psilander (født 6. april 1879 i København, død 27. juli 1968 i Gentofte) var en dansk skuespiller.

Filmografi

Avisdrengen (1918)
Fjeldpigen (1917)
Mørkets Fyrste (1916)
Den farlige Haand (1915)
Nattens Gaade (1915)
Skildpadden (1915)
Badehotellet (1915)
Forbandelsen (1914)
Elskovsbarnet (1914)
Den røde Klub (1914)
Borgkælderens Mysterium (1914)
Pierrots Kærlighed (1913)
Dr. Nicholson og den blaa Diamant (1913)
Mørkets Gerninger (1913)
Miraklet (1913)
Bristede Strenge (1913)
En Kvindes Ære (1913)
Skæbnens Veje (1913)
Den store Cirkusbrand (1913)
Dødsklippen (1913)
En Straamand (1913)
Den Rette (1913)
Trofast Kærlighed (1912)
Den sidste Hurdle (1912)
Storstadsvildt (1912)
Naar Hjertet staar i Brand (1912)
Skovsøens Datter (1912)
Tropisk Kærlighed (1912)
Kvindehjerter (1912)
Nonnen fra Asminderød (1911)
Gennem Kamp til Sejr (1911)
De fire Djævle (1911)

Noter

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Danmark
Personer fra København

Edith Buemann Psilander


João Gilberto (born João Gilberto do Prado Pereira de Oliveira – ; 10 June 1931 – 6 July 2019) was a Brazilian guitarist, singer, and composer who was a pioneer of the musical genre of bossa nova in the late 1950s. Around the world, he was often called "father of bossa nova"; in his native Brazil, he was referred to as "O Mito" ("The Legend").
In 1965, the album Getz/Gilberto was the first jazz record to win the Grammy Award for Album of the Year. It also won Best Jazz Instrumental Album – Individual or Group and Best Engineered Album, Non-Classical.

Early life
João Gilberto was born in Juazeiro, Bahia, the son of Joviniano Domingos de Oliveira, a wealthy merchant, and Martinha do Prado Pereira de Oliveira. He lived in his native city until 1942, when he began to study in Aracaju, Sergipe, returning to Juazeiro in 1946. At the age of 14, Gilberto got his first guitar from his grandfather despite disapproval from Gilberto's father. Still in Juazeiro, he formed his first band, called "Enamorados do Ritmo". Gilberto moved to Salvador, Bahia, in 1947. During his three years in the city, he dropped out of his studies to dedicate himself exclusively to music and at the age of 18 began his artistic career as a crooner at the Rádio Sociedade da Bahia.

Career

Gilberto's first recordings were released in Brazil as two-song, 78-rpm singles between 1951 and 1959. In the 1960s Brazilian singles evolved to the "double compact" format, and Gilberto released some EPs in this new format, which carried four songs on a 45-rpm record. In 1956, he returned to Rio and struck up old acquaintances, most significantly with Antônio Carlos Jobim, who was by then working as a composer, producer and arranger with Odeon Records. Jobim was impressed with Gilberto's new style of guitar playing and set about finding a suitable song to pitch the style to Odeon management.

In 1963, Gilberto collaborated with American jazz musician Stan Getz on the album Getz/Gilberto which was released the following year. Jobim played the piano for the album while Gilberto's then-wife Astrud performed the vocals in English while he sang in Portuguese. Although Astrud Gilberto was only in the recording studio to be with her husband, João Gilberto requested her to sing on several of the tracks as he could not sing in English. This resulted with a duet between the two on the track "The Girl from Ipanema" which became a major hit from the album. At the 7th Annual Grammy Awards, Getz/Gilberto won three awards including Album of the Year, which marked the first time a jazz album received the accolade.

Gilberto was known for his demanding acoustic and noise-control standards. During a recording session of the song "Rosa Morena", he insisted on 28 takes to get the pronunciation of the o in "Rosa" just right. Nonetheless, despite his high acoustic standards, he skipped a contractually required sound check prior to a July 2003 performance at the Hollywood Bowl, in Los Angeles. This negligence (and the ensuing sound fiasco) prompted the audience to stream from the venue before the concert ended. In 1997, Gilberto sued record label EMI over their reissue of several of his early works, which he contended had been poorly remastered. According to The New York Times, "A statement by his lawyer at the time declared that the reissues contained sound effects that 'did not pertain to the original recordings, banalizing the work of a great artist." Following the incident, EMI ceased production of the albums in question, and, as of 2008, the lawsuit has yet to reach a decision.

In 2001, Gilberto won the Grammy for the Best World Music Album category in the 43rd Annual Grammy Awards for his work in the album João Voz e Violão. A year later, he was inducted into the International Latin Music Hall of Fame.

In September 2003, Gilberto performed four shows in Japan. His performance at the Tokyo International Forum on 12 September was recorded for a live album titled In Tokyo which was released in 2004. At the 6th Annual Latin Grammy Awards in 2005, In Tokyo received a nomination for Best MPB Album. On 17 May 2017, Gilberto received an honorary doctorate in music from Columbia University but did not attend the commencement ceremony.

Role in bossa nova
With the introduction of the microphone and the amplifier in Brazil, Gilberto realized that the sound source did not need to be emitted intensely, regarding the voice and instrument, which favored subtle and internalized interpretations. On the other hand, at the time of the first "bossa nova" recordings, Brazil still did not have high fidelity recording equipment capable of reproducing more complex sonorities. Due to that, Gilberto and Tom Jobim, Gilberto's first arranger, elaborated complex harmonies under the influence of American music, and at the same time they simplified the general sound, because of the equipment limitation.

In July 1958, Elizete Cardoso released the famous LP, Canção do Amor Demais, containing songs by Tom Jobim and Vinicius de Moraes. The record, however, would enter the history of Brazilian popular music for another reason: Gilberto accompanied Cardoso on guitar on the tracks "Chega de Saudade" and "Outra Vez", these being the first recordings of the so-called "bossa nova beat". In August of that year, Gilberto released a 78 rpm record containing "Chega de Saudade" and "Bim Bom", recorded at Odeon, with collaborations from Jobim, Dorival Caymmi and Aloysio de Oliveira. This album inaugurated the "bossa nova" genre and soon became a commercial success. Gilberto's recording had arrangements by Jobim and the participation of Milton Banana, among other artists. Gilberto innovated by using two microphones to record, one for the voice and one for the guitar. This way, the harmony became more clearly heard. Until then, songs were recorded with only one microphone, emphasizing the voice to the detriment of the guitar. With this innovation, voice and guitar could compete equally, if the voice maintained a natural intensity. Thus, it was necessary to issue the voice in a volume close to that of ordinary speech. With Gilberto, voice and guitar are kept at the same volume intensity, with the microphones picking up both sound sources equally, and, if required, changing the volume of both would be in equal proportion. In 1959, Gilberto released another 78 rpm, containing "Desafinado" by Jobim and Newton Mendonça, and "Hô-bá-lá-lá", written by himself. In March 1959, he released the LP Chega de Saudade, which became a sales success and had a major impact in the history of Brazilian music.

Musical style
Gilberto's style combines traditional elements of samba with more contemporary jazz. His "unique" acoustic guitar style involves a syncopated rhythm of plucked chords, with chord progressions rooted in the jazz tradition. His vocal style has been described as "laid-back and understated". In 2023, Rolling Stone ranked Gilberto at number 81 on its list of the 200 Greatest Singers of All Time. Leonardo Rocha, in his obituary for the BBC, states that Gilberto's music describes "a period of huge optimism in Brazil".

Personal life
Gilberto first married the singer Astrud Weinert, with whom he collaborated on the hit recording of "The Girl from Ipanema"; the couple had a son called João Marcelo. They divorced, and he later married the singer Miúcha (died 2018); they had a daughter, Bebel Gilberto, who is also a singer. They later separated. Gilberto also had a daughter with Claudia Faissol, a journalist.

Gilberto lived alone from around 2009. His final years were marked by money problems as well as declining health. In 2011, he was sued and evicted from an apartment in Leblon by his landlord, Countess Georgina Brandolini d'Adda. It was reported in December 2017 that his daughter Bebel was seeking control of his financial affairs because of his declining mental state and increasing indebtedness.

On 6 July 2019, Gilberto died at his apartment in Rio de Janeiro. His body was buried in Niterói following a private ceremony on 8 July 2019.

Writing in The Guardian after his death, Dom Phillips described Gilberto as ".. one of the country's greatest musicians and composers, a reclusive genius in a nation of extroverts whose work recalled happier, more optimistic times for a deeply divided nation." In The Washington Post pop critic Chris Richards said, "His voice was one of the most intimate sounds of the 20th century – more melodic than a sigh, more rhythmic than chitchat, only just barely. Every syllable that appeared on his lips carried an air of effortlessness, but Gilberto had worked hard to locate that sacred place where a human breath becomes music."

Discography
Gilberto released several studio and live albums:

 Quando Você Recordar/Amar é Bom (1951)
 Anjo Cruel/Sem Ela (1951)
 Quando Ela Sai/Meia Luz (1952)
 Chega de Saudade/Bim Bom (1958)
 Desafinado/Hô-bá-lá-lá (1959)
 João Gilberto Cantando as Musicás do Filme Orfeo do Carnaval (1959)
 Chega de Saudade (Odeon, 1959)
 O Amor, o Sorriso e a Flor (Odeon, 1960)
 João Gilberto (Odeon, 1961)
 Boss of Bossa Nova (1962)
 Bossa Nova at Carnegie Hall (1962)
 The Warm World of João Gilberto (1963)
 Getz/Gilberto (with Stan Getz) (Verve, 1963)
 Getz/Gilberto Vol. 2 (with Stan Getz) (Verve, 1965)
 João Gilberto en México (Orfeon, 1970)
 João Gilberto (Polydor, 1973)
 Amoroso (Poydor, 1976)
 The Best of Two Worlds (with Stan Getz) (Columbia, 1976)
 Gilberto and Jobim (1977)
 João Gilberto Prado Pereira de Oliveira (Warner Bros., 1980)
 Brasil (with Caetano Veloso, Gilberto Gil and Maria Bethânia) (WEA, 1981)
 Interpreta Tom Jobim (1985)
 Meditação (1985)
 Live in Montreux (Warner Bros., 1986)
 O Mito (1988)
 Stan Getz Meets João & Astrud Gilberto (1990)
 João (Philips, 1991)
 Eu Sei que Vou Te Amar (Epic, 1994)
 João Voz e Violão (Verve, 2000)
 Live at Umbria Jazz (Egea, 2002)
 In Tokyo (Verve, 2004)
 Um encontro no Au bon gourmet (Doxy, 2015)
 Getz/Gilberto '76  (Resonance, 2016)
 Relicário: João Gilberto ao vivo no SESC (05 abr 1998) (2023)

Awards

Notes

References

Sources
Castro, Ruy (trans. by Lysa Salsbury). Bossa Nova: The Story of the Brazilian Music That Seduced the World. 2000. 1st English language edition. A Capella Books, an imprint of Chicago Review Press, Inc.  First published in Brasil by Companhia das Letras. 1990.
McGowan, Chris and Pessanha, Ricardo. The Brazilian Sound: Samba, Bossa Nova and the Popular Music of Brazil. 1998. 2nd edition. Temple University Press.
Gridley, Mark. Jazz Styles: History and Analysis. 9th. NJ: Pearson Prentice Hall, Print.
 De Stefano, Gildo, Il popolo del samba, La vicenda e i protagonisti della storia della musica popolare brasiliana, Preface by Chico Buarque de Hollanda, Introduction by Gianni Minà, RAI-ERI, Rome 2005,
 De Stefano, Gildo, Saudade Bossa Nova: musiche, contaminazioni e ritmi del Brasile, Preface by Chico Buarque, Introduction by Gianni Minà, Logisma Editore, Firenze 2017,

External links

João Gilberto discography by Laura Pelner McCarthy
João Gilberto discography on Slipcue.com
Plain João—The Man Who Invented Bossa Nova, a biographical profile by Daniella Thompson
Joao Gilberto: The Early Records a special on Gilberto at the blog Worlds of Wanwood
Behind the scenes of the legendary 1962 bossa nova concert
Bossa Nova Guitar Transcriptions – mostly of songs performed by João Gilberto
The Brazilian Sound: Brazilian Music & Culture – site

1931 births
2019 deaths
Música Popular Brasileira singers
20th-century Brazilian male singers
20th-century Brazilian singers
21st-century Brazilian male singers
21st-century Brazilian singers
English-language singers from Brazil
Brazilian jazz singers
Latin jazz singers
Bossa nova singers
20th-century guitarists
21st-century guitarists
Brazilian male guitarists
Brazilian jazz guitarists
Bossa nova guitarists
Fingerstyle guitarists
Acoustic guitarists
Male jazz musicians
Samba musicians
Brazilian composers
Resonance Records artists
Grammy Award winners
People from Juazeiro
Brazilian expatriates in Mexico
Brazilian expatriates in the United States

João Gilberto


Camp Branch Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Camp Branch Township (Cass County, Missouri)
 Camp Branch Township (Warren County, Missouri)

Camp Branch Township


Johannes Baptist Norbertus (Jan) Pijnenborg (født 15. februar 1906, død 2. december 1979) var en cykelrytter fra Holland; han kørte primært banecykling.

