Gundelia is a low to high (20–100 cm) thistle-like perennial herbaceous plant with latex, spiny compound inflorescences, reminiscent of teasles and eryngos, that contain cream, yellow, greenish, pink, purple or redish-purple disk florets. It is assigned to the family Asteraceae. Flowers can be found from February to May. The stems of this plant dry-out when the seeds are ripe and break free from the underground root, and are then blown away like a tumbleweed, thus spreading the seeds effectively over large areas with little standing vegetation. This plant is native to the eastern Mediterranean and the Middle-East. Opinions differ about the number of species in Gundelia. Sometimes the genus is regarded monotypic, Gundelia tournefortii being a species with a large variability, but other authors distinguish up to nine species, differing in floret color and pubescence. Young stems are cooked and eaten in the Middle-East and are said to taste like a combination of artichoke and asparagus. The plant also contains compounds that have been demonstrated to be effective against a range of ailments.  A large quantity of pollen assigned to Gundelia has been found on the Shroud of Turin, which may suggest that the crown of thorns was made from Gundelia.

It is called Akkoub () in Arabic, silifa in Greek, Akuvit ha-Galgal () in Hebrew, Kangar (), () in Armenian and Persian, Kenger in Turkish (derived from Persian), and Kengir (Kurdish: کەنگر) or Sisi (Kurdish: سسی) in Kurdish. It's called tumble thistle in English.

Description

Gundelia tournefortii is a spiny hemicryptophyte with stems 20–100 cm high, that branch from the base, the first growth of the plant consists of a rosette of leaves. All parts contain a milky latex. The parts above the surface break from the root and may be blown away by the wind as a tumbleweed, assisting in the dispersion of the seed. All counts executed so far arrive at eighteen chromosomes (2n=18).

Root, stems and leaves
The plant develops a woody, vertical rootstock of up to 4 cm in diameter, at the surface usually covered by the remains of old leaves. The leaves are sessile or decurrent at their base with spiny wings, and alternate set along the stems. The lowest leaves are usually 7–30 cm long and 4–16 cm wide, pinnately dissected and the sections of the larger leaves may be pinnately parted themselves, and have a dentate or serrate margin, all tipped with spines. The midvein and sideveins are prominent, whitish, sometimes tinged purple. The leaf surface may be covered in spiderweb-like hairs, that tend to wither away quickly.

Inflorescence

The stem divides into ten or more branches, each of which is topped by a compound spiny ovoid inflorescence of 4–8 cm in diameter, which may be covered in dense arachnoid hairs. This inflorescence is unusual for members of the family Asteraceae, as each true flowerhead is so far reduced as to only contain one floret, which is surrounded by its own involucre. Five to seven of these monofloral flowerheads combine into secondary flowerheads, each subtended by a spiny bract hardly or substantially longer than the secondary flowerheads, with only the centre floret developing a cypsela, and the surrounding ones only producing pollen. These secondary flowerheads later break free from the globose assembly of flowerheads that sit on the end of each branch of the stem during the tumbleweed-stage. Remarkable for a member of the tribe Cichorieae are also the disk florets, a trait that is further only present in Warionia saharae.

Florets
The pentameric corollas are usually 7–10  mm long, gloomy purple or yellowish outside, white to bright yellow, greenish, flesh colored or silvery to red purple inside, with spreading narrow lobes of 3–4 mm mm  long  and about 1 mm wide, the tube hairless inside. The five merged anthers form a cylinder of 4–6  mm long, yellow or brownish in color. The style arms are also brownish.

Pollen
Pollen is covered in acute spines.

Fruit and seed
The involucral bracts of the secondary flowerheads are merged into a brown, durable, hard cup with a fibery fringe. Each contains only one cypsela of about 8 mm long, 5 mm at its widest, somewhat dorsally compressed, narrow at its base and widest beyond halflength, with the pappus at its tip consisting of a 2 mm high cup, narrowest at its base.

Characters common to all Asteraceae
Like in all Asteraceae, the pentameric flowers have anthers that are fused together forming a tube through which the style grows. The style picks up the pollen on hairs along its length and splits into two style branches at its tip. These parts sit on an inferior ovary that grows into an indehiscent fruit in which only one seed develops (a so-called cypsela). All florets (in this case only one) are set on a common base (the receptacle), and are surrounded by several rows of bracts, that form an involucre. A particular character of Gudelia that is rare among the Asteraceae is that florets are gender specialised, with the central floret being functionally hermaphrodite and the marginal florets being functionally male.

Characters common to Cichorieae
Tumble thistles are assigned to the Cichorieae-tribe that shares anastomosing latex canals in both root, stem and leaves, and has flower heads only consisting of one type of floret. In Warionia and Gundelia these are exclusively disk florets, while all other Cichorieae only have ligulate florets. Gundelia is unique in the complex morphology of the inflorescences.

Differences with other genera
Warionia and Gundelia share a thistle-like appearance, anastomosing latex-ducts, floral heads that only contain disk florets, spurred anthers, and styles with branches and highest part of the scape covered with long hairs. Gundelia however is herbaceous, has monofloral primary flowerheads combined into groups of five to seven, the centre floret hermaphrodite, the marginal florets functionally male, and those groups combined in ovoid spiny florescences at the end of the stem, and spiny leaves, florets dull yellow to dull purple on the inside, purple to rusty on the outside. Warionia is a shrub, has many dandelion-yellow florets in each flowerhead, single or with two or three together at the end of the branches, the leaves dentate but not spiny.

Scolymus is also a thistle-like herbaceaceous perennial with anastomosing latex-ducts, related to Gundelia, but it has many yellow, orange or white ligulate florets in each flowerhead, which are arranged with many in a spike-like inflorescence, or with a few at the end of the stems.

Phytochemistry
Gundelia contains several essential oils, with large proportions (20-25% each) of thymol and germacrene-D.

Taxonomy

Taxonomic history
As far as known, the tumble thistle was first collected during an expedition by Leonhard Rauwolf (1573–1575), and this specimen can now be found in the National Herbarium in Leiden, the Netherlands. Tournefort, Von Gundelsheimer and Claude Aubriet also collected this plant while traveling through Greece, Turkey, former Armenia and Persia (1700–1702). Since Von Gundelsheimer was the first to have sighted the plant, his companions began to call it Gundelia. Tournefort already observed the remarkable morphology of the compounded flowerheads. Carl Linnaeus in 1753 adopted and published this name, providing the correct name. Henri Cassini in 1821 suggested to assign this species to the tribe Vernonieae. In 1828 he specified this assignment to the Vernonieae-Rolandreae, a group formalized by Christian Friedrich Lessing as subtribe Rolandrinae in 1831. Following a change in the interpretation of the complex inflorescence, Cassini rejected the interpretation by Linnaeus, and erected the genus Gundelsheimera, which is illegitimate as it is based on the same type specimen. Next, George Bentham and Joseph Dalton Hooker in 1873 placed the species in the tribe Arctotideae, subtribe Gundelieae (corrected name Gundelinae). Pierre Edmond Boissier in 1875 thought this taxon sufficiently divergent to erect the tribe Gundelieae. Karl August Otto Hoffmann misspelled the genus name as Grundelia, while remarking that Gundelsheimera is a synonym. Other authors hesitantly considered a position for Gundelia in the Cardueae sensu lato. It recently has also been combined with Warionia in the tribe Gundelieae by C. Jeffrey.

