Glosarul ornitologic este o listă de termeni ornitologici ce definesc topografia păsării (capul, corpul, aripile, coada, picioarele etc.) și penajul, care sunt folosiți în recunoașterea păsărilor. Pentru a putea determina o pasăre este necesar a cunoaște la perfecție terminologia diferitelor părți ale corpului ei.

În paranteză sunt dați termenii englezi (en) și francezi (fr) corespunzători.

A
 abumarkúb - pasăre înaltă (Balaeniceps rex), asemănătoare cu struțul, cu gâtul scurt și gros, cu capul mare și cioc enorm, din preajma Nilului.
 acarinate - (sinonim: ratite) păsări cărora le lipsește carena de pe linia mediană a sternului, exemple: struțul, cazuarul, emu, kiwi.
 acvile - gen de păsări răpitoare de zi, de dimensiuni mari și cu ciocul curbat, având ca tip principal acvila (Aquila); sinonim: pajură.
 acvilide - familie de păsări răpitoare, având ca tip principal acvila.
 agami - pasăre amazoniană (Agamia agami) pe cale de dispariție, cât un fazan, cu cioc lung și penaj strălucitor.
 agățătoare - grup de păsări care au la fiecare picior câte două degete dispuse înainte și cîte două dispuse înapoi, care le permit să se agate cu ușurință de ramurile copacilor.
 Avialae - încrengătură creată de Jacques Gauthier în 1986, pe care unii o consideră un sinonim al păsărilor.
 avocetă - pasăre limicolă din ordinul caradriiformelor.

B
 balaban - specie de șoim.
 banda aripii → dungă alară
 banda ochiului → dungă oculară
 banda oculară → dungă oculară
 bandă supercilială → sprânceană.
 barză - pasăre migratoare din familia Ciconiidae, cu ciocul, gâtul și picioarele foarte lungi (Ciconia ciconia); altă denumire: cocostârc.
 barză neagră - pasăre migratoare cu capul, gâtul, gușa, aripile și spate negre cu luciu verzui cafeniu și cu pieptul, abdomenul și tectricele inferioare albe, ciocul și picioarele sunt roșii, la tineri sunt verzui (Ciconia nigra); sinonim: cocostârc negru.
 bavetă sau bavețică (en. bib, fr. bavette). Baveta este o porțiune sau o pată colorată sub ciocul unor specii de păsări, care se poate extinde mai mult sau mai puțin în jos pe gâtlej și piept. Culoarea bavetei poate fi neagră, brună, albastră, roșie etc. pe un fond pal, sau uneori albă pe un fond întunecat. Baveta poate fi o pată mică pe bărbie ca la pițigoiul sur (Parus palustris), sau se extinde pe întregul gâtlej ca la gușă roșie siberiană (Calliope calliope), sau pe partea superioară a pieptului ca la gușa vânătă (Cyanecula svecica), sau chiar pe întregul piept ca la pescărelul negru (Cinclus cinclus) și măcăleandru (Erithacus rubecula), în acest din urmă caz, i se mai zice și plastron.
 bâtlan - vezi stârc cenușiu.
 bâtlan alb - vezi egretă.
 bâtlan de baltă - buhai de baltă.
 bâtlănaș - pasăre din ordinul picioroangelor, mai mică decît bâtlanul, cu gâtul și cu ciocul lungi și cu penele roșcate și negre (Ardea minata).
 becațină (sau becață) - (Capella) pasăre migratoare de mlaștină din ordinul caradriiformelor, înrudită cu sitarul de pădure; cea mai cunoscută este becațina comună (Capella gallinago); altă denumire: berbecuț.

C
 canar - pasăre cântătoare, de talie mică, cu penajul viu colorat, originară din Insulele Canare (Serinus canaria).
 capîntors (sau capîntortură) - mică pasăre călătoare, din familia ciocănitorilor, de culoare cenușie-brună, cu pete mai închise, care își răsucește des și cu mare ușurință capul până la 180 grade și scoate un șuierat asemeni unui șarpe (Jynx torquilla); altă denumire: sucitoare.
 caracara - șoim din zona tropicală a Americii, care trăiește mai mult pe sol, hrănindu-se cu cadavre, șerpi, insecte și moluște (Caracarinae).
 caradriide - familie de păsări din ordinul caradriiformelor, care cuprinde ploierul, nagâțul etc. (Charadriidae).
 caragață - vezi coțofană.
 cardinal roșu - mică pasăre cântătoare din America, cu penajul de un roșu-aprins, cu negru în jurul ciocului galben (Cardinalis cardinalis).
 carenate - păsări care au sternul prevăzut cu o carenă.
 carenă - osul sternului la păsări.
 cartier de iernat - areal unde păsările emigrează pe timp de iarnă.
 casoar - vezi cazuar.
 cașul ciocului - structură de piele sau cornoasă situată pe comisura ciocului sau pe marginea mandibulelor la unele păsări.
 cavitate bucală - organ care la păsări este caracterizat prin prezența ciocului, care constă din formațiuni osoase acoperite cu cheratină.
 cazuar - gen de păsări mari din Oceania, asemănătoare cu struțul, cu o creastă cornoasă pe frunte și cu pene negre întrebuințate ca podoabă (Casuarius casuarius); altă denumire: casoar.
 cerc ocular (sau orbital) - vezi inel ocular.
 ceucă - vezi stăncuță.
 cioc - partea anterioară, terminală, lunguiață și cornoasă a capului păsărilor, care înlocuiește sistemul dentar.
 ciocănitoare - nume dat mai multor specii de păsări agățătoare, cu ciocul conic, puternic, cu aripile scurte și cu coada tare, care ciocănesc coaja copacilor, distrugând insectele dăunătoare și larvele lor (Dendrocopos).
 ciocârlan - pasăre mică, cu picioarele lungi, cu penele de culoare brună-cenușie, cu un moț în vârful capului (Galerida cristata).
 ciocârleț - pasăre de pădure cu ciocul tare și ascuțit (Sitta caesia).
 ciocârlie - pasăre cântătoare mică, cu penele pestrițe, care zboară vertical la mari înălțimi (Alauda arvensis).
 cioc-întors - pasăre călătoare, cu penajul alb, pătat cu negru, cu ciocul lung, subțire și ușor arcuit în sus, cu picioarele înalte, ocrotită în rezervații (Recunnrostra avosetta).
 cloacă - cavitate posterioară în care se deschid tubul digestiv, conductele genitale și urinare la păsări.
 cocostârc - vezi barză.
 cocostârc negru - vezi barză neagră.
 codobatură - pasăre migratoare, din familia Motacillidae, mică, cenușie, cu coada lungă, mereu în mișcare, care trăiește pe lângă ape; exemple: codobatura albă (Motacilla alba), codobatura galbenă (Motacilla flava).
 comportamentul păsărilor - ramură a etologiei animale care studiază aspecte ca: năpârlirea păsărilor, migrarea acestora, ritualurile nupțiale etc.
 comunicarea dintre păsări - componentă a comportamentului păsărilor care se traduce în practică prin cântece, chemări sau alte vociferări sau prin dansuri și zboruri ritualice.
 coțofană - pasăre din familia corvidelor, cu coadă lungă, cu penele de pe spate negre, iar cele de pe piept albe și care are un comportament foarte vocal (Pica pica sau Pica caudata); denumire populară: caragață.
 creștet (en. crown, fr. calotte, vertex, sommet de la tête). Creștetul numit și creștetul capului, vertex, este partea superioară a capului situată între frunte și ceafă. Creștetul este delimitat anrerior de frunte de o linie transversală imaginară care unește colțurile anterioare ale ochilor, iar posterior de ceafă de o linie transversală care trece cam după mijlocul capului, unind cele două regiuni auriculare. Creștetul este de obicei acoperit cu pene.

 creștetul capului - vezi creștet.

D
 Dungă alară (en. wing bar, fr. barre alaire, bande alaire), numită și dunga aripii, banda aripii, este o linie sau o dungă transversală contrastantă, de culoare deschisă sau închisă, ce se întinde de-a curmezișul părții superioare a aripii și este formată de vârfurile de culoarea contrastantă ale tectricelor supraalare mari. Adesea există 2 dungi alare pe aripă (dungă alară dublă), de ex. la aușelul cu cap galben (Regulus regulus), una posterioară, mai mare, formată de vârfurile contrastante ale tectricelor supraalare mari și alta anterioară, mai mică, formată de vârfurile contrastante ale tectricelor supraalare mijlocii. Adesea, dunga alară este albă sau deschisă, de ex. la cinteză (Fringilla coelebs) sau  la pițigoiul mare (Parus major).

 Dunga aripii → Dungă alară

 Dunga de peste ochi → Dungă oculară

 Dungă oculară (en. eye-stripe, eyestripe, fr. trait sourcilier, trait oculaire, bande oculaire). Dunga oculară, numită și banda oculară, banda ochiului, dunga de peste ochi este o dungă contrastantă, obișnuit întunecată, care trece orizontal peste ochi, de la baza ciocului înapoi până la regiunea auriculară, așa cum se vede la pițigoiul albastru (Cyanistes caeruleus).

 Dungă supraciliară → Sprânceană
 Dungă superciliară → Sprânceană

E
 eider - rață marină din familia anatidelor, care trăiește în țările nordice, căutată pentru puful ei (Somateria mollisima).

F
 falconiforme - (Falconiformes) ordin de păsări răpitoare de zi, bune zburătoare, cu cioc puternic, arcuit, cu gheare ascuțite și încovoiate, din care fac parte: vulturii, pajurile, ulii, șoimii, șoricarii și găile (sinonim: răpitoare de zi).
 Ficedula albicollis -  specie de pasăre din familia Muscicapidae și care trăiește în nordul Europei.
 filet codal - rectricele marginale (de pe marginea cozii) lungi, subțiri și ascuțite, ca cele de la rândunică. Termenul englez tail streamer se referă și la partea proeminentă ascuțită a rectricelor centrale (mediane), ca cele de la prigorii, lupii de mare, numită în română pinteni caudali.

G
 Gâtlej.  Gâtlejul (lat. jugulum, en. throat, fr. gorge), numit și regiunea jugulară, regiunea gulară, gâtul inferior, partea inferioară a gâtului, gușă, este o zona triunghiulară, acoperită de obicei cu pene, situată pe partea inferioară a gâtului între bărbie și piept și laturile gâtului; în partea inferioară a gâtlejului se află gușa. După George D. Vasiliu gâtlejul este situat între bărbie și gușă, iar bărbia, gâtlejul și gușa formează împreună gâtul inferior. După Fauna României gâtlejul este situat între bărbie și partea anterioară a gâtului (care la rândul ei se află între gâtlej și gușă). După Victor Ciochia gâtlejul este sinonim cu gușa. sau cu gâtul, însă pe desenul alăturat este numit gâtlej.

H

I

 Inel ocular sau cerc ocular (en: eye-ring, fr. cercle oculaire). Inelul ocular este un inel de pene minuscule care înconjoară ochiul, uneori foarte vizibil, de exemplu, la păsările cu ochelari (Zosterops), la unele silvii (Sylvia) mediteraneene și la masculul mierlei (Turdus merula).

 Inel orbital sau cerc orbital (en: orbital ring, fr: cercle orbitaire, cercle orbital).  Inelul orbital este un inel de piele golașă care înconjoară ochiul și corespunde cu marginile pleoapelor; a nu se confunda cu inelul ocular, prevăzut cu pene minuscule (tectrice). Mai mulți autori consideră că termenii "inelul ocular" și "inelul orbital" sunt sinonimi. De ex. The Birdwatcher's Dictionary definește inelul ocular ca un inel colorat în jurul ochiului,  numit și inel orbital,  iar Collins Bird Guide definește inelul orbital ca un inel ocular de piele golașă, fără pene din jurul ochiului. În aceste cazuri termenul român preferat este inel orbital.

Î

J

K

L

M

Mustață (en. moustachial stripe, fr. moustache). Mustața este o dungă (sau o linie) subțire, adesea întunecată prezentă la multe păsări, mai evidentă la fâse și presuri, situată pe fiecare parte a ciocului, care se întinde oblic de la comisura (baza) ciocului în jos și de-a lungul marginii inferioare a regiunii auriculare și marginii inferioare a obrazului. Sub mustața întunecată există de obicei o zonă de culoare deschisă cunoscută sub numele de submustață. Multe păsări au o altă dungă întunecată sub submustață, mărginită de gâtlej, denumită dunga laterală a gâtului (dunga malară).

N

O
 ortolan - pasăre migratoare cu penele de culoare brună-roșcată, cu capul cenușiu-verzui, cu ciocul galben; denumire populară: presură de grădină (Emberiza hortulana).