Pijnenburg deltog for Holland ved OL 1928 i Amsterdam, hvor han sammen med Janus Braspennincx, Jan Maas, Piet van der Horst og Gerard Bosch van Drakenstein udgjorde holdet til 4000 m holdforfølgelsesløb. Hollænderne vandt indledende match mod Schweiz, der blev indhentet efter 3000 m, kvartfinalen mod Polen med forspring på 200 m samt semifinalen mod Frankrig med fem meter, inden de i finalen tabte til Italien med femten meter. Pijnenburg kørte i alle de fire matcher.

Han kørte i sin karriere 50 seksdagesløb og vandt de 17. Den næstsidste sejr kom ved Københavns seksdagesløb i 1936 sammen med makker Frans Slaats.

Referencer

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Nederlandene
Vindere af Københavns seksdagesløb
Deltagere for Holland ved sommer-OL 1928
Olympiske sølvmedaljevindere fra Holland

Jan Pijnenburg


Jørgen Leth på video er en dansk dokumentarfilm.

Handling
Jørgen Leth er et af de væsentligste navne i dansk dokumentarisme. Dette bånd rummer fem værker med den karakteristiske leth'ske signatur: Det perfekte menneske, et dokument om livet i Danmark anno 1967, Motion picture med tennisspilleren Torben Ulrich, Livet i Danmark, 66 scener fra Amerika samt Pelota om det baskiske boldspil.

Referencer

Eksterne henvisninger

Jørgen Leth
Dokumentarfilm fra Danmark

Jørgen Leth på video


දෙලොවටම අවැසි නිධාන සතර

මේ ජීවිතය සැපවත් කර ගැනීම සඳහා අවශ්‍ය නිධාන තුනකුත් පරලොව ජීවිතය සැපවත් කර ගැනීම සඳහා අවශ්‍ය එක් නිධානයකුත් තථාගතයන් වහන්සේ දේශනා කළ සේක.

ලෞකික ජීවිතය හෙවත් මේ ජීවිතය සැපවත් කර ගැනීම සඳහා අවශ්‍ය පළමු නිධානය නම් ථාවර නිධානයයි. ථාවර යනු සෙලවිය නොහැකි වස්‌තුවයි. එනම් කුඹුරු, වතුපිටි, ඉඩකඩම් සහ ගේදොරය. මේවා පූර්වකෘත පූණ්‍යබල අනුව ඇතැමුන්ට උපතින්ම ලැබී ඇත. ඇතැමුන් තම වෙර වීර්යයෙන් මේවා ලබාගෙන ඇත. ඇතැම්හු කොතෙකුත් වීර්යය කළත් ථාවර නිධානය නොලබති.

කෙසේ වෙතත් මිනිස් ලොව සැපවත් ජීවිතයක් ගෙවීම සඳහා ඉඩමක්, ගෙයක්, දොරක් අව්‍යය වේ. තථාගතයන් වහන්සේ එය ථාවර නිධානය යනුවෙන් දහමෙහි දක්‌වා ඇත.

අපි කවුරු කවුරුත් ලබා ඇති මේ ජීවිතය සැපවත් අර්ථවත් දිවිපෙවෙතක් සඳහා අවශ්‍ය දෙවැනි නිධානය නම් ජංගම නිධානයයි. එනම් සෙලවිය හැකි එහා මෙහා ගෙන යා හැකි වස්‌තුවයි. ගේදොර, බඩුමට්‌ටු, කැම්-බීම්, ඇඳුම්-පැළඳුම්, යාන-වාහන, රන්-රිදී, මුතු-මැණික් ආදී උපභෝග පරිභෝග සම්පත් සියල්ල ජංගම නිධානයට අයත්ය. සංසාරික පිංබල අනුව ඇතැම්හු මේ සියල්ල උපතින්ම ලබා ඇත. ඇතැම් දැඩි උත්සාහයෙන් මේවා ලබාගනිති. ඇතැම්හු වෙරවීරය දරුවත් නැතත් නොලබති.

තෙවැනි නිධාන නම් අංගසමය නිධානයයි. එනම් තම ශිල්පීය දැනුමයි. මේ මිනිස්‌ලොව අර්ථවත් සැපවත් ජීවිතයක් සඳහා කාට කාටක් කුමන හෝ වෘත්තියක් අවශ්‍යය වේ. කුමන හෝ රැකියාවක් නැතතොත් කෙසේ නම් සැපවත් විය හැකිද? එසේ නම් තම කුසලතා අනුව කුමන හෝ රැකියාවක් තිබිය යුතුය. තෝරා ගත යුතුය. එය අංගසම නිධානයයි. යථෝක්‌ත නිධාන තුන එනම් ථාවර, ජංගම හා අංගසම යන නිධානත්‍රය ලෞකික ජීවිතයක් සැපවත් කරගැනීම සඳහා අවශ්‍ය සම්පත් හැටියට දහමෙහි දැක්‌වේ.

සිව්වැන්න අනුගාමික නිධානයයි. එය පරලොව සැප පිණිස පවත්නා නිධානයයි. තම ජීවිත කාල පරාසය තුළ සිත, කය, වචනය යන තිදොරින් රැස්‌කරගන්නා පින් සහ කුසලධර්මයෝය. දන්දීම්, සිල් රැකීම්, බණ භාවනා කිරීම්, අනුනට උදව් උපකාර කිරීම්, යුතුකම් ඉටුකිරීම් ආදී මේ සියල්ලම අනුගාමික නිධානයට අයත්ය. කෙටියෙන් කියතොත් ගුණ දහමින් ආධ්‍යාත්මය පෝෂණය කර ගැනීමයි.

දොඩන්දූව කුමාර මහ විහාරාධිපති,
පූජ්‍ය ගන්තලාවේ ශ්‍රී ගුණානන්ද නාහිමි

සතර මහා නිධාන


Alberto Bettiol (født 29. oktober 1993 i Poggibonsi) er en italiensk cykelrytter, der kører for det professionelle cykelhold .

Han tog sin første professionelle sejr da han vandt Flandern Rundt 2019.

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Italien
Cykelryttere ved sommer-OL 2020
Deltagere for Italien ved sommer-OL 2020

Alberto Bettiol


"සිතුවිලි රූසටහන හෙවත් චිත්ත සිතියම" (En=Mind map) යනුවෙන් හදුන්වන්නේ කේන්දීය වූත් ප්‍රමුඛ වූත් අදහසක් වටා පෙලගස්වන ලද වචන, අදහස්, ක්‍රියාධමයන් හෝ අයිතමයන් ඉදිරිපත් කිරීම සදහා භාවිතා කරනු ලබන රූප සටහනකි. චිත්ත සිතියම් යොදගනු ලබන්නේ අදහස් ජනනය කිරීම, සිතෙහි මවා ගනීම, සංවිධානය කිරිම සහ වර්ගකිරීම මෙන්ම තොරතුරු අධ්‍යයනය කිරීම, සංවිධානය, ගැටළු නිරාකරණය, නිර්මාණය සහ ලේඛනය සඳහා වූ අත්වැලක් ලෙසය.

දෙනලද චිත්ත සිතියමක මූලිකාංග පෙලගැසී පවතින්නේ සංකල්පයේ පවතින වැදගත්කම මත සහ අර්ථවිචාරය ඉදිරිපත් කරන්නාවූ පරමාර්තය සමග කැටිවූ
වර්ගීකරනයන්, ශාඛාවන් හෝ ප්‍රමාණයන් මත හෝ වර්ගී කරනයට ලක්වූ තොරතුරු අතර පවතින අනෙකුත් සම්බන්ධතවයන් මතය. ඊට අමතරව ජීවමනව පවතින
මතකයන් යළි සිහිපත් කිරිමටද චිත්ත සිතියම් උපකරී වේ.

චිත්ත සිතියම් මගින් කේන්ද්‍රගමී, ග්‍රාපිකාකාර, අරේඛීය ආකාරයකින් අදහස් ඉදිරිපත් කිරීම නිසා කටයුතු සංවිධානය කිරීම සහ සැලසුම් කිරීම සදහා සාමූහික ගැටලු
විසදීමේ පිවිසුම සදහා එමගින් අනුබල දෙනු ලබයි. ශඛා අනුපිලිවෙලින් පවතින ශාඛීය ව්‍යුහයක් නියොජනය කරනු ලබුවද එහි කෙන්ද්‍රගාමී සැකසුම විසින්
අනුපිලිවෙලින් පවතින දෘශ්ටි ඉගියන් හා සබැඳි සංකල්පයන් ප්‍රමුඛථා පිලිවෙලින් සැකසීම කරනු ලබයි. සාමූහිකව ගටලු විසදීමේ පෙලගස්ම වීසින් චිත්ත සිතියම
භාවිතා කරන්නා තම සංකල්පයන් ගණනය කිරීම හා පෙලගස්වීම විශේෂිත වූ සංකල්පිත රටාවක් අනුව සකසනු නොලබීමට උනන්දු කරයි.

චිත්ත සිතියම් සංකල්ප අනුරූපණයන් හා සමාන අදහසක් සමඟ සංසන්දනය කළ හැක. චිත්ත සිතියම් පදනම් වී ඇත්තේ ශඛාමය ව්‍යුහයක් හා කේන්ද්‍රීයව පලනය
කරන අදහසක් මතවන නමුත් සංකල්ප අනුරූපනයන් පදනම් වී ඇත්තේ විවිධ රටාවන්ට සම්බන්ධ වූ සංකල්පනයන් මතය.

ගති ලක්ෂණ
අර්තදැක්වීමක් ලෙස චිත්ත සිතියම් යනු සටහන් තබගැනීම සදහා යොදාගන්නා ග්‍රාපිකාකාර ක්‍රමයකි. බොහෝවිට වර්ණ සහ සංකේත යොදගනිමින් මෙම දෘෂ්‍ය අධාරකය වචන හෝ අදහස් හි වෙනස හදුනා ගැනීමට ඉඩ හරිනු ලබයි. ඒවා සාමාන්‍යයෙන් එහි අදහස් අනු කොටස් වලට බෙදා හරින්නේ අනුපිළිවෙලින් ගසක අතු බෙදීයන ආකාරයෙනි. අදහස් හා තොරතුරු සැටැහීමේදී චිත්ත සිතියම් විසින් නිර්මාණශීලීත්වයට වැඩිපුර ඉඩ ලබාදෙන අතරම, සටහන් තබන්නාට එහි අදහස් දෘශ්‍යමය නිරූපනයකින් දැක්වීමට ඉඩ ලබාදෙනු ලැබේ. චිත්ත සිතියම් යොමු වන්නේ එක් වචනයක් හෝ සංකල්පයක් දෙසට පමනක්ම වන අතර සංකල්ප අනුරූපිතයන් විවිධ වචන හා අදහස් සම්බන්ධ කරනු ලබීම හේතුවෙන් චිත්ත සිතියම් සංකල්ප අනුරූපිතයන් ගෙන් වෙනස්වේ.