Number of species

The earliest descriptions of Gundelia recognise that the corollas could be cream, flesh coloured or purplish. Linnaeus regarded the genus as monospecific, but distinguished plants with purple corollas as variety β. Bornmüller in 1939 distinguished a forma purpurascens. Other infraspecific taxa differ only in leaf characters. Many modern authors recognise only Gundelia tournefortii with a wide variation in corolla color, or both G. tournefortii and a much more uniform G. aragatsi Nersesyan with brown red corollas and very downy inflorescences. Other species distinguished by some authors are  G. armeniaca Nersesyan, G. dersim Vitek, Yüce & Ergin, G. glabra Vitek, Yüce & Ergin and G. munzuriensis Vitek, Yüce & Ergin, G. rosea Al-Taey & Hossain, G. tenuisecta Vitek, Yüce & Ergin and Gundelia vitekii Armağan.

Modern classification
Debate on the number of subtaxa remains and some authors think there is only one species, Gundelia tournefortii. Others also recognise G. aragatsi, a form only known from Armenia, that has brown red corollas and very felty inflorescences. Some even distinguish up to nine different taxa. Gundelia is now assigned to the Cichorieae-tribe, as the basal member of the  Scolyminae-subtribe.

Phylogeny
According to recent genetic analyses, the genus Gundelia is related to the genera Hymenonema, Scolymus and Catananche. This results in the following relationship tree.

Etymology
Pedanius Dioscorides called this plant silybum. The genus Gundelia is named to honor Andreas von Gundelsheimer (1668–1715), a German botanist, while the species name  tournefortii was named after Joseph Pitton de Tournefort, a French botanist, who together undertook a botanical journey to the Levant, during which the species was collected, described and illustrated.

Distribution
Gundelia tournefortii plant is mostly found in the Eastern Anatolia Region of Turkey and in the province of Muş. In autumn, the dried yellow layers of the plant cover all the mountains. So much so that the degree that can be seen even from space. The tumble thistle can be found in Cyprus, Turkey (Anatolia), Armenia, Azerbaijan, Northern Iraq, northern Iran, Afghanistan, western Syria, Turkmenistan, Kazakhstan, Uzbekistan, Israel, Palestine, Lebanon, Jordan, and Egypt. It has been introduced in Algeria.

Ecology
Gundelia grows on limestone, igneous rock or reddish soils, in steppe, open oak or pine woodland, or between coppices, as weed in barley- or cornfields, fallowed or deserted fields, and in roadsides. It can be found at altitudes up to 2500 m. It is pollinated by insects such as honey bees and pollen feeding beetles, such as the Garden Chafer.

Cultivation
Seeds germinate slowly and may take several years. Seedlings can be planted outside but required light, well-drained soil, and protection against frost. Growth is slow during the first year. Plants can be grown in the rock garden, or on raised beds. Gundelia is probably hardy to about −15 °C when the drainage is good. Plants have been grown intermittently at the École de Botanique and in what is currently known as the Jardin des Plantes, Paris, since the 18th century.

Use

Food
Early in the year, Gundelia plants growing in the wild are cut at the base and the thorns are removed. Leaves, stems, roots, and particularly the undeveloped flowerheads can be eaten. The base of the young leaves which is still under the surface is used by Bedouin and Arabs to make akkub soup. In the West Bank, young flowerheads, stems and leaves are fried in olive oil, mixed with a stew of meat chops until well done, and served mixed with yogurt. Gundelia is said to taste like something between asparagus and artichoke. Another dish is to put a trimmed inflorescence in a meatball, fry these in olive oil and then simmer them in a sauce containing lemon juice. In the mountainous area in south Kurdistan (Iraqi Kurdistan), Gundelia is still being used as a vegetable, but in Israel where it is numbered among the few, wild edible plants, collecting for the market resulted in a decline in the plant population and collecting is restricted to personal use.

A chewing gum can be made from the latex, a fact that is already mentioned by Tournefort in 1718, and is called "kenger sakızı" in Turkish. The fruits as well as roots can be roasted and ground to be used as substitute coffee, and is known as "kenger kahvesi". In recent times, mature seeds have been used to extract oil. Remains of charred inflorescences of Gundelia from the neolithic found in Turkey and Iraq indicate that oil was pressed from the seeds as long as at least 10,000  years ago.
The seeds are edible (called سِسّي "Sissi" in Iraq); dried, salted and roasted are sold in nut shops, they taste similar to sun flower seeds.

The cypselas contain almost 7% oleic acid and 12½% linoleic acid, making the oil comparable to soybean, corn, sunflower and sesame oils. Commercial use would be dependent on plant breeding to improve crop yield, suitability for harvesting and for food processing, such as selection of spineless plants.

Medical uses
Traditionally, Gundelia is used to treat a wide variety of ailments such as liver diseases, diabetes, chest pain, heart attacks, pain in the chest and the stomach, leukoderma, diarrhea and bronchitis. In addition hypoglycaemic, laxative, sedative, anti-inflammatory, anti-parasite, antiseptic and emetic effects have been claimed, as well as improvement of the gums and curing spleen enlargement. Proven effects include antibacterial, anti-inflammatory, hepatoprotective, antioxidant, antiplatelet and cholesterol suppression.

Fodder
Fully grown foliage is used to feed livestock in spite of the spines, both fresh (in Syria and Palestine) and dry (in Kurdistan and Iran).

Culture
In 1998 pollen found on the Shroud of Turin was analysed and with 29%, the pollen assigned to Gundelia was the most numerous. Such a high density makes it very unlikely that this would merely be the result of the Shroud having been exposed to the wind, particularly because Gundelia is an insect-pollinated, not a wind-pollinated plant. Some researchers have suggested this implies that the crown of thorns was made from Gundelia-branches. Other authors doubt the accuracy of the pollen analysis and of the process of gathering the pollen from the Shroud. One reason for doubt is that during the period that pollen is present in the plant, the thorns would have still been tender. It was suggested the pollen is from Helichrysum-species which have a similar type of pollen. Helichrysum was used in classical times to make crowns and garlands for the diseased because they do not wither and remain scented for a long time. An alternative explanation suggested is that rather more recent different flowers have been pressed against the Shroud to create contact relics, while in the process contaminating it with pollen and therefore diluting the original pollen signature.