P
 pană - formație cornoasă care acoperă corpul păsărilor, compusă dintr-un cotor gol pe dinăuntru pe care sînt așezate simetric, lateral, fire (pufoase).
 pasăre migratoare - pasăre care, în anotimpurile friguroase, migrează în teritorii cu climă mai caldă, cum ar fi Europa de Sud sau Africa de Nord.
 plastron (en. bib, fr. plastron). Plastronul  este o pată contrastantă, adesea întunecată, situată sub ciocul unor specii de păsări, care se extinde până la gâtlej și piept. Este alcătuită din pene viu colorate, adesea strălucitoare. La gușă roșie siberiană (Calliope calliope) plastronul se extinde până la gâtlej, la gușa vânătă (Cyanecula svecica)  se extinde pe partea superioară a pieptului, la pescărelul negru (Cinclus cinclus) și măcăleandru (Erithacus rubecula) se extinde pe întregul piept. Plastronului i se mai zice și bavetă.
 presură de grădină - vezi ortolan.
 proiecția primară → Proiecția remigelor primare

 proiecția remigelor primare sau proiecția primară (en: primary projection, fr. projection primaire) este lungimea remigelor primare vizibile care depășesc vârful remigelor terțiare pe aripa nedesfăcută sau distanța dintre vârful celei mai lungi remige terțiare și vârful celei mai lungi remige primare pe aripa nedesfăcută; proiecția remigelor primare poate fi un element important în identificarea păsărilor.  Ca regulă generală, cu cât proiecția remigelor primare este mai lungă, cu atât este mai mare distanța pe care o atinge pasărea în timpul migrației. Pentru unele specii, de ex. pitulicea fluierătoare (Phylloscopus trochilus) și pitulicea mică (Phylloscopus collybita) sau frunzăriță galbenă (Hippolais icterina) și frunzăriță melodioasă (Hippolais polyglotta), evaluarea exactă a proiecției remigelor primare este una dintre cele mai bune modalități de a le separa. Ceea ce trebuie de făcut în acest caz este măsurarea lungimii proiecției remigelor primare și compărea ei cu lungimea remigelor terțiare pe care le depășesc. Astfel, la pitulicea mică proiecția remigelor primare reprezintă aproximativ jumătate din lungimea remigelor terțiare, în timp ce la pitulicea fluierătoare care are aripa mai lungă ea reprezintă aproximativ trei pătrimi.  Unele păsări nu prezintă o proiecție primară, remigele lor primare fiind complet acoperite de remigele terțiare din vecinătate; exemplele cele mai evidente sunt ciocârliile, fâsele și codobaturile.

Q

R
 răpitoare de zi - vezi falconiforme.

S
 stancă - vezi stăncuță.
 sprânceană (en. supercilium, superciliary stripe, superciliary band, superciliary line, fr. sourcil, région superciliaire). Sprânceană, numită și dungă supraciliară, bandă supercilială, dungă superciliară, superciliu (supercilium) este o dungă contrastantă, ușor curbată, de obicei de culoare deschisă, situată deasupra ochiului ce se întinde de la frunte înapoi de-a lungul laturilor creștetului. A nu se confunda cu dungă oculară, situată sub sprânceană. La unele specii sprânceană se extinde numai în spatele ochiului, în timp ce altele, ea se extinde numai înaintea, de la cioc până în spatele ochiului.
 stăncuță - pasăre sedentară din familia corvidelor, de culoare neagră-cenușie, cu ciocul și picioarele negre, mai mică decât cioara; stancă, ceucă (Coloeus monedula sau (Corvus monedula).

 sucitoare - vezi capîntors.
 superciliu(m) - vezi sprânceană.

Ș

T
 tulei - denumire care se referă la penele în creștere ale unei păsări.

Ț

U

V
 vertex - vezi creștet.
 vultur bărbos - vezi zăgan.
 vermicul (en. Vermiculation, fr. Vermiculure) - pete fine alungite și ondulate (sinuoase) în formă de vierme în penajul păsărilor. Termenul "vermiculații"  (folosit în geologie) este o traducerea incorectă a "vermiculations" din engleză și nu trebuie folosit.

W

Z
 zăgan - pasăre răpitoare de talie mare, cu gâtul galben, cu pieptul roșcat, cu un mănunchi de pene lungi, țepoase sub cioc (Gypaetus barbatus); altă denumire: vultur bărbos.

Vezi și
 Glosar de zoologie
 Listă de genuri de păsări

Referințe

Legături externe
 Le glossaire de Oiseaux. Oiseaux.net
 Dictionnaire ornithologique. Rapaces.be

 Anatomia păsărilor
Ornitologie
Liste de păsări

Glosar ornitologic


La Laguna de Pacucha es considerada como una de las más grandes y bellas lagunas de Perú. Se ubica a 17 kilómetros de Andahuaylas. Su importancia radica en virtud a que su volumen y componentes nutritivos de sus aguas son productivos, además de ser tibias y casi dulces. Asimismo, en la actualidad se vienen explotando diferentes especies como la trucha, pejerrey y lacustre, generando por consiguiente nuevas fuentes de alimentación y de trabajo en beneficio de los habitantes del lugar.

La temperatura de la laguna tiene mínima de 15 °C en los meses de junio y julio y máxima de 19 °C en los meses de marzo y abril. Además, en el lado este de la laguna se hallan los restos arqueológicos de Sondor, perteneciente a la cultura Chanca. Una de sus peculiaridades es la leyenda en torno a la estatua de piedra de una mujer junto a un niño y su cordero mirando hacia la laguna, de la cual cuentan que antes de estar la laguna existía una ciudad que fue destruida por rayos y truenos.

Leyenda de la Laguna Pacucha
En aquellos días, antes de esta laguna existía una hermosa ciudad considerada como el "paraíso celestial" debido a la belleza natural de sus paisajes,habitado por personas solidarias con principios humanistas y espirituales. Con el tiempo aparecieron personas de otros lugares, trayendo costumbres extrañas, formando una sociedad de corrupción, injusticia y maldad , cierto día se presentó un anciano pidiendo caridad en una casa donde se festejaba un matrimonio con gran pompa. Al verlo harapiento y sucio fue echado por la fuerza y con insultos. Al final de una calle el anciano es atendido por una humilde y modesta mujer campesina llamada "Mama Petecc" quien le brindó alimentación. En agradecimiento el anciano, le pide abandonar inmediatamente el lugar, llevando a su hijo y su cordero indicándole no voltear la mirada para atrás por ningún motivo. La mujer ya estando en la cumbre escucho truenos y relámpagos no pudo con su curiosidad y espantada al oír gritos y derrumbes  volteó para ver lo que sucedía quedando petrificada tal como se le ve en la estatua humana que esta frente a la laguna.

Véase también
 Región Apurímac
 Provincia de Andahuaylas
 Sóndor (sitio arqueológico)

Pacucha
Accidentes geográficos del departamento de Apurímac

Laguna Pacucha


Abacopteris, rod papratnjača iz porodice Thelypteridaceae raširen po jugoistočnoj Aziji, Maleziji, Australiji i Africi.

Opisao ga je 1852. Antoine Laurent Apollinaire Fée.

Vrste
 Abacopteris afra (Christ) comb. ined.
 Abacopteris aspera (C.Presl) Ching
 Abacopteris birii (R.D.Dixit & Balkr.) S.E.Fawc. & A.R.Sm.
 Abacopteris gardneri (Holttum) S. E. Fawc. & A. R. Sm.
 Abacopteris gracilis (Ching ex Y.X.Lin) S.E.Fawc. & A.R.Sm.
 Abacopteris gymnopteridifrons (Hayata) Ching
 Abacopteris hirtisora (C.Chr.) S.E. Fawc. & A.R.Sm.
 Abacopteris macrophylla (Ching ex Y.X.Lin) S.E.Fawc. & A.R.Sm.
 Abacopteris nitida (Holttum) S.E.Fawc. & A.R.Sm.
 Abacopteris nudata (Roxb.) S.E.Fawc. & A.R.Sm.
 Abacopteris peltochlamys (C.Chr.) Holttum
 Abacopteris repanda (Fee) S.E.Fawc. & A.R.Sm.
 Abacopteris setosa  (Ching ex Y.X.Lin) S.E.Fawc. & A.R.Sm.
 Abacopteris yunguiensis Ching ex Y.X.Lin) S.E.Fawc. & A.R.Sm.

Sinonimi
 Dryopteris sect.Abacopteris C.Chr.
 Thelypteris subgen.Abacopteris K.Iwats.
 Cyclosorus subgen.Abacopteris (Fée) Panigrahi

Izvori

Thelypteridaceae

Abacopteris


කේම්බ්‍රිජ් විශ්වවිද්‍යාලය () යනු එන්ගලන්තයේ පිහිටි විශ්වවිද්‍යාලයකි. එය 1209 වසරේ දී ආරම්භ වී ඇත.

ආශ්‍රිත

 Armorial of British universities
 Cambridge University Constabulary
 Cambridge University primates
 Coat of arms of the University of Cambridge
 List of medieval universities
 List of Nobel laureates affiliated with the University of Cambridge
 List of organisations and institutions associated with the University of Cambridge
 List of organisations with a British royal charter
 List of professorships at the University of Cambridge
 එක්සත් රාජධානියේ විශ්වවිද්‍යාල ලැයිස්තුව

සටහන්

මූලාශ්‍ර

උපහරණ

ප්‍රභව

භාහිර සබැඳි

 Cambridge University Students' Union
 Cambridge University Graduate Union
 Interactive map—a zoomable map linking to all the university departments and colleges
 ACAD—A Cambridge Alumni Database, covering the period of approximately 1200 to 1900

1209 establishments in England
Culture in Cambridge
Educational institutions established in the 13th century
Exempt charities
History of Cambridge
Organisations based in Cambridge with royal patronage
Oxbridge
Russell Group
Tourist attractions in Cambridge
Universities UK

කේම්බ්‍රිජ් විශ්වවිද්‍යාලය


2018 ජනවාරි 15 දිනදී,  කොලොම්බියාවෙහි චිරහාරාහී පාර්ශව වශයෙන් තනා තිබූ පාලමක් කඩා වැටීමෙන්, කම්කරුවන් අවම වශයෙන් 10 දෙනෙක් මිය ගොස් තවත් බොහෝ දෙනෙක් තුවාල ලැබූහ.   කුන්ඩිනමර්කා පළාතෙහි පිහිටා ඇති,  446-මීටර (1,463 අඩි)  දිගැති මෙම පාලම, 2018 මාර්තු මාසයෙහිදී විවෘත කිරීමට නියමිතව තිබුණු, බොගෝටා සහ විජ්ජවිසෙන්සියො  අතර,  ජාතික මහාමාර්ගය 40 දිගුකිරීමෙහි කොටසකි. ගිරිකඳුරක් උඩින්,  280 මීටර (920 අඩි) උසකින් දිවෙන මෙම පාලම, කුළුණු දෙකක් වෙතින් ඇදුණු රුකුල් කේබල මගින් දරා සිටින අතර, කඩා වැටී ඇත්තේ මෙම කුළුණු දෙකින් එකකි.

ආශ්‍රිත

2018 වසර තුල කොලොම්බියාව
පාලම් විපත්
කොලෙම්බියාවෙහි මිනිසුන් විසින් කල විපත්
දකුණු ඇමරිකාව තුල 2018 මාසයෙහි සිද්ධි
 කුන්ඩිනමර්කා පළාත
 2018 වසර තුල ප්‍රවාහණ විපත්

චිරහාරා පාලම කඩාවැටීම


Alejandro Ciangherotti III tiene el nombre alternativo de "Alejandro Guce" es un actor mexicano hijo del actor Alejandro Ciangherotti II y nieto del actor de la Época de Oro del Cine Mexicano, Alejandro Ciangherotti.

Alejandro Ciangherotti III, es mejor conocido como "Beto" del programa de televisión "¡Cachún cachún ra ra!", serie que se transmitió por el Canal 2 de Televisa, durante los años de 1981 a 1987, bajo la producción de Luis de Llano Macedo.

Fue bastante relevante este programa que en 1983 llegaron al Teatro San Rafael y en los Televiteatros (hoy Centro Cultural Telmex). Después en 1985 llegó al Teatro de los Insurgentes la obra "Vacachunes", pero con el Terremoto de México de 1985 se tuvo que parar la puesta en escena.

Filmografía

Películas
 Gente común (2006)
 Pandilleros (1992)
 Compadres a la Mexicana (1990) .... Luis Miguel
 Papito querido (1989) .... Lalito
 El muerto al hoyo y el vivo también (1989)
 Escápate conmigo (1988) .... Augurio Aguado, Sonrisa
 Día de Madres (1988) .... Ramón
 Un paso al más acá (1988)
 Cacería de traficantes (1987)
 La ley del barrio (1987)
 La tierra prometida (1986)
 ¡¡Cachún cachún ra-ra!! (Una loca, loca, preparatoria) (1984) .... Alberto Vasconcelos "Beto".

Video Home
 Luna de miel automática (2002)
 Parejas disparejas (2002)

Programas de TV
 Como dice el dicho (2017-)
 La Rosa de Guadalupe (2017-)
 Mujer, casos de la vida real  (2002-2004) Capítulos: "El rescate" (2004) y "Tres testigos" (2002)
 Mi pequeña traviesa - Dr. Raúl
 Juntos pero no revueltos (1993)
 Papá soltero (1987-1994) (como Alejandro Guce) .... Tino Capítulo "Rebelde con causa" (novio de Alejandra Costa Edith Márquez)
 Rosa salvaje (1987) (como Alejandro Guce) .... Diego
 ¡¡Cachún cachún ra ra!! (1981-1987) (como Alejandro Guce) .... Beto (1981-1986) (novio de Viri Viridiana Alatriste
 Caminemos (1980)  .... Arturo

Teatro
 El Show de los Cachunes, (Musical 1983) Teatro San Rafael y los Televiteatros (hoy Centro Cultural Telmex) .... Beto
 Vacachunes (1985) Teatro de los Insurgentes

Enlaces externos
 YouTube "¡Cachún Cachún Ra Ra! Televisa (1982) 1/2
 IMDb "¡¡Cachún cachún ra ra!!" (TV Series 1981)
 YouTube Historias Engarzadas, TV Azteca 2007
 IMDb "¡¡Cachún cachún ra-ra!! (Una loca, loca, preparatoria)" (Película 1984)

Nacidos en Ciudad de México
Actores de México
Actores de televisión de México
Actores de cine de México

Alejandro Ciangherotti III


Metil (prema metilen) je najjednostavnija alkilna skupina (radikal) u organskim spojevima, CH3, jednovalentna, izvedena od metana (CH4) oduzimanjem jednoga vodikova atoma (na primjer metil-klorid, CH3Cl).