චිත්ත සටහන් හා නිරූපිත ප්‍රස්තාර අතර මූලික වෙනස්කම වනුයේ ස්මරනය කිරීමේ ක්‍රමයන්හි දැඩිලෙස සලකා බලනු ලබන නීති රීති චිත්ත සටහන්හි නොපවතීමයි. සම්බන්ඳතාවයන් නිරූපනය කිරීම සදහා UML සටහන් හා අර්ථවිචාර්ය ජාලයන්හි යොදාගනු ලබන්නේ අදහස් අතර සබන්ඳතාව රේඛීයව දක්වන මූලිකාංග ව්‍යුහාත්මක ක්‍රමයකි. මෙය සාමන්‍යයෙන් කරනු ලබන්නේ සම්මත හඩතල භාවිතයෙන් සහ සුදු හා කලු වර්ණයන් යෝදාගනිමින්ය. චිත්ත සිතියම් විවිධාකාර අරමුණු සපුරා ගැනීම සදහා යොදාගනු ලබයි. මතකය ස්මරණය සහ සංවිධානයට ඒවා උදව් වේ. චිත්ත සිතියම් යනු නිර්මණකරුගේ චෛත්සිකයන්හි සම්බන්ධතාවන් ව්‍යුහාත්මකව එක්කරන වචන සමූහයකි. චිත්ත සිතියමක් නිසි ලෙස තැනීම සදහා දෘෂ්‍ය ස්මෘතිකාරක, වර්ණ, අයිකන සහ බන්ධනයන් අනියම් ලෙස යොදාගැනීම අත්‍යාවශ්‍ය වේ.

චිත්ත සිතියම් සඳහා මාර්ගසූචක

චිත්ත සිතියම් පිලිබඳ ලියන ලද මෙම පොතෙහි චිත්ත සිතියම් සැකසීම සම්බඳව පහත සදහන් මාර්ගසූචක ටෝනි බුසෑන් විසින් යොජනා කොට ඇත.

 මාතෘකවෙහි අනුරූපයක් මධ්‍යයෙහි දැක්විය යුතුය.
 ඔබගේ චිත්ත සිතියම් මුළුල්ලේම අනුරූප, සංකේත සහ මාන භාවිතා කළ යුතුය
 වචන සහ රූප යාකරන රේඛා සමාන මානයන්ගෙන් පැවතිය යුතුය.
 ඔබටම අවේනික චිත්ත සිතියම් ගොඩනගීමේ රටාවක් අනුගමනය කළ හැක.

ඉතිහාසය

සියවස් ගනණක් මුළුල්ලේ අධ්‍යාපකයන්, ඉන්ජිනේරුවන්, මනෝවිද්‍යාඥයන් සහ අනෙකුත් පිරිස් විසින් අධ්‍යාපන කටයුතු, සාමූහික ගැටලු විසදීම, මතකය ආවර්ජනය, දෘෂ්‍යමය ලෙස සිතීම හා ගැටළු නිරාකරණ්ය සඳහා දනුම සැටැහීම හා නිරූපණ ක්‍රමයන් සඳහා චිත්ත්‍රාත්මක ක්‍රමවේදයන් යොදගනු ලබයි. මුල් කාලයේදීම ඇතිවූ එවනි ග්‍රාපිකාකාර වාර්ථා සටහන් වැඩි දියුණු කර ඇත්තේ "ටයිරෝස් හි පෝර්ෆිරි" නම් තුන්වන සියවසේ චින්තකයකු විසින් ඇරිස්ටෝටල්ගේ සංකල්පයන් ග්‍රාපිකාකාරීව දෘෂ්‍යමය ලෙස ප්‍රවර්ගීකරණයෙනි. "රේමන් ලූල්" නම් දර්ශන වාදියාද එවන් වූ තාක්ෂණයක් යොදාගෙන ඇත.
1950 වර්ශයේ අගබාගයේදී මානව අධ්‍යයනය පිළිබද සිද්ධාන්ත අවබෝධ කරගනීම සඳහා අර්ථවිචාර්ය ජාලයන් වඩිදියුණූ කර අති ආතර 1960 වර්ශ්යේ මුල් බාගයේදී ඇලන්. එම්. කොලින්ස් සහ එම්. රෝස් ක්වීලියන් විසින් වැඩිදුර වර්ධනය කර ඇත.

නූතන චිත්ත සිතියම් නිපයීමේ අයිතිය හිමිවන්නේ බ්‍රිත්‍යන්‍යයේ සුප්‍රසිද්ධ මනෝවිද්‍යඥයෙකුවූ "ටෝනි බූසැන්" හටය. "රොබෙර්ට්. ඒ. හෙයින්ලෙයින්" සහ "ඒ. ඊ වැන්වොගර්ට්" විසින් රචන කරන ලද වැනිම "ඇල්ෆ්‍රඩ් කොර්සිබ්ස්කි" විසින් රචිත "ජෙනරල් සෙමන්ටික්ස්" නැමැති විද්‍යා ප්‍රබන්ධ නවකථාව ඇසුරින් ඔහු මෙම අදහස ගෙනහැර දැක්වීය. බුසැන් ගේ තර්කය වූයේ පාඨකය වමේ සිට දකුණටත් ඉහල සිට පහලටත් පරිශීලනය කරනවා වෙනුවට සථ්‍යවශ්යෙන්මා සිදුවන්නේ අරේඛීය ආකාරයකින් සම්පූර්න පිටුවම පරිලෝකනය කරනවා යන්නයි. සටහන් තැබීමේ අනෙකුත් ක්‍රම අභිබවා චිත්ත සිතියම්හි විශිෂ්ටත්වය ප්‍රයෝජනයට ගනීමට අනුබල දීමක් ලෙස බූසැන් මස්තිෂ්කය පිළිබඳ වූ සුප්‍රසිද්ධ උපකල්පනයන්ද යොදාගන්නා ලදී.

ඉගෙනුම් ක්‍රියවලි ( බොහෝවිට ජාලයක් ලෙස උගන්වනු ලබන ), සංවිධානය සහ ග්‍රාපික නිර්මාණ ශිල්පය ඇතුලුව චිත්ත සිතියම් විවිධ හැඩ සහ විවිධ යෙදීම් ලෙස නොනවත්වා පවත්වාගෙන යයි.

සංකල්ප අනුරූපිත හ සැසැදීමේදී ( 1970 දී අධ්‍යාපන විශේෂඥයින් විසින් වැඩිදියුණු කරන ලද ) චිත්ත සිතියම්හි පවතින සැකැස්මද කේන්ද්‍රගාමී වුවත් මධ්‍යයේ

මූල පදයක් ඇති නිසා එය වඩා සරල වේ.

ප්‍රයෝජන

ප්‍රයෝජන
චිත්ත සිතියමක් නිරන්තරයෙන්ම නිර්මාණය කරනු ලබන්නේ කේන්ද්‍රගත වූ වචනයක් හෝ පාඨයක් හා සම්බන්ධ වූ වචන හා අදහස් යොදාගනිමින්ය. පුද්ගලික, සාමූහික, අධ්‍යාපනික හා ව්‍යාපාරික තත්ත්වයන්හිදී චිත්ත සිතියම්හි යෙදීම් ලෙස සටහන් තැබීම, සාමූහික ගටළු විසදීම ( චිත්ත සිතියමකට දත්ත ඇතුලත් කිරීමේදී කේන්ද්‍රීය සංරචකය වටා ඒව ප්‍රමුඛතාවයකින් තොරව, අනුක්‍රමිකව හෝ ධූරානුක්‍රමකව පෙළගස්වා පසුව ඒවා සමූහනය හෝ සංවිධානය කරනු ලබයි. ) සාරාංශගත කිරීම, මෙනෙහි කිරීම සහ පොදු පැහැදිලි කිරීම් හැද්හින්විය හැක. උදාහරනයක් ලෙස යම් අයෙකුට දේශනයකට ඇහුම්කන්දෙන අතරවාරයේදීම එහි සදහන් වන වඩාත් වදගත් කරුණු හෝ මුඛ්‍ය වචන චිත්ත සිතියම්ගත කළ හැක. තවද යමෙකුට මතකය ස්මරණය කිරීමේ තාක්ෂණයක් ලෙස හෝ සංකීර්ණ අදහස් වර්ග කිරීමට චිත්ත සිතියම් භාවිතා කළ හැක. තවද වර්ණ පෑන් මඟින් නිර්මාණ කිරීම් සදහා අනුබල දීමක් ද මෙමගින් සිදු වේ.

චිත්ත සිතියම් යොදාගාත හැකි අවස්ථා

 කෙටි සටහන්න් නිර්මාණය කිරීමේදි
 නිර්ණාමිකව සහයෝගය දක්විවෙමේදී
 වචන සහ රූප අතර සම්බන්ධතාවය පෙන්නුම් කිරීමෙදී
 තනි පුද්ගලයෙකුගේ නිර්මණයක් ලෙස
 කෙටි සහ මතකතබා ගැනීමේ ආකෘතියක් ලෙස
 කණ්ඩායම් හැඟීම වර්ධනය කිරීමේ හෝ සහක්‍රියාව වර්ධනය කිරීමේ ක්‍රියාකාරකමක් ලෙස.
 කාර්යයක් කිරීමට අති කැමැත්ත වැඩි කිරිමට.

මෙම සෘජු ප්‍රයෝජන්න වලට අමතරව විශේෂඥ්ඥ සෙවුම් පද්දති, සෙවුම් යන්ත්‍ර සහ විමසුම් සහ ප්‍රශ්න සෙවීම සහ ලේබල කිරීම වනි යෙදුම් සඳහා චිත්ත සිතියම් මඟින් නිවැරදි කරගන්නා දත්ත යොදාගත හැක. එසේ කිරීමට නම් චිත්ත සිතියම තුළ එකිනෙකට සම්බන්ධ කරන ලද්දාවූ කතෲ හෝ ලේඛන වර්ග කිරීමට යොදාගන්නා සමුද්ධරණීය වර්ග කිරීමේ ක්‍රම වලින් චිත්ත සීතියම් විග්‍රහ කිරීමට හැකි විය යුතුය.

චිත්ත සිතියම් දේශනයක් හෝ හමුවක් අතරතුර උදාහරනායක් ලෙස අඳින දළ සටහනක් ලෙස මෙන්ම විච්හක්ෂණශීලී තත්ත්වයෙන් වඩා පොහොසත් ලෙස නිර්මාණය කළ හැක. දළ සටහනක් ලෙස අඳින ලද චිත්ත සිතියමක් මෙහි නිරූපණය කොට ඇත. තවද චිත්ත සිතියම් උත්පාදනය සදහා භාවිතා කරගනු ලබන පරිගණක මෘදුකාංගද බොහෝ සංඛ්‍යවක් පවතී.

ඉගෙනුම් ක්‍රියාවලියේ සඵලතාව
බුසෑන් පවසන පරිදි අනෙකුත් සටහන් තබාගනීමේ ක්‍රමවලින් ප්‍රේරිතව චිත්ත සිතියම් අඩ වශයෙන් වූ දහනකට මග නොපෙන්වන නිසා එය අතිශයින් උසස් සටහන් තබා ගනීමේ ක්‍රමයකි. තවදුරටත් ඔහු ගෙනහර දක්වන්නේ මිනිසාගෙ වම් හා දකුණු මොලයේ ක්‍රියාවන්හි උපරිම පරාසයම චිත්ත සිතියම් ආදීමේදී භාවිතා කරන බවත්, එමගින් මොලයේ සමතුලිතතාව රැකගන්නා බවත්, මනසේ මෙතෙක් භාවිතා කොට නොමති නමුත් තවදුරටත් දියුණු කළ හකියැයි සම්මත ප්‍රදේශයෙන් 99%ක්ම මෙන්ම සහජ ඥානයත් චිත්ත සිතියම් නිර්මණයට යොදවන බවත් ය. කෙසේ වුවත් විද්වතුන් විසින් පවත්වන ලද ගවේෂණයන් යෝජනා කරන්නේ එවනි හිමිකම් මොළය සහ මස්තිශ්ක අර්ධගෝලය පිළිබඳ ඇති දුර්මත අලෙවි කරන බවය. විවේචකයන්ගේ තර්කය වන්නේ චිත්ත සිතියම් හා සම්බන්ධ යෙදීම් වලදී මස්තිශ්ක අර්ධගෝලය පිලිබඳ විශේෂඥ සිද්ධාන්ත ව්‍යාජයක් වන බවය.