Some Bible scholars think that the tumbleweed that is spoken of in Psalm 83, verse 14 "Make them like tumbleweed, O my God, like galgal before the wind" is Gundelia. Akkub, the biblical name for this species, is already mentioned in the Babylonian Talmud.

References

Cichorieae
Flora of Western Asia
Flora of Greece
Flora of Cyprus
Flora of Palestine (region)
Asteraceae genera

Gundelia


Vilarandelo Portekiz'de Valpaços belediyesine bağlı olan, 20,36 km2 yüzölçümüne sahip, 1.123 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Valpaços

Vilarandelo


De Oldehove (frisisk: Aldehou) er et ufærdigt kirketårn i det middelalderlige centrum af den frisiske hovedstad Leeuwarden. Det hælder mere end det skæve tårn i Pisa i Italien.

Oldehove er tillige navnet på en kunstig forhøjning, en værft ("Terp" på nederlandsk, "wert" eller "wierd" på frisisk), som i slutningen af det 9. århundrede blev bebygget med en katolsk kirke dedikeret til Sankt Vitus. Konstruktion af det tilstødende sengotisk tårn begyndte i 1529 efter, at borgerne i Leeuwarden krævede et tårn højere end konkurrenten Martintoren i Groningen-by i provinsen Groningen. Ansvarlig for byggeriet var Jacob van Aken (eller Aaken), og efter hans død, Cornelis Frederiksz.

Under anlægsarbejdet begyndte tårnet at synke, hvilket bygningsmændene forsøgte at kompensere for ved at indføre adskillige "knæk", men projektet blev stoppet i 1532 (1533 i henhold til en anden kilde). I 1595-1596 blev den daværende forladte kirke revet ned, men tårnet blev tilbage. Det består hovedsageligt af mursten, men bygherrerne anvendte tillige såkaldte Bentheim-sandsten.

Det er opført som et rijksmonument, nummer 24331:e.

Noter

Litteratur
 R. Stenvert et al.: Monumenten in Nederland: Fryslân, s. 25, 41 and 189-196. Waanders Uitgevers, Zwolle, Nederlandene; 2000. .

Eksterne henvisninger

Etableret i 1529
Ophørt i 1532
Kirker i Nederlandene

Oldehove


"Općinska nogometna liga Đakovo, također i kao "Nogometno prvenstvo Đakovštine" za sezonu 1973./74.
Liga je igrana u dvije skupine:
 Istok – 12 klubova, prvak "Radnik" iz Vrbice
 Zapad – 11 klubova, prvak "Budućnost" iz Gorjana

Istok

 Ljestvica

 Ivanovci – skraćeni naziv za Ivanovce Gorjanske

 Rezultatska križaljka

 Izvori:

Zapad

 Ljestvica

 ljestvica bez rezultata jedne utakmice
 Đakovačka Satnica – drugi naziv za Satnicu Đakovačku
 Đakovački Selci – drugi naziv za Selce Đakovačke
 Josipovac – skraćeni naziv za Josipovac Punitovački
 Jurjevac – skraćeni naziv za Jurjevac Punitovački

 Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Područna liga NSP Osijek 1973./74.

Vanjske poveznice

Izvori

 "Sportske novosti", 1974. godina
 "Sportske novosti", izdanje od 12. lipnja 1974., str. 17

1973-74 Đakovo
Đakovo

Općinska nogometna liga Đakovo 1973./74.


A Medalha Emil Kirschbaum () é uma medalha de mérito concedida por conquistas em engenharia de processos térmicos. É uma homenagem a Emil Kirschbaum, fundador da engenharia de processos térmicos, visto como uma disciplina separada em função de seu trabalho.

A medalha é concedida pelo menos a cada três anos pela ProcessNet, um projeto conjunto da DECHEMA e a Verein Deutscher Ingenieure (departamento VDI-Gesellschaft Verfahrenstechnik und Chemieingenieurwesen), para pessoas que trouxeram novos e essenciais conhecimentos em engenharia de processos térmicos. Da mesma forma, a aplicação da pesquisa na prática industrial deve ser promovida, em particular no caso de processos para scale-up.

Recipientes
1991 Helmut Knapp, Berlim
1994 Alfons Mersmann, Munique
1997 Karl Stephan, Stuttgart
2000 Ulfert Onken, Dortmund
2003 Johann Stichlmair, Munique
2006 Ralf Goedecke, Rodenbach
2009 Gerd Maurer, Kaiserslautern
2012 Jürgen Gmehling, Oldenburg
2014 Andrzej Górak, Dortmund
2016 Andreas Seidel-Morgenstern, Magdeburgo
2018 Wolfgang Arlt, Erlangen
2021 Hans-Jörg Bart, Kaiserslautern

Ligações externas
ProcessNet-Seite über die Emil Kirschbaum-Medaille

Prêmios da Alemanha
Prêmios estabelecidos em 1991

Medalha Emil Kirschbaum


Ahmed Gemal Pașa (în , în , cunoscut în arabă ca Jamal Basha, 6 mai 1872, Midili, (Mitilini), în insula Lesbos – 21 iulie 1922, Tiflis (Tbilisi)) a fost un comandant militar și om politic turc, dintre conducătorii  partidului "Unității și Progresului" (İttihat ve Terakki Cemiyeti) cunoscut ca ("Junii Turci"). El a făcut parte între anii 1913-1918 din triumviratul militar "al celor Trei Pașale" care a condus de facto Imperiul Otoman în anii Primului Război Mondial. Gemal Pașa a îndeplinit, între altele, funcțiile de ministru al flotei militare și de guvernator militar al Siriei mari (1915-1917). În Primul Război Mondial a comandat forțele otomane pe frontul siro-palestinian, unde a suferit o decisivă înfrângere din partea armatei britanice. În 1919 un tribunal militar turc l-a condamnat la moarte în contumacie, între altele, pentru implicarea sa în măcelurile săvârșite împotriva populației civile armene.

Biografie

Copilăria și tinerețea
Ahmed Gemal s-a născut în 1872 la Midili (în ), pe insula Lesbos, pe atunci în Imperiul Otoman, în zilele noastre aparținând Greciei, ca fiul al farmacistului militar Mehmet Nesip efendi. În 1890 el a absolvit colegiul militar Kuleli, apoi a studiat in anul 1893 Academia militară din Istanbul (Mektebi Harbiyeyi Șahane), devenind chirurg militar, cu gradul de căpitan (1895). La început a slujit în secția 1 a Ministerului de Război (Seraskerlik Erkanı Harbiye), apoi în secția însărcinată cu construcția fortificațiilor militare de la Kirk Kisile (Kırklareli) de pe lângă Armata a 2-a otomană. În 1896 a fost atașat Corpului al II-lea de Armată otoman. După doi ani a devenit șeful statului major al Diviziei de recruți din Salonic.