Metiliranje
Metiliranje je uvođenje metilne skupine u organske spojeve.

Metilen
Dvovalentna skupina (radikal), CH2, dobivena oduzimanjem dvaju vodikovih atoma metanu naziva se metilen.

Izvori

Ugljikovodici

Metil


Melissa Lawley (født 28. april 1994) er en engelsk fodboldspiller, der spiller som angriber for engelske Liverpool, hvor hun kom til i 2019. Hun har tidligere spillet for Englands U/17, U/19, U/20 og U/23 ungdomslandshold.

Karriere

Klub
Lawley underskrev kontrakt med Birmingham City i 2013 fra Bristol Academy. I december 2016 underskrev hun kontrakt med Manchester City.

Hæder

Klub

Manchester City
 FA Women's Cup: 2016–17

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindelige fodboldspillere fra England
Fodboldspillere fra Manchester City F.C.

Melissa Lawley


Un gust amar este un film românesc din 2016 regizat de Raluca Ungureanu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Mircea Andreescu, Marius Florea Vizante.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2016 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2016

Un gust amar


Aguenta Firme, Isidoro é um filme brasileiro de 1951, escrito e dirigido por Luiz de Barros, a partir do argumento de Gita de Barros. Foi produzido por Adhemar Gonzaga, a partir dos estúdios da Cinédia.

Sinopse
Após passar um ano fora, o cancioneiro Pedrito Molita (Nicolau Guzzardi) retorna a sua cidade, Rio de Janeiro. Com o período ausente, sua esposa Rita Molina (Nelma Costa) havia se mudado sem deixar o novo endereço. Após isso, acaba encontrando um sósia e são surpreendidos com o nascimento de um filho, causando então uma grande confusão.

Elenco
Nicolau Guzzardi ...Isidoro/Pedrito Molita
Nelma Costa ...Rita Molina
Deleo Júnior ...Júnior Peixinho
Violeta Ferraz ...Dona Mariquinhas
Zé Trindade ...Vizinho
Zaquia Jorge ...Vedete
Paulo Celestino
Costinha
Oswaldo Loureiro
Linda Batista ...Ela Mesma
Helena de Lima ...Ela Mesma
Trio de Ouro ...Eles mesmos.

Curiosidades
É considerado um filme brasileiro pioneiro na técnica, uma vez que  a câmera acompanhava toda a ação, evitando, assim, o corte.

É considerado um filme perdido, sem cópias remanescentes que sejam conhecidas.

Ligações externas

Filmes do Brasil de 1951
Filmes dirigidos por Luiz de Barros
Filmes de comédia do Brasil
Filmes em preto e branco
Filmes de comédia da década de 1950
Filmes em língua portuguesa

Aguenta Firme, Isidoro


Lord of Chaos is a fantasy novel  by American author Robert Jordan, the sixth book of his series The Wheel of Time. It was published by Tor Books and released on October 15, 1994, and was nominated for the Locus Award for Best Fantasy Novel in 1995. Lord of Chaos consists of a prologue, 55 chapters, and an epilogue. It is the first book of the Wheel of Time to have an epilogue.

Plot summary

With many of the seals on his prison broken, the Dark One has grown in power. He causes global warming, revives the Forsaken Aginor and Balthamel as Osan'gar and Aran'gar, and creates Shaidar Haran, his Myrddraal incarnation.

In response to Rand al'Thor's amnesty on male channelers, Mazrim Taim swears allegiance to him. Together they form the Black Tower, which trains male channelers called Asha'man. Rand is diplomatically courted by both the rebel Aes Sedai in Salidar, who send an envoy to Caemlyn, and the Aes Sedai of the White Tower, who send an envoy (many of which are in fact Black Ajah) to Cairhien. In an unsuccessful attempt to control Rand, Alanna Mosvani of the rebel Aes Sedai bonds Rand as her Warder against his will. Additionally, Min Farshaw, who had traveled with the Salidar Aes Sedai, reunites with Rand and gives him much-needed emotional support. Rand later discovers Salidar's location and sends Mat Cauthon there, to retrieve Elayne Trakand who will rule Caemlyn and Cairhien in his stead.

Perrin Aybara leaves the Two Rivers to join Rand in Caemlyn.

The deposed Queen of Andor, Morgase Trakand, goes to Amadicia for aid in returning to the throne but is instead taken captive by the Lord Captain Commander of the Children of the Light, Pedron Niall.

In Salidar, Elayne and Nynaeve al'Meara have made numerous magical discoveries thanks to Moghedien, who they secretly hold in captivity. In a feat previously believed to be impossible even in the Age of Legends, Nynaeve Heals Siuan Sanche, Leane Sharif, and Logain Ablar, restoring their abilities to channel. Egwene al'Vere is named the Amyrlin of the rebel Aes Sedai and travels to Salidar through Tel'aran'rhiod. Upon arrival, she unofficially raises Nynaeve and Elayne to Aes Sedai and sends them and Aviendha to Ebou Dar to search for a ter'angreal called the "Bowl of the Winds" to break the Dark One's control of the climate. Mat arrives at this time and reluctantly goes with them. After their departure, Egwene secretly arranges the escape of Logain, who then goes to the Black Tower. Aran'gar infiltrates Salidar and frees Moghedien.

Shortly after Perrin joins him, Rand is kidnapped by Elaida's Aes Sedai, who torture him en route to Tar Valon. Learning of the kidnapping, Perrin leads Rand's followers to the climactic Battle of Dumai's Wells. At the end of the battle, the rebel Aes Sedai are forced to swear fealty to the Dragon Reborn while the surviving White Tower Aes Sedai remain captives.

Battle of Dumai's Wells
The Battle of Dumai's Wells occurs in Chapter 55 of this book.

Forces

Pro-Dragon forces
Led by Perrin Aybara

 Wolves
Led by Perrin
1000 wolves

 Two Rivers Men
Led by Dannil Lewin
300 men (archers)
 Cairhienin Men
Led by Dobraine Taborwin
500 Men

 Winged Guards (from Mayene)
Led by Havien Nurelle
200 Men

 Asha'man
Led by Mazrim Taim, the M'hael ("Leader" in the Old Tongue)
200 Asha'man fought

 Salidar Aes Sedai
9 Aes Sedai fought, along with their 16 Warders

 Wise Ones
Led by Sorilea, an Aiel
94 Wise Ones

 Other Aiel
Led by Rhuarc, Clan Chief of the Taardad Aiel
~6,000 Aiel from various societies
Only siswai'aman and Maidens of the Spear were brought along for the battle. The other Aiel (besides the Wise Ones) dared not fight Aes Sedai.
Distinguished from the Shaido Aiel by red headbands (siswai'aman) or cloth tied around their arms (Maidens).

Anti-Dragon forces
Commanded by Galina Sedai of the Red Ajah, secretly of the Black Ajah

 Tower Aes Sedai
Led by Galina Casban Aes Sedai
Numbered 33 in total, including Galina

 Shaido Aiel
Led by Sevanna, widow of both the recently deceased acting Shaido clan chief Couladin & the previous chief Suladric
Numbered about 40,000

 Younglings
Led by Gawyn Trakand
600 men; all wearing green

The battle
Initially, the pro-Rand armies are situated on a ridge around Dumai's Wells. The Shaido have betrayed the Aes Sedai and have surrounded a group of wagons on which the Aes Sedai are situated, and are trying unsuccessfully to overwhelm its defenders to kidnap Rand al'Thor for themselves when the Pro Rand forces arrive.

The Two Rivers men, Cairhienin, Aiel and Winged Guards are to charge down into the valley after an attack of wolves, with Perrin at their head. The Salidar Aes Sedai and Wise Ones are to stay up on the ridge. However, when fighting, Perrin sees some Salidar Aes Sedai fighting.

The Pro-Rand forces fight their way in, but against far superior numbers they're only able to penetrate so far before they can go no further. In the thick of battle, about 200 Asha'man led by Mazrim Taim Travel to Dumai's Wells, emerge from their gateways and immediately kill any Shaido they see. They are instrumental in turning the tide of the battle.

When three of the Tower Aes Sedai shielding Rand leave to join the battle (leaving only 3 instead of the usual, and needed, 6 Aes Sedai guarding him to maintain his shield), Rand manages to break through the shield thanks to Lews Therin Telamon's help, reaching saidin and breaking out of the chest in which he was trapped. He stills all three of the Aes Sedai shielding him in the rush to break free. Rand finds Min beneath pieces of the exploded chest, but she is unharmed. He cuts her bonds and leads her out into the battle.  Rand then continues knocking unconscious and shielding more Tower Aes Sedai from within their lines, weakening their defence against the Shaido and their Wise Ones. As he is using saidin they are unable to detect him. Gawyn Trakand rides up, and wants to take Min away, but she refuses. She tells Gawyn that his sister Elayne Trakand loves Rand; Gawyn, believing rumors that say Rand killed his mother, swears that he will see Rand die one day before wheeling away and retreating with his Younglings.

The 200 Asha'man create a dome of Air around the wagons, to keep the remaining Shaido Aiel out. Some Asha'man are holding 23 Tower Aes Sedai hostage. Some of Rand's allies are inside the dome; Perrin and Loial are two such. The rest of his allies (e.g. several Wise Ones, Rhuarc) are outside of the dome, still fighting. The shield cannot be raised to admit his allies without letting the Shaido in.

So Rand orders the Asha'man to "send a message" to Sevanna. He hopes that his allies who are outside of the dome will see what is happening, and get away before they get hurt. Mazrim Taim, the M'hael, orders the Asha'man to raise the dome by two spans. The Shaido Aiel who are now within the dome are then killed as they literally explode when the Asha'mans' weaves touch them. A "Rolling Ring of Earth and Fire" causes the ground around the dome to split and fire to pour out from its cracks. The Shaido, now terrified, break and run, thousands dead left behind in their wake.

After the battle, the nine Salidar Aes Sedai come over to congratulate Rand. However, Rand is angered that the Salidar Aes Sedai disobeyed his orders in bringing more than the allotted number of sisters, offers them the choice of being treated like the Tower Aes Sedai, kept prisoner by the Asha'man or swearing an oath of fealty to him.  After Mazrim Taim adds, "Kneel and swear to the Lord Dragon, or you will be knelt," the Salidar Aes Sedai kneel and swear.

References

External links

Detailed summaries of each chapter from http://www.encyclopaedia-wot.org
Review at http://www.rpg.net/
Lord of Chaos at Worlds Without End
 (hardcover)
 (paperback)

1994 American novels
1994 fantasy novels
American fantasy novels
The Wheel of Time books
Novels by Robert Jordan
Tor Books books

Lord of Chaos


Gorna Oriajovitsa () es una población en el norte de Bulgaria, situada en la provincia de Veliko Tarnovo, no lejos de la ciudad de Veliko Tarnovo. Es el centro administrativo del municipio de Gorna Oryahovitsa. En diciembre del 2009, contaba con 32,436 habitantes.

La cercana aldea de Arbanasi cuenta con un gran número de monumentos históricos, como iglesias medievales y ejemplos de la arquitectura del Renacimiento Nacional Búlgaro.

Historia

Antigüedad

El primer asentamiento en el área data de la segunda mitad del quinto milenio antes de Cristo (Neolítico Medio). Hay trazas de un asentamiento tracio tardío entre la colina Kamaka (La Piedra) y la meseta de Arbanasi. Sus habitantes eran de la tribu Krobizi. Ellos erigieron la fortaleza Kamaka que existió entre el  y el , cuando los romanos construyeron su propio asentamiento fortificado sobre las ruinas. Este adquirió importancia económica principalmente a través de la producción de vino. La ocupación del asentamiento continuó hasta la llegada de los eslavos (siglos VI-VII). No hay evidencia clara de ocupación del asentamiento entre los siglos VII y XII.

Edad Media

Tras la restauración del Estado Búlgaro al final del , surgió la necesidad de protección de la nueva metrópoli Tarnovgrad. Se construyeron varias fortalezas, incluyendo Rahovets (4 km al noroeste de la ciudad actual). El propósito principal de los baluartes era proteger las carreteras hacia la capital búlgara, Tarnovgrad. El nombre Rahovets significa 'fortaleza de carretera' (del persa rah, que significa 'carretera'). La fortaleza medieval le dio su nombre a la ciudad actual, aunque con un cierto deje eslavo.

Durante la invasión otomana la fortaleza fue conquistada por los turcos tras cortar el suministro de agua (sin destruir la fortaleza). Rahovets existió hasta el año 1444, cuando el Rey Władysław Warneńczyk, durante su campaña contra los turcos, la destruyó. Durante los primeros siglos de dominio otomano existieron tres pequeñas aldeas en el lugar: — Mala (Pequeña), Sredna (Mediana) y Golyama (Grande) Rahovitsa.