"ෆැරන් ඇට් ඔල්" ගේ යෝජනව වූයේ ආධුනිකයන් අනෙකුත් ක්‍රම යොදාගැනීමට වඩාත් පෙලබෙන්නේ චිත්ත සිතියම් යනු නුපුරුදු ශිල්ප ක්‍රමයක් බැවින් සහ ධාරණ ශක්තිය දියුණු කිරීමේ ශිල්ප ක්‍රමයක් ලෙස එය සදහන්ව තිබේම භාවිතයට අකමැත්තක් උපදවන බවයි. එසේ වුවත් එම අධ්‍යනයේ අවසාන තීරණය වූයේ ලිඛිත මධ්‍යයන්හි යෙදීම් සම්බන්ධව චිත්ත සිතියම් ඵලදායී ඉගෙනුම් ශිල්පයක් බවය.සම්බන්ධව චිත්ත සිතියම් ඵලදායී ඉගෙනුම් ශිල්පයක් බවය.සම්බන්ධව චිත්ත සිතියම් ඵලදායී ඉගෙනුම් ශිල්පයක් බවය.

උපකරණ

තොරතුරු විශාල ප්‍රමාණයක් සංවිධානයකරන ලද අවකාශ ඒකාබද්ධ කරමින්, සක්‍රීය අනුපිළිවෙලින් යුත් සැකිල්ල සෑදීම සහ සංරචක පෙළගැස්ම කාර්යක්ෂම ලෙස ඉටුකිරීමට චිත්ත සිතියම් සෑදීමේ මෘදුකාංග වලට හැක. යමෙකු සතුව පවතින අදහස් අභිබවමින් පරිගණකයේ හෝ අන්තර්ජාලයේ ඇතුලත් තොරතුරු ක්‍රමලේඛණ, වාර්ථා, වෙබ් අඩවි සහ රූපිත යොදා ගනිමින් චිත්ත සිතියම් පිළිබඳ සංකල්පය විස්තීරනය කිරීමට මෘඩුකාංග වලට හැක.

වෙළඳ ලකුණු
මනෝවිද්‍යාඥයකු වන එඩ්වර්ඩ් ටොල්මන් සම්මානනීය වන්නේ ඥානාත්මක අනුරූපණ නිර්මාණකරනය සම්බන්ධයෙනි. එක්සත් රාජධානියේ සහ එක්සත් ජනපදයේ බුසැන් ඔර්ගනිසෙශන් ලිමිටඩ් "චිත්ත සිතියම" යන පදය වෙළඳ ලකුණක් ලෙස යොදාගනීමට හිමිකම් කියයි. කනේඩියානු බුද්ධිමය දේපල පිලිබඳ කාර්යලයේ වාර්ථාවන්හි එය වෙළඳ ලකුණක් ලෙස සදහන් නොවේ. එක්සත් ජනපදයේ එය විශේෂිත ලෙස අධ්‍යපනික සේවාවන් සඳහ වූ වෙළඳ ලකුණක් ලෙස යොදාගන්නා අතර අනෙකුත් භාන්ඩ හා සේවා සඳහා ටොදා නොගහී.

ආශ්‍රිත ලිපි

 ඥානාත්මක සිතියම්
 සංකල්ප රූසටහන
 චිත්ත සිතියම් සෑදීමේ මෘදුකාංග

වැඩි දුරටත් කියවන්න
 නොවැක්, ජේ. ඩී.  (1993), "How do we learn our lesson?: Taking students through the process". The Science Teacher, 60(3), 50-55 (ISSN 0036-8555)

Articles with inconsistent citation formats
Knowledge representation
Games of mental skill
Creativity
Design
Educational technology
Diagrams
Thought
Notetaking
Reading
Deliberative methods
Mental structures

සිතුවිලි රූසටහන


O scurtă istorie a lumii (în germană, Eine kurze Weltgeschichte für junge Leser) este o carte de istorie scrisă de istoricul austriac de artă, , în anul 1935 în Viena, Austria, când Gombrich avea 26 de ani. A fost publicată în engleză în 2005 de Yale University Press.

Capitole
 A fost odată
 Cei mai mari inventatori care au existat vreodată
 Ținutul de pe Nil
 Duminică, luni...
 Despre Dumnezeu Unul
 T.U. C.I.T.E.Ș.T.I
 Eroii și armele lor
 O luptă inegală
 Două orășele într-o tărișoară
 Iluminatul și țara sa
 Un mare învățător al unui mare popor
 Mare aventură
 Despre noi luptători și lupte
 Un vrăjmaș al istoriei
 Stăpânitorii lumii occidentale
 Buna Vestire
 Cum se trăia în imperiu și la granițele acestuia
 Furtuna
 Începe o noapte înstelată
 Nu există niciun alt Dumnezeu în afară de Allah, iar Mahomed este profetul său
 Un cuceritor care știe să domnească
 O luptă pentru domnia peste creștinătăte
 Galanții cavaleri
 Împărați din timpurile cavalerilor
 Despre orașe și orășeni
 O nouă eră
 O lume nouă
 O nouă credință
 Biserica luptătoare
 Vremuri de groază
 Un rege nefericit și unul fericit
 Ce se întâmpla între timp în estul Europei
 O eră cu adevărat nouă
 O răsturnare violentă
 Ultimul cuceritor
 Omul și mașina
 Dincolo de mări
 Două state noi în Europa
 Despre împărțirea lumii
 Mica bucată de istorie pe care am trăit-o eu însumi - o retrospectivă

Ediții
 Ernst H. Gombrich Eine Kurze Weltgeschichte für junge Leser.  Dumont.  Germany, 2005.
 Ernst H. Gombrich O scurtă istorie a lumii.  Editura Arthur.  România, 2016.
 Ernst H. Gombrich A Little History of the World. Yale.  UK and USA, 2005.
 cu Clifford Harper (ilustrator). Paperback, 2008.

Referințe

Cărți de istorie
Cărți din 1935
Cărți germane
Literatură germană
Literatură austriacă

O scurtă istorie a lumii


Baron Teviot, of Burghclere in the County of Southampton, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1940 for Charles Kerr, who had previously represented the Montrose Burghs in the House of Commons, and served as Chief Whip for the National Liberal Party, and government whip and Comptroller of the Household in the National Government. He later served as Chairman of the National Liberals. Kerr was a grandson of Lord Charles Lennox Kerr, fourth son of William Kerr, 6th Marquess of Lothian. The title was then held by his only son, the second Baron, who succeeded in 1968. He was a genealogist.

From 1987 to 1990 the second Baron Teviot served as President of the Institute of Transport Management.

Barons Teviot (1940)
Charles Iain Kerr, 1st Baron Teviot (1874–1968)
Charles John Kerr, 2nd Baron Teviot (1934–2023)
Charles Robert Kerr, 3rd Baron Teviot (born 1971)

There is no heir to the title.

Arms

See also
Marquess of Lothian
Earl of Teviot

Notes

References

Baronies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1940
Noble titles created for UK MPs

Baron Teviot


Marciniak ist der Familienname folgender Personen:

 Bronisław Marciniak (* 1950), polnischer Chemiker und Hochschullehrer
 Ewelina Marciniak (* 1984), polnische Theaterregisseurin
 Florian Marciniak (1915–1944), polnischer Widerstandskämpfer
 Heinz Marciniak (1934–2021), deutscher Fußballspieler und Sportfunktionär
 Robert Marciniak (* 1960), deutscher Filmproduzent
 Steffen Marciniak, deutscher Schriftsteller und Lektor

Marciniak


Die werktägliche Sendung Frankenschau aktuell ist eines der Regionalmagazine der Abendschau im BR Fernsehen.

Sendungsinfo
Ausgestrahlt wird das Magazin Frankenschau aktuell derzeit von Montag bis Freitag im BR Fernsehen Nord von 17:30 Uhr bis 18:00 Uhr live aus dem Studio Franken in Nürnberg. Früher war die Frankenschau aktuell unter dem Titel Abendschau Franken zu sehen, ganz am Anfang hieß sie Bayern live – Der Norden.

Inhalt und Themen
In der Sendung Frankenschau aktuell werden tagesaktuelle Berichte aus Politik, Wirtschaft, Kultur und Sport aus den drei zu Franken gehörenden Bezirken Ober-, Mittel- und Unterfranken gesendet.
Ähnlich wie bei der sonntäglichen Splitting-Sendung Frankenschau des BR Fernsehen Nord, die ebenfalls aus dem Studio Franken in Nürnberg gesendet wird, lässt sich am Namen der Sendung ableiten, aus welchen Regionen Bayerns berichtet wird. Außerdem wird in jeder Sendung auch in einer Live-Reportage aus einem Ort in Franken berichtet.

Gegen 17:55 Uhr wird das Frankenwetter präsentiert

Unmittelbar im Anschluss an das Wetter wird das Programm mit der Abendschau (dann wieder für ganz Bayern) fortgesetzt. Zum Übergang in die Abendschau werden Leserbilder (vorwiegend Wetterbilder) eingespielt, die Zuschauer aus dem Sendegebiet eingesendet haben.

Moderatoren
Aktuell wird die Sendung wöchentlich im Wechsel von Julia Büchler, Karin Schubert und Charly Hilpert moderiert. Das Frankenwetter präsentieren derzeit vornehmlich Ulla Küffner, Rika Dechant oder Jürgen Lassauer. Die Live-Reportagen werden meist von Tobias Burkert, Conny Kleinschroth, Daniel Peter, Constanze Schulze, Birgitt Roßhirt, Uschi Schmidt, Markus Klingele und Albrecht Rauh durchgeführt.

Weitere Regionalmagazine der Abendschau
Um stärker aus den verschiedenen Regionen Bayerns berichten zu können, führte das Bayerische Fernsehen am 2. Mai 1994 das Regionalsplitting mit der Teilung der  Abendschau in Bayern live – Der Norden und Bayern live – der Süden ein. Montags bis donnerstags wurde die Regionalberichterstattung im BR Fernsehen von 18:30 Uhr bis 18:42 Uhr gesendet. Seit 2007 findet das Splitting mit den Regionalmagazinen, welche auch regionale Wettervorhersagen beinhalten, montags bis freitags von 17:30 Uhr bis 18:00 Uhr statt. Während die Frankenschau aktuell für den Norden Bayerns im Splitting-Programm BR Fernsehen Nord aus dem Studio Franken in Nürnberg kommt, läuft zeitgleich für den Süden Bayerns die Sendung Abendschau – Der Süden (bzw. früher: Schwaben & Altbayern aktuell) im BR Fernsehen Süd aus dem Abendschau-Studio in München.

Weblinks
 Offizielle Website von Frankenschau aktuell auf br.de
 Leserbilder auf br.de

BR Fernsehen
Fernsehsendung (Deutschland)
Fernsehen (Nürnberg)
Fernsehsendung der 1990er Jahre
Fernsehsendung der 2000er Jahre
Fernsehsendung der 2010er Jahre
Fernsehsendung der 2020er Jahre

Frankenschau aktuell


الأم الجافية  تتكون من طبقتين: طبقة خارجية ليفية تلتصق بالعظام fibrous layer، وطبقة داخلية ناعمة serous layer. والطبقة الناعمة تمشي معا مع الطبقة الليفية لكنها تنفصل عنها في الأماكن التي يجب أن تكون فيها الأوردة والحواجز. يأتي تجهيز الدم لهذه الطبقة من شرايين كثيرة صغيرة ومن شريان كبير واحد هو الشريان الغلافي الوسطي middle meningeal artery، وهو فرع من شريان الفك العلوي maxillary artery ويدخل الجمجمة من الثقب الشائك foramen spinosum. عندها يكون قد أصبح في الحفرة القحفية الوسطية يجري إلى الأمام والخارج ثم يصعد وينقسم إلى قسم أمامي وقسم خلفي.