Ascensiunea militară și politică
Între timp, Gemal s-a alăturat Comitetului "Uniune și Progres" (İttihat ve Terakki Cemiyeti), organizație politică secretă care și-a propus să răstoarne regimul sultanului Abdul Hamid al II-lea. În anul 1905 Gemal a primit gradul de maior și a fost numit inspector al Căii ferate a Rumeliei. În 1906 a fost cooptat în "Societatea otomană pentru libertate", devenind un activist proeminent al Comitetului "Uniune și Progres". În 1907 a fost numit membru în consiliul Celui de-al III-lea Corp de armată otoman. Aici a făcut cunoștință și a colaborat cu Ali Fethi Okyar și cu Mustafa Kemal. În 1908-1909 Gemal a devenit una din persoanele cele mai influente din administrația otomană.
În 1909, în urma masacrelor de la Adana în Cilicia, în care au pierit circa 30,000 armeni, noul regim al Junilor Turci l-a numit vali (prefect) al provinciei, avand misiune de a calma spiritele și a liniști populația armeană.

Războaiele Balcanice

În anul 1911 Gemal a fost numit guvernator al Bagdadului. El a demisionat pentru a se reangaja în armată și a participa la Primul Război Balcanic, pe linia frontului de la Salonic, pentru apărarea posesiunilor otomane din Turcia europeană. În octombrie 1912 a fost promovat la rangul de colonel. La finele Primului Război Balcanic a jucat un rol însemnat în propaganda Junilor Turci împotriva negocierilor cu țările europene învingătoare.

A participat și la Al Doilea Război Balcanic și la lovitura de stat a Junilor Turci din 23 ianuarie 1913, după care a fost numit comandant al Istanbulului și ministru al lucrărilor publice. În 1914 a fost numit ministru al flotei militare.

Primul Război Mondial

Când în preajma Primului Război Mondial, Europa s-a regăsit divizată in două blocuri principale - Antanta și Puterile Centrale, Gemal pașa a sprijinit ideea alianței cu Franța, membră a Antantei. El a plecat în Franța pentru a negocia o astfel de alianță, dar a eșuat. Atunci, a căzut de acord cu ceilalți conducători ai Junilor Turci, Enver Pașa și Talaat Pașa care favorizau partea germană. adică a Puterilor Centrale. În 1913 împreună cu Enver și Talaat, Gemal a preluat controlul guvernului otoman. "Triumviratul celor Trei Pașale" a condus de facto Imperiul Otoman pe toată durata celui Primului Război Mondial și a fost responsabil de măceluri în masă contra populației civile grecești, armene (Genocidul armean) și asiriene (Genocidul asirian) și de represiuni ale naționalismului arab.
Gemal a fost în acei ani unul din principalii ideologi ai politicii interne și externe otomane, care, în mare masură, s-a dovedit dezastroasă pentru imperiu.

După ce Imperiul Otoman a declarat război puterilor din Antantă, Enver Pașa l-a numit pe Gemal Pașa comandant al armatei otomane în luptele cu armata britanică în Egipt și Levant. Ca și Enver însuși, el a eșuat ca lider militar.
La începutul lunii octombrie 1914 Gemal și-a folosit prerogativele ministeriale pentru a autoriza pe amiralul Wilhelm Souchon să lanseze un atac preventiv în Marea Neagră, ceea ce a silit Franța și Marea Britanie să declare imediat în acea lună război Imperiului Otoman

Guvernator al Vilayetului Siriei Mari

În 1915 Gemal Pașa a fost numit guvernator al Siriei mari (Siria, Liban și Palestina), beneficiind de depline puteri civile și militare. În mai 1915 o lege provizorie i-a conferit puteri în virtutea stării de urgență. Toate hotărârile guvernului otoman din Istanbul cu privire la Siria necesitau aprobarea sa.
Ofensiva contra britanicilor pe care a comandat-o la Canalul de Suez, și al doilea atac în zona Canalului, au eșuat.
Numeroasele măsuri de austeritate impuse de război, precum și catastrofele naturale care au lovit regiunea în acei ani au provocat nemulțumirea crescândă a populației locale față de guvernanții otomani și au dus la creșterea sentimentului național arab și, în cele din urmă, la Revolta arabă. Între timp, armata otomană de sub comanda colonelului german Kress von Kressenstein a izbutit să înainteze în peninsula Sinai și să o ocupe. Ostilitatea dintre Gemal Pasa și Kress von Kressenstein a reprezentat și ea una din slăbiciunile comandamentului otoman. În cele din urmă, ofensiva otomană din ianuarie-februarie 1915 la Canalul de Suez s-a soldat cu eșec.

După cum scrie David Fromkin, la sfârșitul anului 1915, se spunea că Gemal, având prerogative de vicerege, ar fi început să negocieze în secret cu Antanta pentru a pune capăt ostilităților. Ar fi propus candidatura sa la tronul unei Sirii independente care urma să înlocuiască administrația locală otomană. Negocierile secrete nu ar fi putut reuși, pentru că aliații nu ajunseseră la un acord asupra viitorului Imperiului Otoman și a teritoriilor de pe cuprinsul său.
Gemal a devenit foarte critic față de Antantă, colaborând strâns cu armata germană și a început să urască tot mai mult politica Imperiului Britanic.
Istoricul Alexander L.Macfie pune la îndoială existența acestor negocieri secrete. După opinia sa, Gemal pașa «nu ar fi întreprins niciodată o acțiune atat de riscantă, mai ales
că se distingea  prin patriotismul său».(«it may be doubted if he would ever have undertaken so risky an adventure, particularly as he was noted for his patriotism»)

Succesul militar cel mai mare al lui Gemal a fost cel împotriva forței expediționare britanice
în Mesopotamia, care a sosit în regiune din India la începutul anului 1915. 35,000 soldați britanici au mărșăluit la nord de Bagdad, sperând să cucerească citadela cu cât mai puține pierderi.
Gemal a pus pe picioare o armată uriașă de 200,000 ostași, turci și arabi, care, sub comanda generalului Halil Kut, au asediat pe britanici la Kut al-Amara.
Britanicii au primit permisiunea lui Gemal de a evacua un număr de răniți, dar încercările lor de a-l convinge, prin mai mulți emisari,să permită evacuarea tuturor soldaților încercuiți, s-au lovit de refuz. Încercările inamicului de a scăpa din asediu pe fluviu, cu ajutorul unor bărci de salvare, s-au lovit de focuri de artilerie. Britanicii subestimasera capacitatea administrativă remarcabilă a lui Gemal și voința sa de a rezista.
Turcii s-au luptat cu curaj și în Bătălia de la Ctesiphon din 1915, dar soarta rezervată de ei prizonierilor și populației civile a sporit faima de general crud și capricios a lui Gemal.
În raportul colonelului T.E.Lawrence asupra negocierilor de după căderea poziției de la Kut al Amara în aprilie 1916, el și-a exprimat admirația față de faptele de arme ale otomanilor și l-a descris pe Gemal Pașa ca pe un "personaj pitoresc".("a colourful character").