Desarrollo y crecimiento

Durante el Renacimiento Nacional Búlgaro, Gorna Oryahovitsa se convirtió gradualmente en un asentamiento económicamente fuerte. Los oficios prosperaron, y era uno de los lugares del norte de Bulgaria donde el comercio era más próspero. Todos los viernes había un gran mercado de ganado, producción agrícola, madera y carbón vegetal. Ya en 1822, se abrió una escuela monacal, y en 1827 una escuela privada, que se hizo pública en 1835. En 1850 abrió sus puertas la primera escuela para niñas y en 1859 fue fundada la primera escuela secundaria. En 1869 fue inaugurado un chitalishte (biblioteca y centro comunitario). Gorna Oryahovitsa fue proclamada ciudad en 1870, cuando tenía más de 4.700 habitantes, 1.200 casas y 5 iglesias.

Luchas revolucionarias

La población de la ciudad tomó parte en la lucha por la liberación nacional. Vasil Levski organizó un comité revolucionario en Gorna Oryahovitsa durante la primera mitad de 1869 y más tarde visitó la ciudad dos veces más. Durante la preparación del Levantamiento de Abril Gorna Oryahovitsa fue designada como centro del Primer Distrito Revolucionario, con Stefan Stambolov como Apóstol Jefe. Tras el fracaso del Levantamiento de Abril, Georgi Izmirliev "Makedoncheto" (el Macedonio), uno de los líderes locales, fue colgado en el centro de Gorna Oryahovitsa. Sus últimas palabras fueron: "¡Qué bueno es morir por la libertad de la Patria!". Tres ciudadanos de Gorna Oryahovitsa combatieron en el destacamento Hristo Botev de voluntarios armados, y 132 personas se unieron a las fuerzas voluntarias búlgaras durante la guerra Ruso-Turca de Liberación. El Ejército Imperial Ruso liberó Gorna Oryahovitsa del dominio Otomano el 26 de junio de 1877.

Bulgaria Liberada

Tras la Liberación, la ciudad se desarrolló como un importante centro de comunicaciones (principalmente ferrocarril) y así ha permanecido hasta nuestros días. Su proximidad con Veliko Tarnovo y con el centro turístico de Arbanasi, los monasterios de los alrededores y gran número de otros sitios de interés la convierten en un conocido destino turístico.

Población

Educación
Escuela Secundaria Lomonósov (Gorna Oryahovitsa)
Escuela Secundaria Vasil Levski
Escuela Secundaria Atanas Burov
Escuela Secundaria Nikola Vapstarov
Escuela Secundaria Prof.Asen Zlatarov

Economía

Gorna Oryahovitsa es un importante centro productor en Bulgaria de azúcar y derivados. Además de la planta azucarera principal Sugar Plants Ltd. la ciudad también tiene muchos pequeños negocios dedicados a la producción de dulces y pastas.

Poblaciones hermanadas

Gorna Oryahovitsa está hermanada con los siguientes poblaciones:
  Szigetszentmiklós, Hungría
  Cherepovets, Rusia
  Waren (Müritz), Alemania

Cultura

Durante los últimos 15 años Gorna Oryahovitsa ha estado desarrollando actividades festivas de forma intensiva. Algunos de los eventos anuales más importantes son:
 Fiesta de la Cultura Búlgara y del alfabeto cirílico — 24 y 25 de mayo
 Fiesta de Gorna Oryahovitsa — 28 de mayo
 Torneo Golden Lion International de pulseada — 28 de mayo
 Fiesta Internacional de canciones Turísticas — 3-5 de junio
 Fiesta de Folklore Internacional (niños) — 12-18 de junio
 Fiesta de Folklore Internacional (adultos) — 1-6 de agosto
 Fiesta de Folklore Nacional Petropavlovski (San Pedro y San Pablo)

Deporte

La ciudad tiene un centro deportivo bien desarrollado, los principales deportes practicados son:
 Fútbol
 Baloncesto
 Pulseada
 Gimnasia
 Atletismo
 Lucha
 Sambo

Transporte

Gorna Oryahovitsa es un importante nudo ferroviario del norte de Bulgaria. Además, posee uno de los seis aeropuertos internacionales del país - Aeropuerto de Gorna Oryahovitsa, tomando el enlace con Sofia alrededor de media hora.

Distancias de Gorna Oryahovitsa:
 a Sofia — 230 km,
 a Varna — 220 km,
 a Ruse — 100 km
 a Veliko Tarnovo (por Arbanasi) — 7 km.

Ciudadanos notables
 Atanas Burov — banquero y político
 Nikola Petroff — luchador
 Tsvetan Gashevski — pulseador
 Valentin Dimitrov Minovski — artista y solista
 Victor Chuchkov — compositor, pianista y pedagogo
 Valeri Bojinov - Parma F.C. delantero

Referencias

Enlaces externos
 Informational portal for municipality of Gorna Oryahovitsa
 Municipality of Gorna Oryahovitsa
 Regional Tourist Association /(en inglés)
 Road map /(en inglés)
 Rahovets Fortress /(en inglés)
 Gorna Oryahovitsa Historical Museum //(en inglés)
 History of Gorna Oryahovitsa /(en alemán)/(en francés)/(en ruso)/(en inglés)
 Folklore Company Sider Voivoda (en inglés)
 Photos from the neighbourhood of Gorna Oryahovitsa

Localidades de la provincia de Veliko Tarnovo

Gorna Oriajovitsa


Marian Brandys () a fost un prozator, jurnalist, traducător și reporter polonez, fratele lui Kazimierz Brandys (1916-2000). Marian a fost prizonier de război în Germania și corespondent străin. A absolvit Facultatea de Drept a Universității din Varșovia.

Creații pentru tineri
 Dom odzyskanego dzieciństwa (1953; poveste)
 Wyprawa do Arteku (1953)
 Honorowy łobuz (1957; 7 povestiri pentru tineri; ilustrații de Bohdan Butenko):
 Chłopiec z pociągu / Băiatul din tren (opowiadanie zainspirowało film Ludzie z pociągu)
 Navigare necesse est
 Experyment naukowy (film Tarpany; Brandys zdaje się popularyzować poglądy Łysenki o "dziedziczeniu cech nabytych")
 Śmierć Don Juana (opowiadanie weszło później do tomu zbiorowego Kredą na tablicy)
 Wiewiórczak
 Honorowy łobuz
 W Nałęczowie (despre Bolesław Prus)
 Podróże Gulliwera (adaptarea romanului lui Jonathan Swift)
 Śladami Stasia i Nel (1961)
 Z panem Biegankiem w Abisynii (1962; ciąg dalszy Śladami Stasia i Nel)
 Najdziwniejsze z miast (1972; despre Varșovia)

Creații pentru adulți
 Spotkania włoskie (1949)
 Początek opowieści (1952; despre construirea cartierului Nowa Huta)
 O królach i kapuście (1954)
 Wyprawa do oflagu (1955)
 Nieznany książę Poniatowski (1960)
 Oficer największych nadziei (1964; eseu istoric despre Józef Sułkowski)
 Kozietulski i inni (1967)
 Kłopoty z Panią Walewską (1969)
 Koniec świata szwoleżerów: (1972-1979)
 t. 1 Czcigodni weterani
 t. 2 Niespokojne lata
 t. 3 Rewolucya w Warszawie
 t. 4 Zmęczeni bohaterowie / Eroi obosiți
 t. 5 Nieboska komedia. Ogień i popiół
 Z dwóch stron drzwi (1982; wydawnictwo II obiegu)
 Strażnik królewskiego grobu / Paza mormântului regal (1984)
 Generał Arbuz / General Arbuz (1988)
 Moje przygody z historią (1990)
 Moje przygody z wojskiem (1993)
 Jasienica i inni (1995)
 Dziennik 1972 (1996)
 Dziennik 1976-77 (1996)
 Dziennik 1978 (1997)

Note

Legături externe
  Marian Brandys
  Marian Brandys

Nașteri în 1912
Nașteri pe 25 ianuarie
Decese în 1998
Decese pe 20_noiembrie
Jurnaliști polonezi
Jurnaliști evrei

Marian Brandys


Yann Del Pino Rolim (født 15. marts 1995) er en brasiliansk fodboldspiller, der spiller for Chapecoense som central midtbane, hvortil han er på leje fra Barra Futebol Clube.

Karriere
Før 2015-16-sæsonen i 2. Fußball-Bundesliga blev han udlejet til FSV Frankfurt. Han fik sin debut i et 0-1-nederlag på hjemmebane til RB Leipzig i første spillerunde.

Han blev i sommerpausen før 2016-17-sæsonen udlejet til Karlsruher SC på en toårig aftale.

Den 31. juli 2017 skiftede han på en etårig lejeaftale til den danske klub AaB.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien
Fodboldspillere fra Vitória Setúbal
Fodboldspillere fra FSV Frankfurt
Fodboldspillere fra Karlsruher SC
Fodboldspillere fra AaB

Yann Rolim


Saribus chocolatinus est une espèce de palmier du genre Saribus, originaire de Papouasie-Nouvelle-Guinée . C'est un palmier éventail , avec des feuilles palmées.

Il est connu sous le nom de manganau dans le dialecte Kamiali (Lababia) de la langue Kala .

Taxonomie
Saribus chocolatinus n'a été décrit que relativement récemment comme une nouvelle espèce. Cela a été fait par John Leslie Dowe dans son traitement de 2004 du taxon. À l'époque le genre Saribus, qui avait été officiellement décrit au  (il avait été créé au  par Rumphius ), n'était pas reconnu, et l'espèce était décrite comme Livistona chocolatina . Bientôt, cependant, de nouvelles recherches phylogénétiques ont été publiées, comparant l'ADN de différentes espèces de Livistona, qui ont révélé que le genre était polyphylétique. Ainsi, les auteurs, Christine Bacon et William J. Baker, ont ressuscité, c'est-à-dire re-reconnu, Saribus, et ils ont deplacée cette espèce  dans ce genre en 2011.

L'espèce avait été collectée trois fois avant d'être officiellement nommée. Le forestier britannique Charles Lane Poole avait récolté le palmier en 1922, au cours de ses trois années d'enquête sur les ressources en bois de la Papouasie-Nouvelle-Guinée, alors en territoire australien, dans les collines à l'intérieur des terres de la rivière Vailala dans la province du Golfe, et l'avait répertorié comme  « Livistona sp. N° 332 » en 1925. Il a été collecté à nouveau en 1998 par le spécialiste des palmiers Michael D. Ferrero dans la localité type, près de la mission de Kuriva dans la province centrale centrale, dont les spécimens ont tous été envoyés pour être stockés dans l' herbier national de Papouasie - Nouvelle - Guinée  . L'holotype a ensuite été collecté en 2000 par Anders S. Barford, accompagné de Roy Banka, John L. Dowe et Anders Kjær, approximativement au même endroit ou Ferrero avait trouvé la population auparavant. Le numéro de collecte est le #466. L'holotype est conservé à l'herbier de l'Université d'Aarhus au Danemark. Les isotypes ont été envoyés à l'herbier des Jardins botaniques royaux de Kew, à l'herbier du Queensland, à l'herbier national australien et à l'herbier national de Papouasie-Nouvelle-Guinée .

Description
C'est un palmier hermaphrodite au tronc solitaire pouvant atteindre 22 mètres de haut, avec un diamètre du tronc à hauteur de poitrine de 16 à 18 cm. Le tronc ne gonfle pas à la base, là où se trouvent les racines. La couche externe du tronc est très dure. Les cicatrices foliaires des pétiolées sont discrètes, et légèrement surélevées , seule la partie supérieure du tronc présente des sillons longitudinaux irréguliers, Les entre-nœuds entre les cicatrices foliaires sont étroits. Le tronc est gris clair, et les vieux moignons de pétioles morts ne sont pas retenus dessus. Il s'agit d'un palmier sans couronne . Il y a 30 à 40 feuilles dans la couronne en forme de globe.

Les feuilles sont en forme d'éventail et plissées. Les segments sont reliés les uns aux autres près du centre de la feuille, mais ce caractère est très variable, bien qu'il soit généralement plus important avec les jeunes feuilles . Le pétiole peut mesurer jusqu'à 154 cm de long et n'a pas d'armature, étant sans épines .

L' éophylle, qui est la première feuille entièrement déployée d'un semis de palmier, a cinq côtes. Seuls les semis ont des épines sur leurs feuilles.

Espèces similaires
Bien que Christine Bacon et William Baker ne fournissent pas de clé pour les neuf espèces de Saribus, on peut en trouver une dans la clé fournie par Dowe dans sa monographie Livistona de 2009, où les huit espèces qui ont été transférées à Saribus sont séparées du reste dans le début de la clé. S. chocolatinus se distingue avec S. woodfordii, S. papuanus et S. merrillii qui ont tous des inflorescences qui se divisent au troisième ordre. S. papuanus et S. merrillii ont des fleurs jaunes par opposition au rouge. S. woodfordii peut être distingué de S. chocolatinus en ayant des extrémités quelque peu pendantes des segments de feuille, par opposition à rigides, un limbe profondément ondulé. S. woodfordii a deux fois moins de bractées d'inflorescence (rachillet) courts de 4 à 6 cm de long. Ces rachillets sont également deux fois moins épaisses à 1 mm. S. chocolatinus est en outre la seule espèce à avoir ses rachillets recouvertes d'un indument tomenteux - c'est brun chocolat à leurs bases, virant au vert crème près de leurs extrémités, alors que S. woodfordii n'a de tomentum qu'à la base des rachillets, et celui-ci est de couleur brun violacé .