هناك طيتان مهمتان للطبقة الليفية من الأم الجافية: الأولى تقع في وسط الجمجمة وهي طية تقع بين نصفي الدماغ واسمها منجل المخ falx cerebri، وفي حافتها العليا يوجد وريد كبير. falx معناها هلالي أي شكلها مثل الهلال. يكون رأس الهلال قريباً على الصفيحة المثقبة للعظم المنخلي ونهايته مستمرة مع الطية الأخرى من الأم الجافية، وهذه الطية الأخرى اسمها: tentorium cerebelli وهي تكون غطاء غير كامل للحفرة الجمجمية الخلفية (أي للمخيخ) فجذع الدماغ يخرج من خلال هذه الطية. هاتان الطيتان هما من الطبقة الليفية من الأم الجافية فهما طيتان ليفيتان قاسيتان، وإذا رأينا كيف أن الدماغ الرقيق يقع بين هذه الطيات القاسية فسنتخيل كم سيتأذى إذا حدث شيء في داخل الجمجمة مثل نزيف أو ورم في إحدى أماكن الدماغ مما أدى إلى ضغط الدماغ بين هذه الطيات.

أصل الكلمة
اشتق الاسم الإنجليزي dura mater من اللاتينية والتي تعني الأم الحازمة أو الأم الصارمة، وهي ترجمة اقتراضية من اللغة العربية للمصطلح العربي ، والذي يعني حرفيا أم الدماغ السميكة أو الثخينة، المادة الخلالية للدماغ، ويشار إليها أيضا بالمصطلح "pachymeninx" (والذي يعني «السحايا الثخينة»). كلمة dura التي تعني بالعربية الجافية هي وصف يعني «صارم وحازم أو العنيد الجامد أو غير المرن» وتعني أيضا في اللغة الإنجليزية «الشبيه بالجلد المدبوغ».

معرض صور

مراجع

تشريح
سحايا

أم جافية


Die Kirche St. Mariä ist die Dorfkirche von Henningsleben, einem Ortsteil des thüringischen Kurorts Bad Langensalza im Unstrut-Hainich-Kreis.

Die 1730 erbaute Kirche ist besonders wegen ihres Inneren sehenswert. 22 restaurierungsbedürftige Bilder zieren die Brüstung der dreiseitig umlaufenden Empore, die man über zwei Treppen zu beiden inneren Seiten des Kircheneingangs besteigen kann und die auf zehn mächtigen Vierkantsäulen ruht. Die Orgel steht an der Westseite des Schiffes auf der Empore. Sowohl an der flachen Kassettendecke als auch an einigen Stellen der Empore sind Restaurierungsspuren zu finden. Das Kircheninnere wird erhellt durch vier rechteckige Fenster auf der Südseite, eines an der Nordseite und drei im Chor.

Der an der Nordseite der geosteten Kirche stehende Turm ist vermutlich als Wehrturm errichtet worden, denn sein einziger Eingang von außen befindet sich in etwa vier Metern Höhe. Er ist heute über eine von zwei Seiten begehbare, aber auf einer Seite vergitterte, mit roten Ziegeln bedeckte, überdachte Holztreppe zu erreichen. Auch die schmalen, schießschartenähnlichen Fenster geben einen Hinweis auf die ursprüngliche Nutzung des Turmes. Das obere Stockwerk des Turms ist verschiefert und trägt eine ebenfalls verschieferte Haube sowie eine Laterne mit aufgesetzter Turmkugel und Wetterfahne. An seiner Nordseite ist eine Turmuhr mit weißem Ziffernblatt angebracht.

Das Kirchenschiff trägt ein als Krüppelwalmdach auf der Westseite ausgebildetes Satteldach, der dreiseitige Chor im Osten ist wie das Dach des Langhauses mit roten Ziegeln gedeckt. Der heutige Eingang zur Kirche liegt unter dem Trapezgiebel an der Westseite. Ein früherer Eingang an der Nordseite ist heute zugemauert, aber noch gut erkennbar.

Die Kirchgemeinde gehört dem Evangelischen Kirchenkreis Mühlhausen an.

Bilder der Kirche

Weblinks

Einzelnachweise

Henningsleben
Henningsleben
Erbaut in den 1730er Jahren
Henningsleben
Henningsleben
Henningsleben

St. Mariä (Henningsleben)


Mantia regală a României este veșmântul ceremonial (mantia regală) purtat de Regii și Reginele României cu prilejul încoronării și cu alte ocazii oficiale de importanță majoră.

Până în prezent, există două asemenea mantii românești, obiecte de patrimoniu național, care au fost purtate de Majestățile Lor Regele Ferdinand și Regina Maria la încoronarea ca Regi ai României Mari, petrecută la 15 octombrie 1922 în Catedrala Încoronării din Alba Iulia.

Mantiile regale românești fac parte, alături de celelalte însemne ale regalității române (regalia: coroana Regelui, coroana Reginei, buzduganul, pavilionul regal și cifrul regal) dintre simbolurile naționale fundamentale.

În prezent, mantia Regelui Ferdinand și cea a Reginei Maria se găsesc expuse la Muzeul Național găzduit în Castelul regal Peleș.

Mantia Regelui Ferdinand
Mantia Regelui Ferdinand este confecționată din catifea vișinie, cu guler și tivuri din blană albă de hermină și este brodată cu fir de aur. Pe spatele mantiei sunt reprezentate simbolurile heraldice ale provinciilor românești (Muntenia, Moldova, Transilvania, Banatul și Dobrogea), precum și armele Casei de Hohenzollern. Broderiile de pe suprafața mantiei conțin Crucea Ordinului "Mihai Viteazu".

Mantia a fost confecționată la ateliere din Viena, după planurile lui artistului Costin Petrescu, pictorul Familiei Regale.

Mantia Reginei Maria
Mantia Reginei Maria este confecționată din lamé auriu și mătase, cu broderii cu fir de aur și pietre semiprețioase. Pe spatele mantiei sunt reprezentate stemele provinciilor istorice ale României Mari, stema Casei de Hohenzollern și stema Familiei de Edinburgh, în care se născuse Regina.

Concepția artistică a veșmântului aparține tot pictorului Petrescu, iar realizarea s-a făcut la Școala de sericicultură și țesătorie din București.

Referințe

Bibliografie
Sandra Gătejeanu Gheorghe - Eticheta regală, Editura Curtea Veche, București, 2014, ISBN 978-606-588-742-8

Monarhia în România
 Regalitatea României

Mantia regală a României


Roberto Curti est un critique cinématographique et essayiste italien né à Parme (Émilie-Romagne) en 1971.

Biographie
Il est l'un des premiers à tenter une systématisation et une problématisation du cinéma de genre mondial (selon Alberto Pezzotta le premier à lancer « une enquête sérieuse et raisonnée » sur le poliziottesco), avec une attention particulière portée à la production italienne des années 1960 et 1970 et au cinéma de marge, caractérisé par une abondance de sexe et de violence, comme le film de cannibales, le giallo ou le snuff movie. Son travail se caractérise par une approche multidisciplinaire et une attention aux aspects historiques et sociologiques liés aux genres et aux courants examinés : selon le critique Mauro Gervasini : « Curti fait ce qui doit être fait : il utilise le cinéma pour parler d'autre chose. Sur nous, la société, le monde et l'histoire ».

Depuis 2002, il collabore à la rédaction de l'encyclopédie du cinéma Il Mereghetti. Il a collaboré aux magazines Segnocinema, Cinecritica, et au webzine canadien Offscreen. Depuis 2000, il écrit sur Nocturno Cinema, pour lequel il a édité des hors-série sur le cinéma fantastique espagnol et sur le réalisateur Jesús Franco . Depuis 2009, il est rédacteur en chef du mensuel Blow Up où il écrit sur le cinéma, la musique et la littérature, et écrit une rubrique sur le roman noir et le roman policier. Avec Alessio Di Rocco, il crée le blog Visioni proibite, consacré à une analyse approfondie de la censure cinématographique.

Depuis 2013, il collabore avec la maison d'édition américaine McFarland, pour laquelle il a publié des monographies sur le cinéma policier italien, sur le cinéma gothique italien (en trois volumes), des biographies critiques des réalisateurs Tonino Valerii et Riccardo Freda et le volume Mavericks of Italian Cinema, dédié à huit figures particulières du cinéma italien (Pier Carpi, Alberto Cavallone, Riccardo Ghione, Giulio Questi, Brunello Rondi, Paolo Spinola, Augusto Tretti, )

Il s'occupe également de gastronomie et de vin, en contribuant au site web du journaliste , avec une chronique sur le cinéma et la nourriture, et au site web de la Gambero Rosso Channel, et il a publié une biographie du chef toscan Francesco Bracali publiée aux États-Unis.

Œuvres

Essais
  Corrado Farina (Nocturno Libri, Milano 2000) con Davide Pulici
  Sex and Violence. Percorsi nel cinema estremo (Lindau, Torino 2003; 2007; 2015) con Tommaso La Selva
 James Coburn. El samurai del Oeste (Diputaciòn de Almería, Almería 2005)
  Italia odia. Il cinema poliziesco italiano (Lindau, 2006)
  Stanley Kubrick – Rapina a mano armata (Lindau, 2007)
  Il mio nome è Nessuno. Lo spaghetti western secondo Tonino Valerii (Unmondoaparte, Roma 2008)
  Demoni e dei. Dio, il diavolo, la religione nel cinema horror americano (Lindau, 2009)
  Rock-o-Rama. Altre contaminazioni tra cinema e rock in 101 film (Tuttle Edizioni, Arezzo 2009)
  Fantasmi d'amore. Il gotico italiano tra cinema, letteratura e tv (Lindau, 2011)
 Italian Crime Filmography 1968-1980 (McFarland & Company, Jefferson NC 2013)
  Visioni proibite. I film vietati dalla censura italiana (1947-1968) (Lindau, 2014) con Alessio Di Rocco
  Visioni proibite. I film vietati dalla censura italiana (dal 1969 ad oggi) (Lindau, 2015) con Alessio Di Rocco
 Italian Gothic Horror Films, 1957-1969 (McFarland & Company, Jefferson NC 2015)
 Diabolika: Supercriminals, Superheroes and the Comic Book Universe in Italian Cinema (Midnight Marquee Press, Parkville MD 2016)
  Hüsker Dü (Tuttle Edizioni, Arezzo 2016)
 Tonino Valerii: The Films (McFarland & Company, Jefferson NC 2016)
 Riccardo Freda: The Life and Works of a Born Filmmaker (McFarland & Company, Jefferson NC 2017)
  Paul Roland. Il jukebox del diavolo (Tuttle Edizioni, Arezzo 2017)
 Italian Gothic Horror Films, 1970-1979 (McFarland & Company, Jefferson NC 2017)
 The Jess Franco Files, Vol. 1 (Vial Books, Barcellona 2018) con Francesco Cesari
 Mavericks of Italian Cinema. Eight Unorthodox Filmmakers, 1940s - 2000s (McFarland & Company, Jefferson NC 2018)
 Bracali and the Revolution in Tuscan Cuisine (McFarland & Company, Jefferson NC 2018)
 Italian Gothic Horror Films, 1980-1989 (McFarland & Company, Jefferson NC 2019)
 Blood and Black Lace (Auteur Publishing, 2019)
 The Replacements. Bastardi senza gloria (Tuttle Edizioni, Arezzo 2021)
 Elio Petri: Investigation of a Filmmaker (McFarland, Jefferson NC 2021)