În anii 1916-1917 a crescut tot mai mult amenințarea Revoltei Arabe ațâțată de spionajul britanic. Gemal a instituit un strict control asupa Vilayetului sirian, reprimând opoziția locală, inclusiv naționalismul arab și sirian.
Autoritățile otomane au ocupat consulatele franceze de la Beirut și Damasc, au confiscat documentele secrete franceze pe care le-au găsit, și care conțineau date despre activitățile de opoziție și numele celor implicați în ele.
Gemal Pașa a folosit aceste informații ca și cele din documente găsite la membri ai Partidului pentru decentralizare. El era de părere că insuccesele sale militare se datorau opozanților subterani sprijiniți de Franța. În consecință a luat măsuri deosebit de reoresive contra unor mișcări insurgente arabe ca "Âliye Divan-ı Harb-i Örfisi", ai cărei conducatori au fost judecați de curți marțiale și condamnați.

După ce a ordonat spânzurarea la 6 mai 1916 la Damasc a mai multor militanți libanezi, șiiți și creștini sirieni acuzați pe nedrept de trădare, Gemal Pașa a devenit cunoscut între arabi sub porecla "Al Saffah" , adică "Măcelarul".

În memoriile sale, liderul "Mișcării pentru Reforma din Beirut", Salim Ali Salam a menționat următoarele detalii:

.
În anii 1915-1916 34 opozanți politic au fost executați de Gemal Pașa, devenind martiri ai cauzei lor.

În timpul genocidului contra armenilor, Gemal nu pare să fi fost unul din cei mai fervenți partizani ai exterminării tuturor armenilor. A vrut și să profite de exploatarea muncii forțate a armenilor în lucrări publice. La un moment dat a dispus deblocarea unor credite pentru "reașezarea" cu forța a 35.000 de deportați armeni în Siria. Dar în cele din urmă din acești armeni nu au supraviețuit decât 4.000, restul pierind de foame și boli.

Comandant al Armatei a IV-a

Comandantul garnizoanei britanice din Gaza, maiorul Tiller dispunea de 7 batalioane de infanterie, un escadron de cavalerie si câteva unități pe cămile.
În fața orașului se mai aflau 2000 de soldați britanici comandați de colonelul Chetwode.
Gemal Pașa s-a îndreptat șovăielnic cu Divizia 33  pentru a elibera Gaza. Kressenstein a fost încântat de succesul său în respingerea atacului britanic, și voia să înainteze cu agresivitate prin Shellal, Wadi Ghazze și Khan Yunis, dar Gemal i-a interzis să o facă. Britanicii aveau o divizie întreagă în retragere, așa încât un atac de acest fel din partea a două batalioane turcești ar fi putut cauza nimicirea atacatorilor. Decizia lui Gemal era deci, corectă.

Unul din colaboratorii lui Gemal în Irak era inginerul colonel Heinrich August Meissner, cel care a construit căile ferate ale Hejazului și Bagdadului. Acum era însărcinat cu un nou proiect ambițios, cel de a construi o cale ferată prin Bir Gafgafa spre Canalul de Suez.
Până în octombrie 1915 Puterile Centrale au construit deja 160 km din linia feroviară dinspre oaza Beersheba. Gemal a susținut cu insistență că lungirea căii ferate era necesară pentru a ataca Egiptul aflat sub control britanic.

Considerat crud și brutal, după standarduri occidentale, Gemal Pașa devenise angajat trup și suflet mașinii militare turco-germane, iar Marea Britanie, de partea ei, aspira cu dârzenie să obțină controlul asupra Siriei Mari. Kemal Mustafa și Gemal însuși au devenit cu timpul sceptici față de capacitățile germane.
Gemal nu era încă pregătit să furnizeze în mod deschis  sprijinul necesar aliaților germani.
El a insistat asupra posibilității unui atac al Antantei în spatele liniilor Armatei Yildirim (Armata a VII-a otomană) care a fost mobilizată cu ocazia Conferinței Turco-Germane de la Aleppo.
În perioada zbuciumată care a urmat, Gemal a fost trimis la comanda Armatei a IV-a, sub ordinele generalului Erich von Falkenhayn. Cei doi au adoptat un plan similar cu cel al lui Kress la Gaza și au trimis armata Yildirim la Bagdad. Abia în octombrie 1917 a putut Armata a VII-a să descindă spre sud pentru a se măsura cu amenințarea din partea generalului Edmund Allenby, fiind împiedicată, însă, de limitele impuse de îngustimea căii ferate din Palestina, care fusese construită departe de litoral, pentru a evita loviturile Flotei regale britanice.

La 7 noiembrie, britanicii au cucerit Gaza, de unde Gemal a fost nevoit din timp să-și evacueze oamenii. Retragerea trupelor sale s-a făcut cu repeziciune.
În decembrie turcii au fost izgoniți și din Jaffa. Gemal aflându-se încă în retragere, orașul a căzut fără lupte. Falkenhayn a ordonat evacuarea în 14 noiembrie, iar dușmanul a pătruns în oraș încă în aceeași zi.
Armat a VIII-a otomană s-a organizat apoi în dosul unor tranșee solide. Apărarea organizată de Gemal la Gaza fusese mai bună decât cum prevăzuseră britanicii. Trupele sale au reușit să-i țină pe britanici pe loc la jonctiunea căii ferate.
Luptele din zona de deal au luat sfârșit până la 1 decembrie. La 6 decembrie Gemal Pașa a ținut un discurs la Beirut în care a făcut public acordul Sykes-Picot dintre Puterile Antantei în legătură cu împărțirea posesiunilor otomane și a sferelor de influență din Siria-Palestina.
La finele anului 1917 în virtutea funcției sale la Damasc, Gemal guverna ca un potentat aproape independent partea lui de Imperiu.  Până la urmă a demisionat din Armata a IV-a și s-a întors la Istanbul. La 9 aprilie 1917 și apoi la 19 aprilie 1917 Gemal a ordonat evacuarea populației civile din Jaffa și din Ierusalim. Germanii s-au înfuriat și au anulat ordinul, ceea ce dezvăluia haosul care domnea în Imperiul Otoman.  Atitudinea ambiguă a lui Gemal față de supuși juca în favoarea administrației britanice. Linia de apărare turcească a fost întărită în asteptarea atacului final la Nebi Samwell si Naht al Auja. Fortificațiile otomane din zonă,  în total 43 mile,  includeau pe cele de la Beit Iksa, la sud de Nebi Samwel, redutele "inima" și "ficatul" de fața Liftei, Deir Yassin, doua sisteme de fortificații în spatele așezării Ain Karim

Sfârșitul Imperiului
La ultimul congres al "Comitetului pentru Uniune și Progres" desfășurat în anul 1917, Gemal a fost ales în Consiliul Administrației Centrale.
Odată cu înfrângerea Imperiului în octombrie 1918 și cu demisia guvernului lui Talaat Pașa la 2 noiembrie 1918 Gemal, a fugit, împreună cu alți șapte lideri ai Junilor Turci, mai întâi în Germania, și apoi în Elveția.