Distribution
Saribus chocolatinus est présent dans le centre, le golfe et la province de Morobe . Il est distribué dans l'espace sous forme de colonies isolées les unes des autres, ces colonies peuvent être assez denses et étendues, et le palmier peut être localement commun ici.

Écologie
Il a été collecté entre 165  et 300 mètres d'altitude , mais dans sa monographie de 2009, Dowe déclare qu'il se trouve entre 300 et 400 mètres. Il pousse en forêt sur les pentes des contreforts . C'est une espèce qui grandit jusqu'à devenir une partie de la sous- canopée . Il a principalement été collecté sur un sol ultrabasique, mais en 2009, Dowe déclare qu'il pousse dans des sols calcaires ou argileux. Il fleurit en janvier et février et produit des fruits de mars à mai.

Préservation
L'état de conservation de Saribus chocolatinus n'a pas été évalué par l'UICN. Dans sa monographie de 2009, Dowe suggère un statut de conservation de « vulnérable », bien qu'il ne révèle pas comment il est arrivé à cette conclusion, ni selon quels critères il juge l'espèce.

S. chocolatinus pousse dans la zone protégée de Kamiali, une zone de gestion de la faune dans la province de Morobe. Ou il est très fréquent par endroits.

Références

Trachycarpeae
Espèce d'Arecaceae (nom scientifique)

Saribus chocolatinus


Caccobius é um género de Scarabaeidae ou escaravelhos.

Espécie
Espécie neste genus inclui:

 Caccobius antracites (D'Orbigny, 1904)
 Caccobius aterrimus (Fabricius, 1798)
 Caccobius atratus Walter & Cambefort, 1977
 Caccobius auberti D'Orbigny, 1902
 Caccobius balthasari Tesar, 1969
 Caccobius bama Walter, 2014
 Caccobius bawangensis Ochi, Kon & Kikuta, 1997
 Caccobius bidentatus Boucomont, 1923
 Caccobius binodulus Harold, 1877
 Caccobius boucomonti Balthasar, 1935
 Caccobius brevis Waterhouse, 1875
 Caccobius cabellai Walter, 2019
 Caccobius callosifrons D Orbigny, 1905
 Caccobius castaneus (Klug, 1855)
 Caccobius cavatus D'Orbigny, 1908
 Caccobius christophi Harold, 1879
 Caccobius chujoi Paulian, 1942
 Caccobius corniceps D'Orbigny, 1913
 Caccobius cribrarius Boucomont, 1928
 Caccobius croceocinctus D'Orbigny, 1913
 Caccobius curvicornis Walter & Cambefort, 1977
 Caccobius cuspidiger D'Orbigny, 1913
 Caccobius cyclotis Cambefort, 1984
 Caccobius demangei Boucomont, 1919
 Caccobius denticollis Harold, 1867
 Caccobius devagiriensis Nithya & Sabu, 2013
 Caccobius diminutivus (Walker, 1858)
 Caccobius discrepans (Péringuey, 1901)
 Caccobius dorsalis Harold, 1867
 Caccobius dybowskii D'Orbigny, 1902
 Caccobius elephantinus Balthasar, 1967
 Caccobius excavatus Bai, Zhang & Yang, 2007
 Caccobius ferrugineus (Fahraeus, 1857)
 Caccobius flavolimbatus Balthasar, 1942
 Caccobius foveolatus Frey, 1955
 Caccobius fukiensis Balthasar, 1942
 Caccobius fuliginosus (Roth, 1851)
 Caccobius gallinus (Flecha, 1907)
 Caccobius gananensis D'Orbigny, 1904
 Caccobius genierorum Walter, 2014
 Caccobius gibbosulus D'Orbigny, 1915
 Caccobius gilleti Balthasar, 1933
 Caccobius globaticeps D'Orbigny, 1905
 Caccobius gonoderus (Fairmaire, 1888)
 Caccobius grossegranosus Balthasar, 1963
 Caccobius himalayanus Jekel, 1872
 Caccobius hirsutus Frey, 1958
 Caccobius histerinus (Fahraeus, 1857)
 Caccobius histeroides (Ménetriés, 1832)
 Caccobius histrio Balthasar, 1967
 Caccobius imitans Balthasar, 1932
 Caccobius inconspicuus (Fahraeus, 1857)
 Caccobius indicus Harold, 1867
 Caccobius inops (Péringuey, 1901)
 Caccobius ivorensis Cambefort, 1984
 Caccobius jessoensis Harold, 1867
 Caccobius jossoi Walter, 2014
 Caccobius kelleri (Olsoufieff, 1907)
 Caccobius krikkeni Cambefort, 1980
 Caccobius lateralis D'Orbigny, 1905
 Caccobius leleupi Balthasar, 1963
 Caccobius longipennis D'Orbigny, 1904
 Caccobius maruyamai Masumoto, Ochi & Sakchoowong, 2012
 Caccobius masumotoi Cambefort, 1990
 Caccobius meridionalis Boucomont, 1914
 Caccobius mirabilepunctatus Cambefort, 1971
 Caccobius montreuilli Walter, 2019
 Caccobius morettoi Walter, 2014
 Caccobius mundus (Ménetriés, 1838)
 Caccobius nigritulus (Klug, 1855)
 Caccobius nikkoensis (Lewis, 1895)
 Caccobius obtusus Fåhraeus, 1857
 Caccobius ocellipennis D'Orbigny, 1913
 Caccobius pantherinus
 Caccobius pentagonus D'Orbigny, 1908
 Caccobius pilosus Frey, 1958
 Caccobius polygonus D'Orbigny, 1911
 Caccobius postlutatus d'Orbigny, 1905
 Caccobius pseudocorniceps Josso, 2018
 Caccobius pseudolaevis D'Orbigny, 1908
 Caccobius pulicarius Harold, 1875
 Caccobius pullus Jekel, 1872
 Caccobius punctatissimus Harold, 1867
 Caccobius reticuliger D'Orbigny, 1904
 Caccobius rufipennis (Motschulsky, 1858)
 Caccobius scheuerni Cambefort, 1990
 Caccobius schreberi (Linneo, 1767)
 Caccobius semiaeneus D'Orbigny, 1905
 Caccobius sericeus Frey, 1958
 Caccobius semiluteus d'Orbigny, 1905
 Caccobius sericoides Balthasar, 1966
 Caccobius setifer D'Orbigny, 1905
 Caccobius signatipennis Harold, 1867
 Caccobius sordidus Harold, 1886
 Caccobius suzukii Matsumura, 1936
 Caccobius tai Cambefort, 1984
 Caccobius torticornis Flecha, 1931
 Caccobius tortus (Agudo, 1875)
 Caccobius tuberifrons D'Orbigny, 1902
 Caccobius ugandicus (Frey, 1975)
 Caccobius ultor (Agudo, 1875)
 Caccobius unicornis (Fabricius, 1798)
 Caccobius upembanus Frey, 1958
 Caccobius villiersi Cambefort, 1975
 Caccobius vulcanus (Fabricius, 1801)
 Caccobius zairensis Walter & Cambefort, 1977
 Caccobius zambiensis Walter, 2014

Escarabeídeos

Caccobius


Markus Kuhn (* 5. Mai 1986 in Mannheim) ist ein ehemaliger deutscher American-Football-Spieler auf der Position des Defensive Tackles. Er spielte vier Jahre für die New York Giants in der National Football League (NFL).

Karriere

American Football

GFL
Kuhn spielte in der German Football League (GFL) für die Weinheim Longhorns sowohl als Linebacker als auch in der Defensive Line. Dort wurde er auf Anhieb zum besten Neuling (Rookie of the Year) gewählt und wurde viermal ins GFL-All-Star-Team berufen.

College
2007 ging Kuhn in die Vereinigten Staaten. Dort spielte er College Football im Team der North Carolina State University, wo er einen Abschluss in Betriebswirtschaft machte.

NFL
Im NFL Draft 2012 wurde Kuhn von den New York Giants in der siebten Runde als 239. Spieler ausgewählt, und am 31. August 2012 wurde bekannt, dass er den Sprung in den 53-Mann-Kader zur Regular Season der Giants geschafft hatte. Am 5. September 2012 gab er sein Debüt gegen die Dallas Cowboys und verbuchte einen Tackle. Am 6. Spieltag stand er gegen die Cleveland Browns zum ersten Mal in der Startformation. Im Spiel gegen die Cincinnati Bengals riss sich Kuhn das Kreuzband, was für ihn das Saisonende bedeutete. Am 10. Spieltag der Saison 2013 stand Kuhn zum ersten Mal wieder im Kader der Giants. Im Spiel gegen die San Diego Chargers nahm Kuhn einen Squib Kick auf und erzielte damit 13 Yards Raumgewinn.

Am 7. Dezember 2014 erzielte Kuhn im Spiel gegen die Tennessee Titans seinen ersten und einzigen Touchdown in der NFL, als er einen von der Offense der Titans fallengelassenen Football aufnahm und 26 Yards zurück in deren Endzone trug. Dies war der erste Touchdown eines Deutschen in der NFL, und zugleich der erste Defensivtouchdown der Giants in der Saison 2014. Am 28. Dezember konnte Markus Kuhn bei der 26:34-Niederlage seiner Giants gegen die Philadelphia Eagles den ersten Sack seiner Karriere verbuchen.

Nach der Saison 2015 wechselte er zu den New England Patriots, wo er jedoch den Sprung in den endgültigen Kader nicht schaffte und noch vor Saisonbeginn 2016 wieder entlassen wurde.

Kuhn gab am 27. Januar 2017 sein Karriereende bekannt.

Weitere Tätigkeiten
Im Vorfeld der Saison 2015 wurde bekannt, dass ProSieben Maxx die NFL jeden Sonntag mit zwei Spielen live übertragen würde. Darüber hinaus werden diese Spiele auch im Livestream auf ran.de übertragen. Seit der Saison 2015 arbeitet Kuhn auch als Kolumnist für ran.de und beschreibt seinen Alltag in der NFL und gibt Einblicke "hinter die Kulissen". Gemeinsam mit Frank Buschmann und Jan Stecker kommentierte er im Jahr 2016 den Super Bowl 50 auf Sat.1, im Folgejahr war er erneut Co-Kommentator beim Super Bowl LI.

Seit September 2017 ist Markus Kuhn bei ran Football als NFL-Experte und Co-Kommentator tätig.

Im September 2017 begann er an der Columbia University in New York City ein Masterstudium in Sportmanagement.

Markus Kuhn lebt in New York.

Weblinks
 Draftprofil von Kuhn auf NFL.com
 , Financial Times Deutschland, 29. April 2012

Einzelnachweise

American-Football-Spieler (Weinheim Longhorns)
American-Football-Spieler (Deutschland)
American-Football-Spieler (NC State Wolfpack)
American-Football-Spieler (New York Giants)
Geboren 1986
Deutscher
Mann
TV-Experte für American Football

Markus Kuhn (Footballspieler)


or just  is a fusion of the ancient Japanese belief in ancestral spirits and a Japanese Buddhist custom to honor the spirits of one's ancestors. This Buddhist–Confucian custom has evolved into a family reunion holiday during which people return to ancestral family places and visit and clean their ancestors' graves when the spirits of ancestors are supposed to revisit the household altars. It has been celebrated in Japan for more than 500 years and traditionally includes a dance, known as .

The festival of Obon lasts for three days; however, its starting date varies within different regions of Japan. When the lunar calendar was changed to the Gregorian calendar at the beginning of the Meiji era, the localities in Japan responded differently, which resulted in three different times of Obon.  (Bon in July) is based on the solar calendar and is celebrated around the 15th of July in eastern Japan (Kantō region such as Tokyo, Yokohama and the Tōhoku region), coinciding with .  (Bon in August), based on the lunar calendar, is celebrated around the 15th of August and is the most commonly celebrated time.  (Old Bon) is celebrated on the 15th day of the seventh month of the lunar calendar, and so differs each year, which appears between August 8 and September 7. Exceptions occurred in 2008 and 2019, when the solar and lunar calendar matched, and so  and  were celebrated on the same day.  is celebrated in areas such as the northern part of the Kantō region, Chūgoku region, Shikoku, and Okinawa Prefecture. These three festival days are not listed as public holidays, but it is customary for people to be given leave.

History of

The Japanese Bon Festival originated from the Ghost Festival of China, which is itself a combination of the Buddhist  () Festival and the Taoist  () Festival.

The Buddhist tradition originates from the story of Maha Maudgalyayana (Mokuren), a disciple of the Buddha, who used his supernatural powers to look upon his deceased mother only to discover she had fallen into the Realm of Hungry Ghosts and was suffering. Greatly disturbed, he went to the Buddha and asked how he could release his mother from this realm. Buddha instructed him to make offerings to the many Buddhist monks who had just completed their summer retreat on the fifteenth day of the seventh month. Mokuren did this and, thus, saw his mother's release. He also began to see the true nature of her past selflessness and the sacrifices she had made for him during her lifetime. The disciple, happy because of his mother's release from suffering and grateful for her many kindnesses, danced with joy. From this dance of joy comes the  or "Bon Dance", a time during which ancestors and their sacrifices are remembered and appreciated. See also: Ullambana Sutra.