Contributions bibliographiques
 Hidden Gialli, in Blood and Black Lace, a cura di Adrian Luther Smith (Stray Cat Publishing, Liskeard, Cornwall 1999)
 The Tv Movies, in Art of Darkness. The Cinema of Dario Argento, a cura di Chris Gallant (FAB Press, Guildford, Surrey 2000)
 Tonino Valerii, el mas clásico de los posmodernos, in Nosferatu 41-42. Euro-western, a cura di Carlos Aguilar (Donostia Kultura, San Sebastian 2002)
 Mario Bava's Legacy, in The Haunted World of Mario Bava, a cura di Troy Howarth (FAB Press, Guildford, Surrey 2002)
 Quatermass n°6. Antología del cine fantástico británico, a cura di Javier G. Romero (Astiberri, Bilbao 2004)
  Trapianto, consunzione e morte. La malattia, la patologia e la deperibilità nel cinema di Guy Maddin, in Guy Maddin, a cura di Pier Maria Bocchi (Edizioni Cineforum, Bergamo 2004)
  Another time, Another Place, in Agustí Villaronga, a cura di Pier Maria Bocchi (Edizioni Cineforum, Bergamo, 2005)
  Quattro passi nel delirio ovvero le ultime frontiere del "mostruoso", in Mostruoso. Percorsi della vertigine (audiovisiva), a cura di Massimiliano Spanu (Il Ramo d'oro, Trieste 2007)
 Come in, Children…, in American Gothic. El cine de terror USA 1968-1980, a cura di Antonio José Navarro (Donostia Kultura, San Sebastian 2007)
 Sexo y fantástico italiano, in Quatermass n°7. Antología del cine fantástico italiano, a cura di Javier Romero (Retroback, Granada 2008)
 Encuentros muy, muy cercanos: sexo y cine de ciencia ficción, in El cine de ciencia ficción. Explorando mundos, a cura di Antonio José Navarro (Valdemar, Madrid 2008)
  Un simulacro riconoscibile. Trauma, in Argento vivo. Il cinema di Dario Argento tra genere e autorialità, a cura di Vito Zagarrio (Marsilio, Venezia, 2008)
  Rituali d'amore. Mandiargues e Borowczyk, dalla pagina allo schermo, in Associazioni imprevedibili. Il cinema di Walerian Borowczyk, a cura di Alberto Pezzotta (Lindau, 2009)
 Fantasmas de amor. El gotico italiano entre literatura, cine y televisión, in Pesadillas en la oscuridad. El cine de terrór gotico a cura di Antonio José Navarro (Valdemar, Madrid 2010)
  Un autore sommerso, in Il lungo respiro di Brunello Rondi, a cura di Stefania Parigi e Alberto Pezzotta (Edizioni Sabinae, Rieti 2010)
  Crudel tiranno amor, in Divi & Antidivi: il cinema di Paolo Sorrentino a cura di Pierpaolo De Sanctis, Domenico Monetti e Luca Pallanch (Laboratorio Gutenberg, Roma 2010)
  Il diabolico Dottor Satana contro le donne dal seno nudo. Jesús Franco e il Belpaese, in Il caso Jesús Franco, a cura di Francesco Cesari (Granviale, Venezia 2010)
  Da "Mussolini ultimo atto" a "Un'isola" (1974-1986), in Carlo Lizzani. Un lungo viaggio nel cinema, a cura di Vito Zagarrio (Marsilio, 2010)
  Le mani legate. Cinema di genere e misteri d'Italia, in Strane storie. Il cinema e i misteri d'Italia, a cura di Christian Uva (Rubbettino, Catanzaro 2011)
  …Eppur si muore. Viaggio in tre movimenti ai confini tra orrore e pornografia, in Il porno espanso. Dal cinema ai nuovi media, a cura di Enrico Biasin, Giovanna Maina, Federico Zecca (Mimesis, Milano 2011) con Tommaso La Selva
  Alberto Cavallone: l'occhio e la carne, in Schermi (H)ardenti. Pornocinema italiano & dintorni, a cura di Saverio Giannatempo (Profondo Rosso, Roma 2012) con Alessio Di Rocco
 Color Me Blood Yellow: The Italian Giallo from the Page to the Screen, in So Deadly, So Perverse. 50 Years of Italian Giallo, Volume 1: 1963 - 1973, a cura di Troy Howarth (Midnight Marquee Press, Baltimore MD, 2015)
  Vadim e il gotico, in Il cinema di Roger Vadim, a cura di Mario Gerosa (Edizioni Il Foglio, 2015)

Notes et références

Liens externes

Critique italien de cinéma
Historien italien du cinéma
Essayiste italien du XXIe siècle
Naissance en 1971
Naissance à Parme

Roberto Curti


Brazil (veya Brasil) aşağıdaki anlamlara gelebilir :

 Brezilya (República Federativa do Brasil), Güney Amerika kıtasında bir ülke.
 Brazil, Yönetmenliğini Terry Gilliam'ın yaptığı 1985 yapımı bir film.

Brazil


Psalmul 130 (potrivit numerotării din Septuaginta: Psalmul 129), cunoscut în mod tradițional ca "De profundis" după incipit-ul în limba latină, este unul dintre psalmii penitențiali.

Textul
Transliterarea ebraică a Psalmului 130 este următoarea:
 {| style="margin-bottom: 10px;"
|
Shir hamaalot mima'amakim keraticha adonai
/ Adonai shimah vekoli tiyena oznecha kashuvot lekol tachanunai
/ Im avonot tishmor ya adonai mi yaamod
/ Ki imcha haslicha lemaan tivare
/ kiviti adonai kivta nafshi velidvaro hochalti
/ Nafshi ladonai mishomrim laboker shomrim laboker
/ Yachel yisrael el adonai ki im adonai hachesed veharbeh imo fedut
/ Vehu yifdeh et yisrael mikol avonotav.
|}

Traducere latină tradițională, folosită în Biblia Catolică, tradusă din Septuaginta greacă:
 {| style="margin-bottom: 10px;"
|
 [Canticum graduum]
 De profundis clamavi ad te, Domine;
 Domine, exaudi vocem meam. Fiant aures tuæ intendentes
 in vocem deprecationis meæ.
 Si iniquitates observaveris, Domine, Domine, quis sustinebit?
 Quia apud te propitiatio est; et propter legem tuam sustinui te, Domine.
 Sustinuit anima mea in verbo ejus:
 Speravit anima mea in Domino.
 A custodia matutina usque ad noctem, speret Israël in Domino.
 Quia apud Dominum misericordia, et copiosa apud eum redemptio.
 Et ipse redimet Israël ex omnibus iniquitatibus ejus.
|}

Traducere din latină:
 {| style="margin-bottom: 10px;"
|
 [Cântare a treptelor]
 Dintru adâncuri strig către tine, Doamne, Doamne, ascultă glasul meu!
 Pleacă-ți urechea ta la glasul rugăciunii mele!
 Dacă te-ai uita la fărădelegi, Doamne, Doamne, cine ar mai putea să stea [în fața ta]?
 La tine însă este iertare și ne temem de tine.
 Eu nădăjduiesc în Domnul; sufletul meu speră în cuvântul său.
 Sufletul meu [îl așteaptă] pe Domnul mai mult decât [așteaptă] străjerii [ivirea] zorilor. [Mai mult] decât [așteaptă] străjerii [ivirea] zorilor,
 să nădăjduiască Israél în Domnul, căci la Domnul este îndurare și belșug de mântuire.
 El va mântui pe Israél de toate fărădelegile lui.
|}

Traducere a textului ebraic:
 {| style="margin-bottom: 10px;"
|
 [O cântare a treptelor]
 Dintru adâncuri am strigat către Tine, Doamne; Doamne, auzi glasul meu!
 Fie urechile Tale cu luare-aminte la glasul rugăciunii mele.
 De Te vei uita la fărădelegi, Doamne, Doamne, cine va suferi?
 Că la Tine este iertarea.
 De dragul numelui Tău, îndelung Te-am așteptat, Doamne, îndelung așteptat-a sufletul meu spre cuvântul Tău,
 nădăjduit-a sufletul meu spre Domnul. Din straja dimineții până'n noapte, din straja dimineții să nădăjduiască Israel spre Domnul.
 Că la Domnul este mila și la El e multă mântuire
 și El îl va mântui pe Israel de toate fărădelegile lui.
|}

Comentariu
De profundis este o tânguire, un psalm penitențial folosit în rugăciunile liturgice pentru cei răposați în tradiția liturgică occidentală.
Aflat într-o tristețe adâncă psalmistul strigă către Dumnezeu (1-2), cerând îndurare (3-4). Nădejdea psalmistului (5-6) devine un model pentru oameni (7-8).

v1. adâncuri: Aceasta este o metaforă a suferinței profunde care-l face pe psalmist să se simtă ca "cei ce se coboară în groapă" (). Robert Alter subliniază că "..."adâncurile" sunt un epitet pentru adâncurile mării, care la rândul său este o imagine a tărâmului morții".
Alte pasaje biblice (Geneza, locuința lui Leviathan, potolirea furtunii de către Isus) rezonează, de asemenea, cu imaginile fricii și haosului generate de adâncurile mării.

v3. Dacă te-ai uita la fărădelegi, Doamne, Doamne, cine ar mai putea să stea [în fața ta]?. O schimbare temporară de la persoană către comunitate; această pluralitate (națiunea, Israel) apare din nou în ultimele două versete.

v4. Că la Tine este iertarea. Experiența milei lui Dumnezeu duce la o semnificație mai mare a lui Dumnezeu.

Utilizări

Compoziții muzicale
Acest psalm a fost frecvent pus pe muzică, în special în cadrul muzicii de Requiem, mai ales cu incipitul latin "De profundis":

 Nicola Porpora
 Lera Auerbach, în opera The Blind
 Johann Sebastian Bach (vezi mai jos: "În limba germană")
 Francesco Barsanti ca parte a Sei Antifon
 Leonard Bernstein ca parte a Mesei sale
 Nicolaus Bruhns
 Lili Boulanger
 Marc Antoine Charpentier
 Mikalojus Konstantinas Čiurlionis
 Michel-Richard Delalande
 Josquin des Prez
 John Dowland
 Marcel Dupré
 Andrea Gabrieli, ca parte a Psalmilor davidici
 Christoph Gluck
 Sofia Gubaidulina
 G. F. Händel
 Arthur Honegger
 Alan Hovhaness
 Orlando di Lasso, ca parte a Psalmilor penitențiali
 Franz Liszt
 George Lloyd
 Leevi Madetoja
 Felix Mendelssohn
 Thomas Morley
 W.A. Mozart
 Arne Nordheim (Clamavi pentru violoncel)
 Vítězslav Novák
 Terry Oldfield
 Giovanni Pierluigi da Palestrina
 Arvo Pärt: De profundis
 Henry Purcell
 Joachim Raff: De Profundis, Opus 141, partea a 8-a
 Georg Reutter (atribuită odată lui Mozart)
 Pedro Ruimonte
 John Rutter, ca parte a Requiem-ului
 Marc Sabat
 Antonio Salieri
 Johann Schein
 Arnold Schoenberg
 Heinrich Schütz
 Roger Sessions
 Jan Pieterszoon Sweelinck
 Virgil Thomson
 Vangelis
 Jan Dismas Zelenka, ZWV 50

Există și alte câteva compoziții denumite "De profundis", dar cu texte care nu provin din psalm:
 Frederic Rzewski și-a bazat compoziția pe textul lui Oscar Wilde
 Dmitri Șostakovici, în Simfonia nr. 14 op. 135, s-a inspirat din poemul lui Federico García Lorca tradus în limba rusă

În limba germană
Martin Luther a parafrazat Psalmul 130 în imnul Aus tiefer Not schrei ich zu dir ("Din mâhnire profundă plâng către tine"), care a inspirat pe mai mulți compozitori, inclusiv pe Bach (cantatele Aus der Tiefen ich rufe, Herr, zu dir, BWV 131 și Aus tiefer Not schrei ich zu dir, BWV 38), Mendelssohn și Reger.

În catolicism
Potrivit regulii Sfântului Benedict stabilită în jurul anului 530, el era recitat la începutul vecerniei din zilele de marți, fiind urmat de Psalmul 131 (130).

În actuala Liturghie a Orelor, Psalmul 130 este recitat sau cântat la vecernia din sâmbăta celei de-a patra săptămâni a lunii și în serile de miercuri.

În literatură
Titlul "De Profundis" a fost folosit ca titlu al unui poem al autorului spaniol Federico García Lorca în Poema del cante jondo.