Procesul și moartea
O curte marțială turcă întrunită între 27 aprilie - 5 iulie 1919 l-a acuzat pe Gemal de persecutarea supușilor arabi ai imperiului, de măceluri contra populației armene etc  și l-a condamnat la moarte în contumacie.
Prin 1920 Gemal a plecat în Asia Centrală, unde a participat la un proces de modernizare a armatei Afghanistanului.
În urma triumfului Revoluției Bolșevice Gemal a plecat la Tiflis (Tbilisi) ca ofițer de legătură pentru a negocia cu Rusia Sovietică asupra situației din Afghanistan. La 21 iulie 1922 a fost asasinat la Tiflis,. împreună cu secretarul său,  de către militanții armeni Stepan Dzaghigian, Artașes Avorghian și Petros Ter Poghosian, în cadrul "Operației Nemesis", ca pedeapsa pentru rolul său în Genocidul poporului armean și în Primul Război Mondial.
Responsabilitatea sa în legatură cu genocidul armean este în zilele noastre disputată.
Unii autori consideră că a fost într-adevăr unul din autorii genocidului, în intenții și în fapte. Alții resping această teză, mai cu seamă istoricul armean american Vahakn Dadrian
.
În "Memoriile" sale, Gemal pașa declină orice răspundere pentru atrocitățile împotriva armenilor și subliniază ca ar fi dat ajutor deportaților. Din contră, potrivit cu poziția curentă în rândurile opiniei publice turce, circa un milion și jumătate de turci și kurzi ar fi fost asasinați de milițiile armene și de trupele armene-ruse..

Rămășițele lui pământești au fost aduse la Erzurum și înmormântate acolo.

Gemal Pașa a fost căsătorit cu Seniha Hanim, cu care a avut cinci copii: Ahmet, Mehmet, Kamuran, Nejdet și Behçet.
Nepotul său, Hasan Cemal, fiul lui Ahmed Cemal, este un cunoscut ziarist și scriitor turc.

Cărți
 Plevne Müdafaası (Apărarea Plevnei) (1898)
 ''Suriye, Filistin ve Batı Arabistan'daki Eski Anıtlar (Alte Denkmaeler aus Syrien,Palastina und West Arabien - Vechi monumente din Siria, Palestina si Arabia de vest) (1918)
 Cemal Pașa Hatırası 1913-1922 (1923)
(Memorii)

Note

Nașteri în 1872
Nașteri pe 6 mai
Decese în 1922
Decese pe 21 iulie
Militari otomani
Oameni ai Primului Război Mondial
Politicieni turci
Genocidul Armean
Asasinate politice
Decorați cu "Ordinul Pour le Mérite"

Gemal Pașa


Compagnie Générale des Tramways d'Anvers (în ), prescurtat CGTA, a fost o companie de transport public local care a funcționat în orașul Antwerpen și în alte localități din Provincia Antwerpen.

Istoric
În septembrie 1895 a fost înființată o societate financiară intitulată Compagnie Mutuelle de Tramways, având ca obiectiv preluarea întreprinderilor care exploatau serviciile de tramvai sau de omnibuz. În anii 1897-1899, societatea a început să negocieze cu diversele companii de tramvaie din Antwerpen cu scopul de a fuziona cu acestea într-o singură entitate și de a iniția un amplu program de electrificare a rețelelor. Rând pe rând, toate întreprinderile independente au fost achiziționate și înglobate în noua structură. Pentru o bună gestionare a procesului de exploatare, extindere și modernizare a serviciului de tramvai, Compagnie Mutuelle a înființat, pe 24 aprilie 1899, o filială intitulată Compagnie Générale des Tramways d'Anvers.

Începând cu 1 ianuarie 1990, CGTA a început să se ocupe de întreaga rețea de tramvai din regiunea Antwerpen. Concesiunea unui număr de linii și autorizația de a trece la tracțiunea electrică i-a fost acordată în virtutea decretului regal din 27 martie 1900. Gradual, rețeaua de tramvai a fost electrificată și extinsă. Licența de exploatare era valabilă până pe 31 decembrie 1945, iar CGTA a cerut în anii de început o extensie de 10 ani. Ministerul Lucrărilor Publice și-a dat acceptul, dar consiliul local din Antwerpen a emis un aviz negativ. În 1925, CGTA a introdus pentru prima dată în serviciu în oraș și un număr de autobuze, pe o linie nouă, special dedicată acestora.

În 1926, CGTA a fondat compania A.A. (în ) pentru a putea participa la noile concesiuni pentru liniile de autobuz. De asemenea, compania a fost creată și cu scopul de a primi concesiunea de la Autobus Belges și de a putea prelua serviciile independente de autobuze. În 1926, acționarii CGTA au votat pentru transferarea activităților și concesiunilor către o nouă societate. CGTA a fost înlocuită, pe 1 ianuarie 1927, cu Tramways d'Anvers, iar fosta companie a fost transformată în Electrafina.

Servicii
În perioada cât a funcționat, CGTA a exploatat diverse linii de tramvai, iar între 1925 și 1926 chiar și câteva linii de autobuz în regiunea Antwerpen. Exploatarea s-a efectuat folosind vechiul parc de vehicule al fostelor întreprinderi independente, precum și cu material nou, pus în operă pe măsură ce rețeaua a început să fie electrificată și extinsă.

Note

Antwerpen
Companii din Antwerpen
Tramvaiul din Antwerpen
Antwerpen


Topkapı ("cannonball gate"), sometimes spelled Topkapi outside of Turkey, is a Turkish word that may refer to:

Places
 Topkapı, Besni, a village in the district of Besni, Adıyaman Province, Turkey
 Topkapı, Fatih, a neighbourhood of Istanbul near the Roman city walls
 Topkapı, Kemaliye
 Topkapı Palace, a museum in Istanbul, Turkey

The Arts
 Topkapi (album), a 1965 album by jazz organist Jimmy McGriff
 Topkapi (film), a 1964 caper movie
 Topkapi (previous title The Light of Day (Eric Ambler novel)), a 1962 tragi-comic art heist spy novel

Other
 Topkapı Scroll, a Timurid dynasty pattern scroll at the Topkapı Palace museum's collection
 Nesrin Topkapı (born 1951), Turkish belly dancer

Topkapı


Charles Marc Hervé Perceval Leclerc (; ) este un pilot de curse monegasc ce concurează în prezent în Formula 1 pentru echipa Ferrari. El a câștigat campionatul de curse GP3 în 2016 și Campionatul de Formula 2 în 2017.