As Obon occurs in the heat of the summer, participants traditionally wear , a kind of light cotton kimono. Many Obon celebrations include a huge carnival with rides, games, and summer festival foods.

During the festival, families traditionally sent their ancestors' spirits back to their permanent dwelling place under the guidance of fire in a ritual known as , or, in a larger scale, the Burning of the Character Big in the mountain. Fire also marks the commencement () as well as the closing of the festival.

Another significant ritual practiced during the Obon festival in Japan is to craft a cucumber horse and eggplant cow, known as  or , that act as a vessel for the ancestors to come back home and return, respectively.

Etymology
The Japanese word  is composed of the honorific prefix  and the word . The  portion is from the longer Japanese names  or , in turn from the Chinese terms  () or  ().

The Chinese terms are often described as deriving from Sanskrit  meaning "hanging upside down", in reference to souls suffering in hell. However, the Sanskrit word was sparsely, if at all, attested; in addition, it would be the present participle of verb Sanskrit  ("to hang", intransitive), with no inherent "upside-down" meaning.

Moreover, neither the purported meaning of "hanging upside-down" nor the verifiable meaning of "hanging" match the semantics very well, given that the  ceremonies are about helping the dead, closer in meaning to the "helping" sense of the Pali verb  ("raising, helping"), present participle of  ("to raise up, to help"). This suggests that explanations of the dead hanging upside-down in hell are more likely to be folk etymologies based on a mistaken connection to the Sanskrit verb, rather than a more direct semantic link to the Pali. Alternatively, Takakusu Junjiro propounded that the origin was in fact Pali , a colloquial corruption of the Pali  ("raising up; saving; helping"), and that the etymology was mistakenly attributed to Sanskrit.

, meaning simply "Bon dance", is a style of dancing performed during Obon. It is a folk entertainment, which has a history of nearly 600 years. Originally a  folk dance to welcome the spirits of the dead, the style of celebration varies in many aspects from region to region. Each region has a local dance, as well as different music. The music can be songs specifically pertinent to the spiritual message of Obon, or local  folk songs. Consequently, the Bon dance appears different from region to region. Hokkaidō is known for the folk-song . The song  takes its namesake from the capital of Japan.  in Gujō in Gifu Prefecture is famous for all night dancing.  is a folk song from Shiga Prefecture. Residents of the Kansai area will recognize the famous . Tokushima in Shikoku is very famous for its , and in the far south, one can hear the  of Kagoshima.

The way in which the dance is performed is also different in each region, though the typical Bon dance involves people lining up in a circle around a high wooden scaffold made especially for the festival called a . The  is usually also the bandstand for the musicians and singers of the Obon music. Some dances proceed clockwise, and some dances proceed counter-clockwise around the . Some dances reverse during the dance, though most do not. At times, people face the  and move towards and away from it. Still some dances, such as the Kagoshima  dance, and the Tokushima , simply proceed in a straight line through the streets of the town.

The dance of a region can depict the area's history and specialization. For example, the movements of the dance of the  (the "coal mining song") of old Miike Mine in Kyushu show the movements of miners, i.e. digging, cart pushing, lantern hanging, etc.; the above-mentioned  mimics the work of fishermen such as hauling in the nets. All dancers perform the same dance sequence in unison.

There are other ways in which a regional Bon dance can vary. Some dances involve the use of different kinds of fans, others involve the use of small towels called  which may have colourful designs. Some require the use of small wooden clappers, or , during the dance.

The music that is played during the Bon dance is not limited to Obon music and ; some modern  hits and kids' tunes written to the beat of the  are also used to dance to during Obon season.

The Bon dance tradition is said to have started in the later years of the Muromachi period as a public entertainment. In the course of time, the original religious meaning has faded, and the dance has become associated with summer.

The Bon dance performed in the Okinawa Islands is known as . Similarly, the Yaeyama Islands have .

Festivals of shared origin

China

India
 (literally "fortnight of the ancestors") is a 16–lunar day period in Hindu calendar when Hindus pay homage to their ancestors (), especially through food offerings.  is considered by Hindus to be inauspicious, given the death rite known as  or  performed during the ceremony.

Korea
The Korean version of the Bon celebration is known as . Participants present offerings at Buddhist shrines and temples, and masked dances are performed. It is as much an agricultural festival as a religious one.

Vietnam

Celebrations outside Japan

Philippines
In the Philippines, Filipinos of Japanese descent, with support from the Philippine Nikkei Jin Kai Inc., Philippine Nikkei Jin Kai International School, Mindanao Kokusai Daigaku, and various other Japanese Filipino-based organizations, hold an Obon festival every year along with other Japanese-based Filipino festivals, to celebrate the ancestors of Filipinos of Japanese descent, and to celebrate the friendship between Japan and the Philippines.

Argentina
In Argentina, the Bon Festival is celebrated by Japanese communities during the summer of the southern hemisphere. The biggest festival is held in Colonia Urquiza, in La Plata. It takes place on the sports ground of the La Plata Japanese School. The festival also includes  shows and typical dances.

Brazil

Bon Festival is celebrated every year in many Japanese communities all over Brazil, as Brazil is home to the largest Japanese population outside Japan. São Paulo is the main city of the Japanese community in Brazil, and also features the major festival in Brazil, with street  dancing and  dance. It also features  and  contests. The festival also features a variety of Japanese food and drink, art and dance. Bon is also celebrated in communities of Japanese immigrants and their descendants and friends throughout South America: Bon festivals can be found in the states of Santa Catarina, São Paulo, Goiás, Amazonas, Pará (Tomé-Açu), Mato Grosso, Mato Grosso do Sul, Pernambuco, Bahia, Paraná, Rio Grande do Sul and Brasília.

Malaysia
In Malaysia, Bon Festival is also celebrated every year in Esplanade, Penang, Shah Alam Stadium in Shah Alam, Selangor, and also Universiti Malaysia Sabah at Kota Kinabalu, Sabah. This celebration, which is a major attraction for the state of Selangor, is the brainchild of the Japanese Expatriate & Immigrant's Society in Malaysia. In comparison to the celebrations in Japan, the festival is celebrated on a much smaller scale in Penang, Selangor and Sabah, and is less associated with Buddhism and more with Japanese culture. Held mainly to expose locals to a part of Japanese culture, the festival provides the experience of a variety of Japanese food and drinks, art and dance, with the vast number of Japanese companies in Malaysia taking part to promote their products.

United States and Canada
Bon festivals are also celebrated in North America, particularly by Japanese-Americans or Japanese-Canadians affiliated with Buddhist temples and organizations. Buddhist Churches of America (BCA) temples in the U.S. typically celebrate Bon Festival with both religious Obon observances and traditional  dancing around a . Many temples also concurrently hold a cultural and food bazaar providing a variety of cuisine and art, also to display features of Japanese culture and Japanese-American history. Performances of taiko by both amateur and professional groups have recently become a popular feature of Bon Odori festivals. Bon festivals are usually scheduled anytime between July and September.

 melodies are also similar to those in Japan; for example, the dance  from Kyushu is also performed in the U.S. In California, due to the diffusion of Japanese immigration,  dances also differ from Northern to Southern California, and some are influenced by American culture, such as "Baseball ".

The "Bon season" is an important part of the present-day culture and life of Hawaii. It was brought there by the plantation workers from Japan, and now the Bon dance events are held among the five major islands (Kauai, Oahu, Molokai, Maui and Hawaii) on weekend evenings from June to August. They are held usually at Buddhist missions, but sometimes at Shintoist missions or at shopping centres. At some Buddhist missions, the dance is preceded by a simple ritual where the families of the deceased in the past year burn incense for remembrance, but otherwise the event is non-religious. The songs played differ among the regions - one or two hour Bon dance in the Western part of the Big Island (in and around Kailua Kona), for example, typically starts with , continues with songs such as  (using wooden clappers),  (using  given at the donation desk),  and  from Okinawa Prefecture (reflecting the fact that many Okinawan descendants live in Hawaii),  for children, zumba songs for the young, Beautiful Sunday, etc., and ends with , celebrating abundant harvest. The participants, Japanese descendants and the people of all races, dance in a big circle around the , the central tower set up for the dance, from which recorded songs are broadcast and, most of the time, the  group accompany the songs playing drums. In larger cities, Bon dance lessons are given by volunteers before the actual events.

Some Japanese museums may also hold Obon festivals, such as the Morikami Museum in Florida.

In St. Louis, Missouri, the Botanical Garden has hosted a Bon festival over Labor Day weekend every year since 1977. Known as the Japanese festival, it is a collaboration with several Japanese-American organizations, and hosts thousands of people over a three-day period. The festival provides authentic Japanese music, art, dance, food, and entertainment including dancing around a , sumo wrestling,  drums, bonsai demonstrations, music played on traditional instruments, several bazaars, food courts with authentic Japanese foods, tea ceremonies, candlelit lanterns released on the lake in the gardens Japanese garden and much more.

See also
, the concept of offering food to the hungry ghosts in Japanese Buddhism
Awa Dance Festival
Ghost Festival, the Chinese counterpart of the Bon Festival.
Parentalia, a festival in ancient Rome to honor ancestors, including bringing offerings to their on the last day, known as Feralia
Pitru Paksha, a Hindu festival that bears similarities to the Bon festival
Day of the Dead, a Mexican festival also revolving around the dead
Qingming Festival
Japanese calendar
Japanese culture
Veneration of the dead
Śrāddha, a Hindu culture celebrated for half moon cycle to give the offerings and honor ancestors. Celebrated in all Indian State.
Takeda Lullaby, a folk lullaby from the Kyoto region in which the Bon Festival is mentioned

References

Bibliography
 Marinus Willem de Visser: Ancient Buddhism in Japan – Sutras and Ceremonies in Use in the 7th and 8th centuries A.D. and their History in Later Times. 2 volumes, Paul Geuthner, Paris 1928–1931; Brill, Leiden 1935, pp 58–115
 Robert J. Smith: Ancestor Worship in Contemporary Japan, Stanford University Press, Stanford, California 1974.
 Ensho Ashikaga (1950), The Festival for the Spirits of the Dead in Japan, Western Folklore 9 (3), 217-228

External links

 List All Japanese Obon Festivals & Bon Odori Practices – Schedule
 Bon Dance: Description of various Bon Dance styles and resources. (archived 17 December 2009)
 Obon Festival in Japan
 Photo Gallery of Bon Odori 2007 in Penang, Malaysia
 El Bon Odori de La Plata en Argentina

Observances honoring the dead
Buddhist festivals in Japan
Buddhist holidays
Japanese culture
July observances
August observances
Articles containing video clips
Observances set by the traditional Japanese calendar
September observances
Buddhism and death

Bon (festival)


Džamija Sagrdžije Murge ili Sagrdžijan džamija, Bijela džamija, nekadašnja džamija u Tuzli. Po njoj je nazvana mahala u Tuzli, jer su mahale u Tuzli dobile imena po vjerskim objektima jer su nastale uz njih. Džamija se prvi put spominje u vrelima 1600. godine. Osnivač mahale džamiju je sagradio prije 1600. godine, a o osnivači Sagrdžiji Murgi se ne zna gotovo ništa, tek da je jedan od važnijih vakifa u Tuzli. Mala džamija po kojoj se prozvala mahala nalazila se u ulici 6. bosanske brigade. Poslije rata otpisana je u državnu imovinu a zbog proširenja ceste i navodnog pucanja zidova srušena je 1957. godine.

Mala džamija bila je dimenzija 7 metara x 7 metara. Ukupna površina skupa s pratećim dijelom koji je obuhvaćala iznosila je 140 m2. Bila je mjestom klanjanja noćnih namaza a do 1956. i teravih namaza tijekom ramazana. Groblje je bilo površine 555 m2. Nišani su nestali tijekom vremena. Minaret je bio od kamena. Kamen i džamija bili su ožbukani u bijelo zbog čega je dobila ime Bijela. U trijemu su bili lijepo izvedeni stubovi. Obnovljena je 1891. Hadži Husein-beg Zaimović, što se vidi iz natpisa nad ulazom. Po tome se zna da je ovdje i prije postojala ili džamija ili mesdžid, vremenom dotrajali (dotrajao), zbog čega je bila potreba za gradnju nove. Otkako ju je Zaimović obnovio, od tad nosi i ime Bijela džamija.

Izvori

Islamski vjerski objekti u Tuzli
Džamije u Bosni i Hercegovini

Džamija Sagrdžije Murge u Tuzli


L'opération Texas était une opération du Corps des Marines des États-Unis et de l'Armée de la République du Vietnam (ARVN) qui s'est déroulée au nord-ouest de Quảng Ngãi, du 20 au 25 mars 1966.