O scrisoare lungă a lui Oscar Wilde către fostul lui iubit Lordul Alfred Douglas, în timp ce se afla în închisoare aproape de sfârșitul vieții sale, poartă, de asemenea, titlul "De Profundis" (deși a primit acest titlu după moartea lui Wilde), la fel ca și poemele lui Alfred Tennyson, Elizabeth Barrett Browning, Charles Baudelaire, Christina Rossetti, C. S. Lewis, Georg Trakl, Dorothy Parker și Jose Cardoso Pires.

În romanul Fires on the Plain de Shōhei Ōoka, personajul Tamura face referire la primul verset al Psalmului 130 "De profundis clamavi" într-o secvență de vis.

În iudaism
 Psalmul 130 este recitat ca parte a liturghiei pentru Sărbătorile Mari, cântat ca răspuns înainte de a deschide Tora în cursul slujbei de dimineață de la Roș Hașana până la Iom Kipur. Obiceiul de a recita acest psalm între aceste sărbători majore a fost abandonat o lungă perioadă până când a fost reînviat în rugăciunile siddurim compuse de Birnbaum și Artscroll în secolul al XX-lea.
 Este recitat după Mincha între Sucot și Șabat Hagadol.
 Este recitat în timpul Tașlihului.
 Se află, de asemenea, printre psalmii recitați în mod tradițional ca o rugăciune pentru cei bolnavi.
 În unele sinagogi, se spune în fiecare zi. În ebraică, el este adesea numit "(Shir HaMa'alot) MiMa'amakim" după primele sale cuvinte.
 Versetele 3-4 fac parte din paragraful de deschidere al lungului Tachanun recitat în zilele de luni și joi.
Shir hamaalot mima'amakim keraticha adonai
Adonai schimah vekoli tiyena oznecha kashuvot
Lekol tachanunai
Im avonot tishmor ya adonai mi yaamod
Ki imcha haslicha
Lemaan tivare kiviti adonai
Kivta nafshi velidvaro hochalti
Nafshi ladonai
Mishomrim laboker
Yachel yisrael el adonai
Ki im adonai hachesed
Veharbeh imo fedut
Vehu yifdeh et yisrael mikol avonotav.

Note

Bibliografie
 .
 .
 .

Legături externe
 De Profundis – excerpted text of Wilde's De Profundis (1905 version?)
  – From the 1908 Catholic Encyclopedia this short article talks about the hymn's origins, its Jewish use and (pre Vatican II) Roman Catholic usage.

130

Psalmul 130


An Carex pediformis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Anton von Meyer. An Carex pediformis in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. p. macroura
 C. p. pediformis
 C. p. pedunculata

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex pediformis


An Panicum pilosum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Olof Swartz. An Panicum pilosum in nahilalakip ha genus nga Panicum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Panicum

Panicum pilosum


Roberto Matosas Postiglione (født 11. maj 1940 i Mercedes, Uruguay) er en uruguayansk tidligere fodboldspiller (forsvarer).

Matosas spillede gennem sin karriere 21 kampe for Uruguays landshold. Han var en del af den landets trup til VM 1970 i Mexico, og spillede alle uruguayanernes seks kampe i turneringen, hvor holdet sluttede på fjerdepladsen.

På klubplan spillede Matoas blandt andet for Peñarol i hjemlandet, for River Plate i Argentina, samt for mexicanske Deportivo Toluca.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Uruguay
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1970
Fodboldspillere fra Deportivo Toluca
Fodboldspillere fra Club Atlético River Plate
Fodboldspillere fra Club Atlético Peñarol

Roberto Matosas


Orest Mykhailovych Somov (en , en  ; Vovtchansk, 11 décembre 1793 - Saint-Pétersbourg, 27 mai 1833) est un poète, traducteur, critique, éditeur et écrivain romantique ukrainien.

Il étudie à l'Université de Kharkiv, où il devient adepte de la littérature romantique et de la fiction gothique.

En 1817, il s'installe à Saint-Pétersbourg, où il poursuit sa carrière littéraire. En plus de sa carrière d'écrivain et de traducteur, il s'est imposé comme critique et éditeur, devenant l'un des premiers hommes de lettres professionnels de l'Empire russe. Somov s'est énormément inspiré du folklore de son Ukraine natale et la plupart de ses écrits y font référence.

De son vivant, Somov était un écrivain populaire. Ses œuvres ont eu un grand impact sur le monde littéraire des années 1820. Ses œuvres étaient très populaires et les critiques favorables. Après sa mort, son nom et ses œuvres tombent dans l'oubli. Ce n'est qu'en 1989 que Yuriy Vynnychuk a remis Somov sur le devant de la littéraire ukrainienne.

L'acteur américain René Auberjonois fait partie de sa famille éloignée ; La mère du grand-père maternel d'Auberjonois était une noble russe, Eudoxia Michailovna Somova (1850–1924), une cousine collatérale de Somov.

Œuvres majeures
 1825-1830 : Haïdamaka
 1827 : Fou de Dieu (en )
 1827 : Ordre de l'autre monde (en )
 1829 : Kikimora
 1829 : Rusalka
 1829 : Le Loup-garou (en )
 1830 : Contes de trésors enfouis (en )
 1830 : Duel étrange (en )
 1830 : Auto-meurtrier (en )
 1831 : Veille de Kupalo (en )
 1832 : Lumière errante (en )
 1833 : Les Sorcières de Kiev (en )
 1833 : Le Mauvais Œil (en )
 1833 : Maman et Fils (en )

Références

Bibliographie
 John Mersereau Jr., « Orest Somov : une introduction », The Slavonic and East European Review, 43 (1965) : 354-370.
 Charles Moser, L'histoire de Cambridge de la littérature russe . Cambridge University Press : 1992.
 N. Petrunyna,  (Orest Somov et sa prose)

Liens externes

Traducteur ukrainien du XIXe siècle
Poète ukrainien du XIXe siècle
Critique littéraire ukrainien
Étudiant de l'université nationale de Kharkiv
Écrivain de langue russe
Naissance en décembre 1793
Naissance dans l'oblast de Kharkiv
Décès en mai 1833
Décès à Saint-Pétersbourg
Décès à 39 ans
Pages avec des traductions non relues

Orest Somov


Missile FC ist ein gabunischer Fußballverein aus Libreville.

Geschichte
Der Verein wurde 2003 gegründet und startete die Saison 2003/2004 in der zweitklassigen Championnat de la D2. Nach zwei Jahren, feierte das Team die Meisterschaft der Division 2 und stieg 2005 erstmals in die Championnat National de D1 auf. Im Jahr eins nach dem Aufstieg, konnte der Verein mit dem dritten Platz einen achtlichen Erfolg feiern. In den folgenden Jahren rutschte Missile, zum mittelmäßigen Verein ab und holte 2006 und 2007 nur den 10 Platz, von 12 Vereinen und entging nur knapp den Abstieg. Es folgten 2009 ein achter und 2010 ein dritter Platz, bevor die Mannschaft 2011 erstmals Landesmeister wurde. Damit qualifizierte sich der Verein erstmals für die CAF Champions League 2012. Dort gewann der Verein das Hinspiel der Vorrunde gegen den ivorischen Vize-Meister Africa Sports National mit 3:2, schied aber nach einem 0:2 im Rückspiel aus.

Stadion
Der Verein trägt seine Heimspiele im Stade Augustin Monédan de Sibang aus.

Erfolge
 Championnat National de D1 : 2011

Missile FC in den afrikanischen Wettbewerben

Bekannte Spieler

Einzelnachweise

Gabunischer Fußballverein
Sportverein (Libreville)
Gegründet 2003

Missile FC


W. W. Norton & Company is an American publishing company based in New York City. Established in 1923, it has been owned wholly by its employees since the early 1960s. The company is known for its Norton Anthologies (particularly The Norton Anthology of English Literature) and its texts in the Norton Critical Editions series, both of which are frequently assigned in university literature courses.

History and overview
The roots of the company date to 1923, when William Warder Norton founded the firm with his wife Mary Dows Herter Norton, and became its first president. In the 1960s, Mary Norton offered most of her stock to its leading editors and managers. Storer D. Lunt took over in 1945 after Norton's death, and was succeeded by George Brockway (1957–1976), Donald S. Lamm (1976–1994), W. Drake McFeely (1994–2017), and Julia A. Reidhead (2017–present). Reidhead was vice president and publishing director of Norton's College division and a former editor of the Norton Anthologies.

Imprints of W. W. Norton include Norton Professional Books (professional works in mental health, well-being, architecture and design, and education), Countryman Press (lifestyle and instructional books, including healthy-living, cookbooks, and hiking guides), Liveright (20th century classics and new works), and Norton Young Readers (books for preschoolers to young adults).

In 2023, the company turned 100 years old.

Series

Norton Anthologies
Norton Anthologies collect canonical works from various literatures; perhaps the best known anthology in the series is the Norton Anthology of English Literature, which, , is in its 10th edition. Norton Anthologies offer general headnotes on each author, a general introduction to each period of literature, and annotations for every anthologized text.

Norton Critical Editions
Like Oxford World's Classics and Penguin Classics, Norton Critical Editions provide reprints of classic literature and in some cases, classic non-fiction works. However, unlike most critical editions, all Norton Critical Editions are sourcebooks that provide a selection of contextual documents and critical essays along with an edited text. Annotations to the text are provided as footnotes, rather than as endnotes.

The States and the Nation
The States and the Nation series was published in celebration of the United States Bicentennial. It comprised 51 volumes, one for each state and the District of Columbia. The series was administered by the American Association for State and Local History via a grant from the National Endowment for the Humanities.

Notable authors

 Dean Acheson
 A. R. Ammons
 Diane Ackerman
 J. G. Ballard
 Andrea Barrett
 Vincent Bugliosi
 Pete Buttigieg
 Kate Brown
 Jared Diamond
 Rita Dove
 John Dower
 Andre Dubus III
 Stephen Dunn
 Erik Erikson
 Eric Foner
 Nadine Gordimer
 Annette Gordon-Reed
 Stephen Greenblatt
 Pekka Hämäläinen
 Seamus Heaney
 Sam Harris
 Carl Jung
 Sebastian Junger
 Nicole Krauss
 Eric Kandel
 Paul Krugman
 Maxine Kumin
 Stanley Kunitz
 Joseph Lash
 Michael Lewis
 William McFeely
 Larry McMurtry
 John Matteson
 John Mearsheimer
 Edmund Morgan
 Chuck Palahniuk
 Edmund Phelps
 Robert Pinsky
 Gustave Reese
 Adrienne Rich
 Mary Roach
 Russell Shorto
 Jonathan Spence
 Joseph Stiglitz
 William Taubman
 Alan Taylor
 Neil deGrasse Tyson
 Harold Varmus
 Isser Woloch
 Sean Wilentz
 Edward O. Wilson
 Fareed Zakaria
 Hal Varian

See also
 Oxford World's Classics
 Verso Book's Radical Thinkers
 Albatross Publishing House
 Boni & Liveright

References

External links

 W.W. Norton & Company records, 1923-1967 at the Rare Book & Manuscript Library

American companies established in 1923
1923 establishments in New York (state)
Book publishing companies based in New York City
Employee-owned companies of the United States
Publishing companies established in 1923

Educational publishing companies of the United States

W. W. Norton & Company


Mihăiță Țigănescu (Suceava, 4 de dezembro de 1998) é um remador romeno, medalhista olímpico.

Carreira
Formado pela Universidade de Craiova, Țigănescu conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio com a equipe da Romênia no quatro sem masculino, ao lado de Mugurel Semciuc, Ștefan Berariu e Cosmin Pascari, com o tempo de 5:43.13.

Remadores olímpicos da Romênia
Remadores nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Mihăiță Țigănescu


Eden Knight (n. 8 de março de 2000 - 12 de março de 2023) foi uma mulher trans da Arábia Saudita que vivia nos Estados Unidos e morreu por suicídio em 12 de março de 2023. De acordo com sua nota de suicídio, que ela postou no Twitter, Knight foi coagida a voltar para sua família na Arábia Saudita, que forçou ela a desistir sua transição.