Leclerc și-a făcut debutul în Formula 1 în sezonul din 2018 pentru echipa Sauber, clasându-se la finalul campionatului pe locul 13 și surclasându-l pe colegul său de echipă Marcus Ericsson. Leclerc a semnat un contract cu Ferrari începând cu sezonul din 2019. El a devenit al doilea cel mai tânăr pilot care a obținut un pole position în Formula 1 la . Ulterior în sezon, Leclerc a obținut prima sa victorie în Formula 1 la . El a câștigat Pole Trophy (trofeu acordat pilotului cu cele mai multe pole position-uri într-un sezon) în sezonul 2019, devenind cel mai tânăr pilot din istorie și primul pilot non-Mercedes care l-a câștigat de la înființarea trofeului în 2014.

Până la , Leclerc a obținut 5 victorii și 18 pole position-uri în cariera sa. El a marcat primul său Grand Slam la . Leclerc urmează să rămână la Ferrari cel puțin până la sfârșitul sezonului 2024.

Cariera în Motorsport

Cariera în Formula 1

Alfa Romeo Sauber F1 Team (2018)
Pe 2 decembrie 2017, a fost anunțat că Leclerc își va face debutul în Formula 1, semnând cu noul renumit Alfa Romeo Sauber F1 Team ca pilot principal pentru , marcând astfel prima apariție a unui șofer monegasc în Formula 1 de la Olivier Beretta în 1994. La Marele Premiu al Azerbaidjanului, o poziție pe locul șase l-a făcut să devină doar al doilea monegasc care a obținut puncte în Formula 1, după ce Louis Chiron a terminat pe podium la Marele Premiu al Principatului Monaco din 1950.

În cele din urmă, Leclerc a fost depășit aproape în totalitate în calificări de coechipierul Marcus Ericsson și a ajuns printre primele 10 calificați în mai multe rânduri, participând la a treia sesiune de calificări. El a terminat, de asemenea, în puncte, în mai multe ocazii, inclusiv multiple locuri 7 în a doua jumătate a sezonului, terminând pe locul 13 în campionat în singurul său sezon pentru echipa anterioară mutării sale la Ferrari.

Ferrari (2019-prezent)

2019: primul sezon pentru Ferrari

La 11 septembrie 2018, Scuderia Ferrari a anunțat angajarea lui Leclerc pentru sezonul , în locul lui Kimi Räikkönen, care a luat locul la Sauber (acum Alfa Romeo). Deși inițial anunțat doar pentru 2019, câteva zile mai târziu, directorul echipei Ferrari, Maurizio Arrivabene, a indicat că contractul lui Leclerc va avea o lungime de patru sezoane, urmând "cel puțin până în 2022". Leclerc și-a făcut prima zi de probă ca pilot oficial al echipei Ferrari la 28 noiembrie 2018 la Abu Dhabi.

Cu capacitatea sa de a conduce și imensul talent, a devenit cel de-al doilea cel mai tânăr pilot care s-a calificat pe pole position în Formula 1 la Marele Premiu al Bahrainului din 2019. A obținut zece podiumuri în 2019, sezonul în care a obținut cel mai mare număr de pole position, cu șapte starturi în conducere. Leclerc a încheiat sezonul pe locul 4 în campionat cu 264 de puncte, în fața coechipierului Sebastian Vettel. În decembrie, Scuderia Ferrari a anunțat că Charles va fi păstrat până în 2024 și va reprezenta echipa în Formula 1.

2020: un an plin de dificultăți
 se anunța un an greu pentru Ferrari după ce echipa nu mai putea folosi motorul din sezoanele precedente ca urmare a unei investigații a FIA. Leclerc a reușit o clasare surprinzătoare pe 2, în prima cursă, însă avea să fie doar o întâmplare. În restul sezonului, mașina nu se comporta după cerințele piloților, astfel că Leclerc reușea ocazional să treacă în Q3 iar podiumurile păreau o țintă prea departe. El a mai reușit un podium (locul 3) în Marele Premiu al Marii Britanii, și alte două locuri 4, în rest, clasări constante în puncte. El a terminat sezonul pe locul 8 cu 98 de puncte.

2021: încercarea de redresare

Leclerc a avut un nou coechipier la Ferrari pentru , cu Carlos Sainz Jr. înlocuindu-l pe Sebastian Vettel, care a semnat cu Aston Martin F1. Leclerc a început  pe locul patru, în spatele lui Valtteri Bottas și a terminat pe locul șase. Apoi a început pe locul patru și, de asemenea, a terminat pe locul patru la Marele Premiu al Emiliei-Romagna, în spatele lui Lando Norris, după ce s-a chinuit să-și mențină ritmul după steagul roșu de la mijlocul cursei. A petrecut jumătate din cursă fără comunicare radio. Leclerc a terminat apoi pe locul șase la Marele Premiu al Portugaliei, care l-a plasat pe locul cinci în clasamentul piloților, deasupra coechipierului său Sainz, care a terminat pe locul 11 în cursă. S-a calificat în pole pentru evenimentul său de acasă - Marele Premiu al Principatului Monaco, în ciuda accidentului din partea finală a calificărilor, dar nu a reușit să înceapă cursa din cauza unei probleme cu arborele de transmisie ce a apărut în drum spre grilă. S-a calificat din nou în pole pentru , terminând ulterior pe locul patru.