Prélude
Dans la nuit du 18 au 19 mars, le  Régiment Vietcong a envahi l'avant-poste ARVN 936th Regional Force Company à la cote 141 au nord-ouest de Quảng Ngãi, le commandant de la  division ARVN, le général Lãm, a décidé d'envoyer une force de réaction pour reprendre l'avant-poste. La force ARVN de 120 hommes rassemblée à Quảng Ngãi par des hélicoptères du HMM-261, mais à l'approche de l'avant-poste, ils ont été accueillis par des tirs de mitrailleuses lourdes endommageant 8 des 10 hélicoptères et seuls 3 hélicoptères ont pu atterrir pour décharger leurs troupes. Compte tenu des tirs nourris rencontrés, la décision a été prise d'interrompre l'opération et tandis que les jets de la Marine bombardaient l'avant-poste, les hélicoptères sont revenus pour évacuer les troupes de l'ARVN. Le général Lãm a ensuite approché le commandant de la  division de marine, le , pour monter une opération conjointe afin de reprendre l'avant-poste. Le 19 mars, le général Lãm et le colonel Oscar F. Peatross ont planifié une opération similaire à l' opération Utah récemment conclue . Le plan prévoyait que le  et le   bataillon aéroporté de l'ARVN soient déployés par hélicoptères, à 4 km à l'ouest de la cote 141 et avancent vers l'est en 2 colonnes pour reprendre la colline.

Opération
20 mars

Le matin du 20 mars, après des frappes aériennes et d'artillerie préparatoires, des hélicoptères du Marine Aircraft Group 36 ont débarqué les unités Marine et ARVN sur la zone d'atterrissage à l'ouest de la cote 141 et ont commencé à se déplacer vers l'est. La compagnie I 3/7 Marines a été débarquée sur la colline 141 où ils ont trouvé les corps de 31 des défenseurs.

Dans l'après-midi, le colonel , commandant du , l'une des unités de réserve de l'opération, a visité le poste de commandement du  Marines et a suggéré que le Vietcong s'était peut-être déplacé vers l'est de la cote 141 vers la côte et il a été décidé que cette zone doit être recherchée.

21 mars

Le matin du 21 mars, 3/7 Marines se sont déplacés vers le sud-est depuis la colline 141,  ont été débarqués par hélicoptère vers le sud-est près du hameau de Phuoc Dinh (2), tandis que le  du  Régiment et une compagnie APC ont avancé vers le sud-ouest depuis Binh. Son et le  bataillon du  régiment ont avancé au nord-ouest depuis Quảng Ngãi.

Les hélicoptères transportant 2/4 Marines ont été accueillis par des tirs de mitrailleuses lourdes et la Compagnie F, la première à atterrir, a dû repousser les attaques Vietcong sur la zone d'atterrissage. Des tirs d'artillerie ont été appelés sur Phuoc Dinh (2) et à 12h30 2/4, les Marines ont commencé leur attaque sur le village avec la Compagnie D attaquant du nord et les Compagnies E et F attaquant à l'est. leur assaut contre les hélicoptères de combat du village depuis le  a vu de nombreux Vietcongs se déplacer dans des positions défensives et les Marines ont été accueillis par d'intenses tirs d'armes légères. La compagnie E a pénétré la première couche de défenses mais a rapidement découvert 3 autres lignes de bunkers et de barbelés, tandis que la compagnie D n'a pas pu pénétrer les défenses. Le groupe de commandement  a été pris dans un feu croisé qui a tué ou blessé 14 Marines et le COL Kelley a appelé à des frappes au napalm immédiatement devant ses positions.À 16h00, 51 frappes aériennes et 1346 obus d'artillerie avaient été dirigés contre les positions vietcongs et  ont pu se désengager.

À environ 2 km au nord de Phuoc Dinh (2), 3/7 Marines rencontrèrent environ 2 compagnies de Vietcong dans des positions de bunker, après une bataille de 3 heures, le Vietcong a rompu le contact.

À 16h00, la réserve opérationnelle du  et la Compagnie d'Attaque de la 2e Division de l'ARVN sont déployées par hélicoptère au hameau de Xuan Hoa à 1,5 km au Sud-Est de Phuoc Dinh (2). Alors qu'ils s'approchaient de la zone d'atterrissage, un UH-34 du HMM-163 a été touché par des tirs de mitrailleuses et s'est écrasé, tuant sept Marines et trois membres d'équipage. Alors qu'ils s'approchaient de Xuan Hoa, la force a rencontré des Vietcongs bien retranchés qui les ont engagés jusqu'à la tombée de la nuit lorsqu'ils se sont échappés.

Au nord de Phuoc Dinh (2), la  Airborne ARVN et la compagnie APC rencontrèrent un bataillon Vietcong près du hameau de Khanh My (3), les Vietcong repoussèrent deux attaques ARVN immobilisant 9 M113.

22 mars

 a pris le commandement des forces maritimes, désormais rebaptisées Task Force Delta. Les Marines et l'ARVN ont repris leur attaque à l'aube mais ont rencontré peu d'opposition car les Vietcongs s'étaient éclipsés pendant la nuit. Les corps de 168 vietcongs morts ont été retrouvés à Phuoc Dinh (2). BG English a décidé d'étendre l'opération vers le sud.

23 mars

Dans l'après-midi, 3/7 Marines ont été transportés par hélicoptère à 9 km au sud du village de Phuoc Loc. Alors que les Marines avançaient vers le village, ils rencontrèrent des Vietcongs bien retranchés dans une bataille qui dura jusqu'à la tombée de la nuit. Les Marines ont appelé le feu de soutien et plus de 2000 obus d'artillerie ont été largués sur le village.

24 mars

Dans la matinée, les 3/7 Marines ont sécurisé le village, les Vietcongs s'étaient à nouveau éclipsés pendant la nuit en utilisant un vaste réseau de tunnels. Les Marines avaient perdu 7 morts et 56 blessés tandis que les pertes Vietcong étaient estimées à 60 morts.

Conséquences
L'opération Texas s'est terminée le 25 mars, les Marines avaient subi 99 morts et 212 blessés et affirmant que le Vietcong avait 283 tués.

 Les pertes pour l'ARVN sont inconnues. Le 28 mars, le  bataillon du  régiment de l'ARVN a été attaqué à 1,5 km à l'est du village de Phuoc Loc. Les Marines ont lancé l'opération Indiana en déployant le  par hélicoptère pour soutenir l'ARVN et ont rencontré un bataillon Vietcong estimé près du hameau de Vinh Loc (2). Les Marines ont renouvelé leur assaut sur Vinh Loc (2) le lendemain soutenu par le  mais les Vietcongs avaient abandonné le village pendant la nuit faisant 69 morts, tandis que l'ARVN affirmait en avoir tué 100 autres. Les pertes marines étaient de 11 morts et 45 blessés

Notes et références

Bataille de la guerre du Viêt Nam impliquant les États-Unis

Opération Texas


Os Mayo ou Yoreme são um grupo indígena no México, que vive nos estados do norte, no sul de Sonora, norte de Sinaloa e pequenos assentamentos em Durango.

O povo Mayo originalmente vivia perto dos vales do rio Mayo e do Rio Fuerte. Os Mayo se sustentam principalmente da agricultura e da pesca, mas também criam obras de arte e artesanato.

Nome
Em sua própria língua, eles se chamam Yoreme. O termo Mayo significa "o povo da margem do rio" e vem do rio Mayo.

Linguagem
A língua Mayo pertence ao ramo Cahita da família linguística uto-asteca. Está intimamente relacionado com o Yaqui e é falado por aproximadamente 40.000 pessoas (Censo Ethnologue 1995).

Cultura

Eles possuem autoridades tradicionais, que são eleitas por voto e sua hierarquia é respeitada a par das leis civis mexicanas.

Os primeiros habitantes desta região caçavam, pescavam e colhiam plantas. Eles gradualmente desenvolveram uma técnica agrícola que lhes permitiu se estabelecer em várias comunidades. Com a chegada dos espanhóis nos atuais estados de Sonora e Sinaloa, os Mayos faziam parte de uma confederação indígena com os Apaches, Pima e Yaqui. Seu objetivo era a defesa conjunta da invasão de outros grupos, o respeito mútuo ao seu território e o intercâmbio cultural.

Atualmente, a maioria dos Mayo trabalham com agricultura, muitas vezes com técnicas avançadas. Eles pescam e fazem artesanato para uso da comunidade. Eles constroem suas casas de adobe ou madeira, dependendo do clima e da localização.

História
Os primeiros vestígios de assentamentos na região de Mayo datam do ano 180 no atual município de Huatabampo, em Sonora.

Em 1531, após a conquista do México pelos espanhóis, campanhas militares foram organizadas para subjugar a região de Mayo à coroa espanhola. No entanto, isso não foi alcançado até 1599, através da mediação de missionários jesuítas.

O jesuíta Pedro Méndez tentou evangelizar os Mayo. No entanto, os Mayos não deixaram de resistir aos espanhóis. Em 1740 marcou uma revolta armada, que terminou com a vitória novamente para os espanhóis, seguida de um período de paz durou quase um século.

Para 1867 os Mayos voltaram a pegar em armas com os Yaquis contra o governo do México. Eles alcançaram um acordo de paz após a Revolução Mexicana com a distribuição de terras como propriedade comunal. Os Mayo lutaram com os combatentes constitucionalistas de Alvaro Obregón durante a revolução.

Festas
O principal festival Mayo acontece durante a Páscoa e retrata a paixão de Cristo. Outras festas celebravam São Francisco de Assis e a Virgem de Guadalupe .

Bandeira Mayo
A bandeira de Mayo foi desenhada por um jovem de Sonora, cujo nome não é conhecido. Um cervo cercado de estrelas, chamado masochoquim ou "Cervo das estrelas" na cultura Cahita, está em um campo laranja, representando a terra.

Referências

Sinaloa
Sonora
Povos indígenas do México

Mayo (povo)


Adevărul (en español: "La verdad") es un periódico diario en rumano de información general y de distribución matinal publicado en Bucarest, Rumania. Actualmente tiene una tirada diaria de unos 100.000 ejemplares, siendo uno de los más importantes de los que se publica en lengua rumana.

Historia

Orígenes
El 15 de diciembre de 1871 se fundó el periódico Adevĕrulŭ. La publicación era semanal y propiedad de Alexandru Beldiman, un antiguo comandante de policía y publicador de Iaşi, la ex capital de Moldavia. Beldiman dirigió el periódico en oposición al nuevo Domnitor, el príncipe germano Carlos I de Hohenzollern, llamado para el restablecimiento de su antepasado depuesto y exiliado, el moldavo Alexandru Ioan Cuza. Los artículos del periódico contra el nuevo monarca pronto comenzaron a resultar en un procesamiento a Beldiman por difamación y atacar la Constitución de 1866. Finalmente fue absuelto, pero el periódico cesó su publicación en su 13º número, en abril de 1872.

El actual diario Adevărul es el heredero del Adevĕrulŭ, que reapareció el 15 de agosto de 1888 como Adevĕrul —lo que refleja su origen veritas y la ĕ que, aunque obsoleta en el , fue mantenida por sus dueños como una señal de distinción en todos los números hasta 1951— y su primer redactor jefe fue Alexandru Beldiman. Esta primera edición se mantuvo hasta el año 1916, cuando el diario tuvo que cesar su publicación tras la ocupación de Bucarest por las tropas austro-húngaras en el contexto de la Primera Guerra Mundial. La segunda edición del diario se publicó entre los años 1919 (una vez terminada la Primera Guerra Mundial) y el año 1937, cuando las autoridades rumanas consiguieron que se dejara de editar ya que el diario tenía una clara orientación política republicana y de izquierdas.

Adevărul durante el régimen comunista
La tercera edición se publicó entre los años 1946 y 1951 con un contenido altamente politizado, siguiendo el posicionamiento político contra la monarquía rumana, a la vez que mostraba a partir de principios del año 1948 una total concordancia con los planteamientos del régimen comunista rumano. Sin embargo el año 1951 las autoridades rumanas decidieron que Adevărul se dejara de publicar, pasando todos los periodistas del diario a trabajar en el diario oficial del Partido Comunista Rumano Scînteia (en español: "La chispa"), por lo que se considera que el diario del PCR era su predecesor. Con la caída del régimen comunista a finales del año 1989 Scînteia Poporului se dejó de publicar tomándole el relevo Scînteia Poporului (en español: "El despertar del pueblo"), pero esta cabecera será renombrada al poco tiempo por la definitiva de Adevărul.

Post-comunismo

Con la recuperación de la antigua denominación a principios del año 1990, el nuevo diario dejó de ser una publicación controlada por el Estado y, por tanto, pasó de ser una empresa privada, quedando el diario bajo el control de Dumitru Tinu, que además ejercía la función de redactor jefe. Tinu ejerció una dirección del periódico más independiente, contando con la ayuda de Cristian Tudor Popescu y convirtiendo el diario en uno de los referentes periodísticos de Rumanía, ya que mantenía una cierta independencia editorial, además su estilo periodístico no había caído en el sensacionalismo y no mostraba una falta más que evidente de objetividad, rasgos estos desgraciadamente característicos en la mayoría de los diarios editados en Rumania. Así en este tiempo Adevărul se convirtió en el referente a Europa de la prensa rumana más seria y de calidad, a la vez que mantenía una actitud altamente crítica con el gobierno rumano por los numerosos casos de corrupción que afectaban a buena parte de la clase política rumana.