Biografia
Eden Knight nasceu na Arábia Saudita. Seu pai, Fahad Al-Shathri, é um financista saudita que serviu por cinco anos no Fundo Monetário Internacional e, mais recentemente, foi Vice-Governador para Supervisão do Banco Central Saudita .

Knight cursou matriculou na Universidade George Mason estudando ciência da computação . Depois de se mudar aos Estados Unidos pela universidade, e durante a pandemia de COVID-19, Knight se saiu do armário como transgênero e se envolveu online com membros da comunidade trans. Os amigos dela descreviam ela como inteligente, versado e disseram que ela esperava se tornar uma defensora das pessoas trans, principalmente na Arábia Saudita, cujo governo não reconhece os direitos LGBT . Ela era uma fã do rapper sueco Bladee .

Em fevereiro de 2022, Knight perdeu suas acomodações estudanteis na Universidade George Mason. Sua bolsa internacional supostamente expirou antes que ela pudesse se graduar, resultando na expiração de seu visto; ela planejou pedir asilo político nos Estados Unidos. Knight mudava a Geórgia onde morava com um casal americano. Ela se aproximou deles e se deu bem com seu filho; a família deu a ela uma pulseira com a palavra "tia" como presente. Também em 2022, Knight começou terapia hormonal feminizante .

Em agosto de 2022, Knight foi contatado por dois fixadores americanos. Esses indivíduos, identificados como Michael Pocalyko e Ellen Cole,  prometeram que poderiam ajudá-la a reconcilar com seus pais e também ajudá ela com seu status de imigração. Alguns dos amigos de Knight ficaram desconfiados quando Pocalyko, em um telefonema que eles ouviram, elogiou fotos picantes dela que ele havia encontrado online. Pocalyko também impediu que os amigos de Knight se envolvessem em seus planos, exigindo se comunicar apenas com a própria Knight.

Em outubro de 2022, os fixadores persuadiram Knight a viajar para Washington, DC, onde ela esperava obter seu asilo. Ela foi encontrou Pocalyko, Cole e um advogado saudita chamado Bader na estação de trem e eles  trouxeram ela a um hotel. Quando eles chegaram, Bader foi inicialmente amável, mas em dias tornou-se mais coercitivo, mostrando fotos de "homens femininos" a ela e tentando intimidá-la para desistir sua transição. Ela foi forçada a adotar uma aparência mais masculina. Seus pais confrontou ela e mandou Knight para a Arábia Saudita numa avião em dezembro.

Na Arábia Saudita, a família de Knight confiscou seu passaporte e dinheiro para eliminar a possibilidade que ela fugisse. Ela tentou a continuar com a terapia hormonal secretamente, mas seus pais rotineiramente revistavam seus pertences e encontravam seus hormônios várias vezes. Após um desses confrontos, seus pais admitiram que contrataram Pocalyko, Cole e Bader para trazê-la a Arábia Saudita.

Em 12 de março de 2023, Eden Knight postou uma nota de suicídio no Twitter descrevendo as ações de seus pais no ano anterior. Seu tuite recebeu 31 milhões de visualizações em 17 de março A morte de Knight foi confirmada no dia seguinte em um tweet de sua família afirmando "Vá à misericórdia de Deus Todo-Poderoso, jovem" e repetidamente usou a sua deadname

Referências

Pessoas LGBT da Arábia Saudita
Nascidos em 2000

Suicídio de Eden Knight


Akatalazemi, kalıtsal bir bozukluktur. Kalıtsal olarak kanda Eritrosit katalazın yokluğu veya düşüklüğü durumuna verilen isimdir. Otozomal resesif biçimde geçer.

Otozomal resesif hastalıklar

Akatalazemi


La noche del mundial fue un programa de televisión chileno emitido por Televisión Nacional de Chile (TVN), transmitido en época del desarrollo de las Copas Mundiales de Fútbol de Italia 1990, Estados Unidos 1994, Francia 1998 y Alemania 2006 (no se emitió para Corea-Japón 2002). Fue conducido por Jaime Celedón, Pilar Cox, Sergio Livingstone, Felipe Camiroaga, César Antonio Santis, Andrea Tessa, Jorge Hevia, Andrea Molina, Ángeles Martín y Myriam Hernández.

En 2006 quiso innovar e incorporó la sección "El Gran Invitado", que contó con figuras como Titi García-Huidobro, Jaime Campusano, Gigi Martin, Yasmín Valdés, Gabriel Benni, Verónica Roberts Olcay entre otros. Ellos lucharon cada capítulo en parejas por un premio final de 20 millones de pesos. Además, invitados diferentes compartirán cada noche el panel para conversar sobre fútbol y otras cosas de interés.

Referencias

Programas de televisión de TVN
Programas de televisión de Chile
Programas de televisión iniciados en 1990
Programas de televisión finalizados en 2006
Televisión de Chile en 1990
Televisión de Chile en 1994
Televisión de Chile en 1998
Televisión de Chile en 2006

La noche del Mundial


Fabiola de Roma, también conocida como Santa Fabiola, fue una noble romana convertida al cristianismo y muerta en el año 399. Divorciada de su primer esposo, contrajo segundas nupcias. Mientras vivía con su segundo esposo, se vinculó crecientemente con el círculo de seguidores de Jerónimo de Estridón, integrado, entre otras, por las santas cristianas Marcela y Paula de Roma. Luego del fallecimiento de su segundo marido, se convirtió al cristianismo, vendió todos sus bienes, distribuyó su dinero entre los pobres y participó directamente en la fundación del primer hospital en Roma, en la década de 390, dedicando buena parte del resto de su vida a cuidar enfermos. Su figura encarna uno de los primeros y más notables antecedentes del concepto moderno de «medicina social». Su trato personal con san Jerónimo y su influencia en la sociedad romana movió a aquel padre de la Iglesia latino a dirigirle las Epístolas 64 y 78, y a hacer mención de ella en varias cartas más, incluyendo la Epístola 77 (Ad Oceanum) que Jerónimo redactó poco después de la muerte de Fabiola. El tratamiento del caso de divorcio de Fabiola aporta conocimiento sobre el pensamiento de san Jerónimo acerca de ese tema en el marco de la patrística de la Iglesia. Fue canonizada por la Iglesia católica, y su festividad se celebra el 27 de diciembre. Fabiola de Roma es la santa patrona de las personas divorciadas, de las víctimas de abusos, adulterios o infidelidades, y de los matrimonios difíciles.

Vida de Fabiola

Fuentes
Lo que se conoce sobre Fabiola de Roma ha llegado a nuestros días a través de algunos escritos de san Jerónimo de Estridón (342–420), su director espiritual, particularmente la Epístola 77 que Jerónimo dirigió a Océano, un pariente de Fabiola, poco después de la muerte de la santa. A esa correspondencia se suman algunas observaciones incidentales en otras cartas (Epístola 55 y Epístola 66). San Jerónimo, quien fuera uno de los cuatro grandes padres de la Iglesia latinos e insigne cultivador de las Sagradas Escrituras, también escribió dos cartas (Epístola 64 y Epístola 78) dirigidas a Fabiola misma sobre temas teológicos. En el año 422 Agustín de Hipona escribió una carta dirigida a una tal «Fabiola, señora piadosísima e hija reverendísima», pero podría no tratarse de la misma persona, ya que la muerte de Fabiola de Roma sucedió en el año 399.

Antepasados y matrimonios de Fabiola
Fabiola pertenecía a una familia de la gens Fabia. Fabiola llevó una vida mundana con su primer marido, de quien se divorció para casarse nuevamente. En opinión de Sabin, esta laica era egoísta, malcriada y arrogante antes de su conversión al cristianismo.

Vínculos con la comunidad de Roma y conversión

En ese tiempo, Fabiola conoció a Marcela y Paula de Roma, dos matronas cristianas de buena posición, que vivían en la capital del Imperio y que estudiaban las Sagradas Escrituras según el consejo de san Jerónimo de Estridón.

Al enviudar de su segundo esposo, Fabiola decidió un cambio radical en su vida: se presentó en Sábado Santo vestida con un cilicio (saco o vestidura áspera que se usaba antiguamente para la penitencia) en la Archibasílica de San Juan de Letrán, pidiendo perdón al papa y a los fieles por los pecados cometidos, todo lo cual causó una profunda impresión en el pueblo de Roma. El papa Siricio la recibió formalmente en comunión plena con la Iglesia.

Vida posterior y muerte de Fabiola
Convertida al cristianismo, vendió todos sus bienes, distribuyó su dinero entre los pobres y fundó en Roma el primer hospital de Occidente, alrededor del año 390.

En búsqueda de nuevas experiencias, Fabiola salió de viaje en 394 llegando hasta Palestina, donde, bajo la dirección de san Jerónimo, vivió en soledad al tiempo que estudiaba las Sagradas Escrituras. En su Epístola 14, Jerónimo de Estridón remarca cómo Fabiola se sabía de memoria su carta dirigida al monje Eliodoro, que trataba sobre la vida eremítica.

En 395, Fabiola retornó a Roma huyendo de las invasiones germánicas. Jerónimo le dedicó dos tratados más, acerca de las costumbres de los israelitas en el desierto, invitando a Fabiola a retornar a Belén en cuanto pudiera (Epístolas 64 y 78), lo cual nunca sucedió. Fabiola vivió pobremente en Roma hasta su muerte, acaecida en 399. Jerónimo dejó su testimonio personal sobre las exequias de Fabiola, en las que participó un gentío que acompañó a la santa con cánticos de salmos y aleluyas.

Fabiola de Roma y la medicina
Ya en el año 251, la Iglesia de Roma apoyaba a más de 1500 personas en necesidad. Según Henry Chadwick, emeritus regius professor de Divinidad en la Universidad de Cambridge e historiador del cristianismo primitivo:

Junto con el senador cristiano Pamaquio, Fabiola participó activamente, donando buena parte de sus bienes, en la fundación de un hospital muy grande en la playa de Ostia, cerca de Roma. En él los pobres eran atendidos gratuitamente. Mientras que en Oriente se fundaba el hospital Basiliade cerca de Capadocia (inspirado por san Basilio de Cesarea), y otro hospital en Edesa por parte de san Efrén de Siria, con trescientas camas para apestados, el nosocomium fundado por Fabiola constituye el primer antecedente documentado de la «medicina social» de Occidente, e hizo de ella una de las mujeres más famosas en el ejercicio de la enfermería.

Los centros creados por Basilio de Cesarea y por Fabiola de Roma hicieron más que brindar cuidado a los enfermos: se trataba de verdaderos hospitales-posadas, que proporcionaban un hogar para la tercera edad a aquellas familias que no podían cuidar siempre de sus ancianos, y hostales para los viajeros; además, incorporaron familias sin trabajo y formaron con ellas nuevas vocaciones.

Las excavaciones posteriores revelaron el plano y el arreglo de este edificio único en su tipo. Las habitaciones y los pasillos para los enfermos y los pobres se disponían ordenadamente en torno al cuerpo edilicio principal. Más aún, los recintos se encontraban organizados en repartos, según las diferentes clases de enfermos.

Según el historiador Camille Jullian, la fundación de este hospital constituye uno de los acontecimientos soberanos de la historia de la civilización occidental.

Veneración
El nombre de Fabiola de Roma sólo aparece a partir de los martirologios del siglo XV. No fue incluida por Caesar Baronius en la primera edición del Martirologio Romano (1583).

Hoy en día, su festividad se celebra en la Iglesia católica el 27 de diciembre.

Representación
Se suele representar a Fabiola de Roma con stola y palla, indicadores de su clase social, ambas de color rojo. En el arte cristiano, el color rojo es emblema de lealtad y de realeza. También simboliza el fuego, el amor divino, el poder creativo y el calor como poder generativo.

Notas

Bibliografía

Referencias

Gens Fabia
Nobles de la Antigua Roma
Mujeres de la Antigua Roma del siglo IV
Santas
Santos católicos
Santos de Italia
Santos nobles
Santos cristianos de la Antigua Roma del siglo IV
Nacidos en Roma
Fallecidos en Roma

Fabiola de Roma