En el año 2003 Dumitru Tinu murió en un polémico accidente de tráfico y Cristian Tudor Popescu, uno de los más firmes e importantes colaboradores de Tinu, se hacía cargo del periódico en calidad de redactor jefe. Pero solo dos años después aparecían graves desavenencias entre Ana-Maria Tinu, la hija de Dumitru Tinu, en aquellos momentos propietaria del diario, y Tudor Popescu, ya que ésta quería "rebajar" en cierta forma el contenido político del diario, para dar cabida a informaciones más "ligeras", a lo que se opuso Tudor Popescu. Por este motivo Cristian Tudor Popescu, Lelia Munteanu y Adrian Ursus, que en aquellos momentos eran los principales redactores del diario, así como 80 periodistas más renunciaban a sus puestos de trabajo en Adevărul y pasaban a crear un nuevo diario, Gândul, con el apoyo del también periodista y poeta Mircea Dinescu.

Este nuevo diario ha mantenido el estilo de periodismo, la independencia editorial y el rigor informativo del antiguo Adevărul, mientras que el nuevo Adevărul poco a poco ha ido dando cabida a más informaciones con un alto contenido sensacionalista, a la vez que ha dejado de ser crítico con el Partido Socialdemócrata de Rumanía para criticar abiertamente al actual presidente rumano Traian Băsescu.

Referencias

Bibliografía

Informe final de la Comisión Internacional del Holocausto en Rumania, Polirom, Iaşi, 2004.  ISBN 973-681-989-2
Mihnea Berindei, Ariadna Combes, Anne Planche, 13-15 iunie 1990. Realitatea unei puteri neocomuniste, Humanitas, Bucarest, 2006.  ISBN 973-50-1160-3
David Berry, The Romanian Mass Media and Cultural Development, Ashgate Publishing, Aldershot, 2004.  ISBN 0-7546-1069-1
Lucian Boia, "Germanofilii". Elita intelectuală românească în anii Primului Război Mondial, Humanitas, Bucarest, 2010.  ISBN 978-973-50-2635-6
Maria Bucur, Eugenics and Modernization in Interwar Romania, University of Pittsburgh Press, Pittsburgh, 2002.  ISBN 0-8229-4172-4
(en rumano) Lucian T. Butaru, Rasism românesc. Componenta rasială a discursului antisemit din România, până la Al Doilea Război Mondial, Editura Fundaţiei pentru Studii Europene, Cluj-Napoca, 2010.  ISBN 978-606-526-051-1
Paul Cernat, Avangarda românească şi complexul periferiei: primul val, Cartea Românească, Bucarest, 2007.  ISBN 978-973-23-1911-6
Charles Upson Clark, United Roumania, Ayer Publishing, Mánchester, New Hampshire, 1971.  ISBN 0-405-02741-9
Tom Gallagher, "Nationalism and Romanian Political Culture in the 1990s", en Duncan Light, David Phinnemore (eds.), Post-Communist Romania: Coming to Terms with Transition, Palgrave Macmillan, Basingstoke y Nueva York, 2001, p. 104-124.  ISBN 0-333-79187-8
Radu Ioanid, "Romania", en David S. Wyman, Charles H. Rosenzveig (eds.), The World Reacts to the Holocaust, Johns Hopkins University Press, Baltimore y Londres, 1996, p. 225-252.  ISBN 0-8018-4969-1
Adrian-Silvan Ionescu, Mişcarea artistică oficială în România secolului al XIX-lea, Noi Media Print, Bucarest, 2008.  ISBN 978-973-1805-18-4
György Litván, A Twentieth-century Prophet: Oscar Jászi, 1875-1957, Central European University Press, Budapest, 2006.  ISBN 963-7326-42-1
Irina Livezeanu, Cultural Politics in Greater Romania, Cornell University Press, Ithaca, 2000.  ISBN 0-8014-8688-2
Emma Nicholson, "Civil Society and the Media in Romania", en David Phinnemore (ed.), The EU and Romania: Accession and Beyond, Federal Trust for Education and Research y I.B. Tauris, Londres, 2006, p. 64-77.  ISBN 1-903403-78-2
Z. Ornea, Anii treizeci. Extrema dreaptă românească, Editura Fundaţiei Culturale Române, Bucarest, 1995. ISBN 973-9155-43-X
Ioana Pârvulescu, Lumea ca ziar. A patra putere: Caragiale, Humanitas, Bucarest, 2011.  ISBN 978-973-50-2954-8
Tom Sandqvist, Dada East. The Romanians of Cabaret Voltaire, MIT Press, Cambridge, Massachusetts y Londres, 2006. ISBN 0-262-19507-0
Vladimir Tismăneanu, Stalinism pentru eternitate, Polirom, Iaşi, 2005.  ISBN 973-681-899-3
Glenn E. Torrey, "Rumania's Decision to Intervene: Brătianu and the Entente, June–July 1916", en Keith Hitchins (ed.), Romanian Studies. Vol. 2, 1971-1972, Brill Publishers, Leiden, 1973, p. 3-29.  ISBN 90-04-03639-3
Cristian Vasile, Literatura şi artele în România comunistă. 1948-1953, Humanitas, Bucarest, 2010.  ISBN 978-973-50-2773-5
Francisco Veiga, Istoria Gărzii de Fier, 1919-1941: Mistica ultranaţionalismului, Humanitas, Bucarest, 1993.  ISBN 973-28-0392-4
George Voicu, "The 'Judaisation' of the Enemy in the Romanian Political Culture at the Beginning of the 20th Century", en el sitio de la Universidad Babeş-Bolyai Studia Judaica, 2007, p. 138-150

Véase también
 Realitatea TV

Enlaces externos

Sitio web oficial
Entrada de "Adevărul", en la base de datos Cronologia della letteratura rumena moderna (1780-1914), en la Universidad de Florencia.

Publicaciones fundadas en 1888
Periódicos de Rumania
Periódicos en rumano

Adevărul


Miguel Perrin (Francia, 1498? - Sevilla, 1552) es un escultor renacentista de origen francés. Se desconoce la fecha exacta de su nacimiento, las primera referencias que se tienen sobre su obra parten de 1517, cuando el Cabildo de la Catedral de Sevilla lo contrató para realizar 16 figuras que debían de formar parte del cimborio de dicho templo, entre las que destaca la Virgen del Reposo. En la documentación existente se le nombra como Maestre Miguel, sin citar ningún apellido, lo cual ha dado lugar a una confusión historiográfica con un cierto Miguel Florentín de procedencia italiana.

Entre sus obras principales se encuentran varios relieves en barro cocido situados en la Puerta del Perdón (1519-1521), la Puerta de Palos (1520) y la Puerta de Entrada en Jerusalén (1521-1523) de la Catedral de Sevilla. También se le atribuye la Virgen del Oratorio (donada a la Catedral de León en el año 1536, actualmente en Museo Catedralicio-Diocesano del templo) y el grupo de la Lamentación de la capilla de los Mondragón de la Catedral de Santiago de Compostela (1526-1527).

Referencias

P
P
Alfareros y ceramistas de España

Miguel Perrin


Abraham Lillo Machuca, más conocido como Tony Caluga (Sierra Gorda, Antofagasta, 6 de enero de 1916-Santiago, 17 de julio de 1997) fue un payaso chileno y uno de los artistas circenses más populares y destacados de la historia del país, considerado como referente de la cultura popular chilena.

Trayectoria
En 1926, Lillo Machuca, con sólo 9 años de edad, se lanzó a la vida artística viajando desde su natal Antofagasta a la conquista de Santiago, donde recorrió calles y locales. Sus primeros oficios fueron de cantante de ópera o improvisado actor callejero. Su talento y carisma comenzarían a abrirle puertas muy pronto.

Autobautizado como Machuquita, en 1932, llegó a los 15 años al famoso circo Las Águilas Humanas, donde comenzó a gestarse la leyenda del "Tony Caluga", nuevo nombre adaptado para Lillo Machuca, que alcanzó renombre internacional recorriendo el país y el continente, cosechando risas y aplausos de grandes y chicos. En 1941, empieza a dictar clases de payaso en el Teatro Caupolicán, convirtiéndose en número fijo en dicho recinto y consolidando su carrera, hasta instalarse con su propia carpa detrás del Hospital San Borja. Junto a su mujer, Teresa San Martín, formó una de las familias circenses de mayor trayectoria en el país.

De esta forma, Tony Caluga se convierte en un personaje típico de la cultura chilena, cuya institución circense supera la barrera del humor, y se convierte en un símbolo de la esencia de la chilenidad; su figura trasciende, se potencia y se eleva a la categoría de icono de la sociedad chilena. Así, artistas de diferentes ámbitos -en lo principal, payasos, cómicos y humoristas en ciernes- recogen sus técnicas, experiencia y domimio escénico para desarrollar sus propios espectáculos.

Lillo Machuca supo desarrollar una figura de payaso que se separaba de los prototipos o clasificaciones tradicionales; es decir, en sí, no era ni un clown ni un augusto, aunque se vinculó con este último y el contraugusto: pintaba la punta de su nariz de negro, usaba una "pantys" (calceta femenina) a modo de cubierta de su cabeza (para aparentar semi-calvicie), cabello-peluca de color anaranjado en los costados de las orejas y una especie de bigote blanco; vestía trajes amplios de colores vistosos (verde, amarillo, fucsia); y, en ocasiones, utilizó un sombrero.

Junto con ello, desarrolló un espectáculo circense que mezcló el humor con aspectos de reflexión ética de la vida y las costumbres del ser humano, y la denominada idiosincrasia del chileno (picardía y jocosidad basada en el uso de chilenismos no groseros).

Su historia y su figura fueron puestas de relieve con la exitosa obra de Andrés del Bosque, "La siete vidas del Tony Caluga", estrenada por primera vez en 1994, y que marcó un hito en el teatro chileno, además de una fuerte influencia en las nuevas generaciones ligadas a las tablas. En ella, del Bosque revela los misterios de la vida del famoso payaso, la cual investiga a través de familiares y personas del ambiente que lo conocieron o trabajaron con él. La sencillez del lenguaje, el humor, la chispa y el carácter popular hicieron de ésta una obra entrañable, con la que el público se identificó ampliamente, al igual que con su personaje. Premiado con el Premio APES y con el Premio de la Crítica 1995, este montaje, que es uno de los más vistos en las últimas décadas, dio origen en Chile a una vigorosa corriente de Circo Teatro que hoy es reconocida por su carácter renovador, no sólo del teatro profesional, sino también de la pedagogía teatral.

El Tony Caluga murió a los 81 años, el 17 de julio de 1997, a causa de una neumonía aguda, en su casona de Quinta Normal, en Santiago. Un monolito lo recuerda en el bandejón central de la avenida principal de la capital Alameda, en la esquina de General Velásquez, lugar donde cada septiembre se levantan las carpas de los circos capitalinos.

Su hijo Caluga Junior y sus nietos del Clan Caluga, reparten sus temporadas entre Chile y varios países de Latinoamérica, en donde han obtenido un gran reconocimiento, con un espectáculo que, según ellos mismos, evita el humor grosero y pretende entregar un mensaje como Chaplín.

Referencias

Nacidos en la Región de Antofagasta
Fallecidos en Santiago de Chile
Payasos de Chile

Tony Caluga


سبرينغ فالي  هي قريةفي ولاية نيويورك الأمريكية.

يبلغ عدد سكانها حسب تعداد سنة 2000: 25,565 نسمة. ويبلغ عددهم حسب تقدير 2007 حوالي:26,285 نسمة.

أعلام

 جوليانا مارغوليس
 تيم ماكان
 زيكي زاولوك
 جون هارفي
 فيل بوغل
 دانيال كارتر بيرد
 هيلين دينغكام

المراجع

ثقافة أمريكية هايتية في ولاية نيويورك
قرى في مقاطعة روكلاند (نيويورك)
قرى نيويورك (ولاية)
قرى ولاية نيويورك
مدن ولاية نيويورك

سبرينغ فالي (نيويورك)


Kosmos 2321, ruski navigacijski i komunikacijski satelit iz programa Kosmos. Vrste je Parus (Parus br. 703).
Lansiran je 6. listopada 1995. godine u 03:23 s kozmodroma Pljesecka u Rusiji. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Kosmos-3M 11K65M. Orbita mu je bila 258 km u perigeju i 775 km u apogeju. Orbitna inklinacija mu je bila 82,94°. Spacetrackov kataloški broj je 23676. COSPARova oznaka je 1995-052-A. Zemlju je obilazio u 94,95 minuta. Pri lansiranju bio je mase 825 kg.

Zbog kvara u drugoj fazi nije dosegnuo orbitu. Vratio se u atmosferu 21. kolovoza 1997. godine.

Izvori
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2321


Petrică și încă cineva este un film românesc din 1964 regizat de Ștefan Munteanu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1964 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1964

Petrică și încă cineva


L'Albatros L.103 (désignation RLM Al 103) était un avion expérimental construit par Albatros au début des années 1930. Il s'agissait d'un monoplan à aile parasol dont le pilote et l'observateur des essais en vol étaient assis dans des cockpits séparés et ouverts. L'Al 103 a été utilisé pour tester les variations de balayage, de dièdre et d'empennage.

Références

Avion monomoteur
Avion des années 1930
Avion construit en Allemagne
Avion monoplan
L103

Albatros L.103


Bajerov este o comună slovacă, aflată în districtul Prešov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 450 de locuitori. Se învecinează cu comuna Kvačany.

Istoric
Localitatea Bajerov este atestată documentar din 1332.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Bajerov