La Marele Premiu al Marii Britanii de la Silverstone, Leclerc s-a calificat pe locul al patrulea, dar a preluat conducerea cursei în turul 1, depășindu-l pe Valtteri Bottas la start și profitând de o ciocnire între rivalii la titlu, Max Verstappen și Lewis Hamilton. Leclerc a menținut conducerea cursei până cu 2 tururi înainte de final, când a fost în cele din urmă prins și depășit de Hamilton, terminând cursa pe locul doi și obținând primul și singurul său podium din 2021. La Marele Premiu al Ungariei, Leclerc a fost lovit din lateral de Lance Stroll în virajul 1 și nu s-a retras din cursă. În Italia, Leclerc a terminat pe locul cinci, promovat pe locul patru după penalizarea lui Sergio Pérez. Leclerc a primit penalizări pe grilă pentru  și a început de pe locul 19. A fost în top 5 la un moment dat, dar a căzut pe locul cincisprezece până la sfârșitul cursei după ce a început să plouă spre sfârșitul cursei și a fost ultimul care a ajuns la boxe pentru anvelopele intermediare. În Turcia, Leclerc a terminat calificările pe locul patru, dar a început cursa de pe locul al treilea după penalizările suferite de Lewis Hamilton. În Abu Dhabi, decizia de a intra la boxe sub o mașină de siguranță virtuală s-a dovedit a fi greșită, deoarece Leclerc nu a reușit să compenseze poziția pierdută. Acest lucru a făcut ca el să termine doar pe locul zece. Între timp, coechipierul Sainz a terminat pe locul al treilea, întrecându-l în clasamentul piloților, Leclerc coborând pe locul șapte. Aceasta a marcat prima dată când Leclerc a fost bătut de un coechipier în cariera sa de curse auto.

2022: lupta pentru titlu se încheie prematur

Leclerc a luat pole-ul în cursa de deschidere a sezonului, , al zecelea pole din carieră. A câștigat Marele Premiu, prima victorie a sa și pentru Ferrari din  încoace. După ce a terminat pe locul doi în , Leclerc a obținut o victorie dominantă în Marele Premiu al Australiei, obținând de asemenea și primul său grand slam din Formula 1 și primul pentru Ferrari de la Marele Premiu al statului Singapore din . În Marele Premiu al Spaniei, Leclerc a fost la conducerea cursei, la distanță mare față de următorul pilot, când o problemă cu unitatea de putere l-a forțat să se retragă, oferindu-i lui Max Verstappen atât victoria cursei, cât și conducerea Campionatului Mondial. După ce a luat pole position în cursa de acasă de la Monaco, Leclerc a terminat cursa pe locul 4 din cauza unei erori strategice și a unei piste ude. Următoarea cursă din Azerbaidjan l-a văzut pe Leclerc retras din nou din cauza unei defecțiuni la motor, ceea ce l-a plasat pe locul trei în clasamentul piloților în spatele piloților Red Bull, Max Verstappen și Sergio Pérez. Leclerc a terminat apoi pe primul loc la Marele Premiu al Austriei. La Marele Premiu al Franței a ocupat pole position înainte de a ieși din cursă în turul 18, după ce a făcut o greșeală. Leclerc s-a calificat în pole position la cursa de acasă pentru Ferrari din Italia, pe circuitul Monza, dar din cauza deciziei echipei Ferrari de a intra la boxe sub o mașină virtuală de siguranță, a pierdut conducerea în fața lui Max Verstappen de la Red Bull și a încheiat cursa pe locul doi. Leclerc a luat din nou pole position pentru Marele Premiu al statului Singapore, dar a terminat pe locul doi în spatele lui Sergio Pérez, care luase conducerea în primul viraj.

În cursa finală a sezonului , la Marele Premiu de la Abu Dhabi, Leclerc și Pérez s-au confruntat pentru locul doi în Campionatul Piloților, la egalitate de 290 de puncte fiecare. În ciuda faptului că a început cursa de pe locul 3, cu o poziție în spatele lui Pérez, Leclerc și-a depășit oponentul și a terminat pe locul 2 în cursă, asigurându-și atât locul 2 în Campionatul Piloților, cât și locul 2 în Campionatul Constructorilor pentru Ferrari.

Parcurs în Formula 1

Note

Legături externe

Nașteri în 1997
Piloți de Formula 1
Oameni din Monte Carlo
Sportivi în viață
Piloți monegasci
Nașteri pe 16 octombrie

Charles Leclerc


Oscar Cames (Río Segundo, 1901 - Rosario, 1980) fue un médico argentino. Junto al doctor Wenceslao Tejerina Fotheringham, fue uno de los dos «grandes maestros de la cirugía de Rosario con transcendencia en el ámbito nacional e internacional, fueron los precursores de la cirugía cardiovascular».

Biografía
Oscar Cames nació en 1901 en Río Segundo, provincia de Córdoba (Argentina).

Tras efectuar sus estudios secundarios en el Colegio Nacional n.º 1 de Rosario (Argentina), ingresó en la Facultad de Medicina de la Universidad Nacional del Litoral

Cuatro años después (en 1924), sin todavía haberse recibido de médico, participó con los hermanos Lelio Zeno y Artemio Zeno en la fundación del Sanatorio Británico de Rosario. Ya recibido (en 1925), comenzó su carrera docente en la cátedra de la Clínica Quirúrgica a cargo del profesor Artemio Zeno.

Durante su carrera fue director del Instituto Politécnico de Cirugía en Rosario. Allí, fue el primero en efectuar la ligadura de un ductus, pocos años después de que en 1938 Robert E. Gross lo hiciera por primera vez en el mundo.

En 1941, Enrique Finochietto operó en el Sanatorio Podestá en Buenos Aires, el primer caso de ductus arterioso. Fue ésta la primera operación cardíaca en Argentina y en Latinoamérica. El segundo caso, lo operó Oscar Cames, en el Hospital Británico de Rosario; y el tercer caso, Alfonso Roque Albanese, en su clínica en Buenos Aires. Todos en el mismo año. Fueron estos 3 equipos los que iniciaron la cirugía cardíaca en Argentina y en Latinoamérica.

Fue discípulo del doctor Cames, entre otros, el destacado cirujano cardiovascular Pablo Benetti Aprosio (1920-1995).

Fue autor de más de cien publicaciones profesionales (entre ellas Tratamiento operatorio de la úlcera del estómago y del duodeno) e introdujo innovaciones metodológicas que representaron un adelanto en el ámbito asistencial y docente y motivaron su designación como miembro de la Academia Nacional de Medicina (Argentina) en 1965.

También fue vicepresidente del Círculo Médico de Rosario, y entre 1956 y 1957 fue presidente del capítulo de su país del Colegio Estadounidense de Cirujanos.

Falleció en el mes de noviembre de 1980.

Véase también
Cirugía cardíaca
Cirugía vascular

Notas y referencias

Bibliografía
Vicente Osvaldo Cutolo, Nuevo diccionario biográfico argentino (1750-1930), Editorial Elche, 1968
 R. J. Losardo; R. Cruz-Gutiérrez; J. C. Prates; A. Rodríguez-Torres; N.E. Valverde Barbato de Prates; M. Arteaga-Martínez; R. H. Cabral: Alfonso Roque Albanese: Pionero de la Cirugía Cardíaca Latinoamericana. Homenaje de la Asociación Panamericana de Anatomía. Int. J. Morphol., 35 (3): 1016-1025, 2017.

Enlaces externos
Grandes figuras de la cirugía argentina
Historia de la cirugía cardiovascular en Rosario: Sanatorio Británico
Actividades científicas desarrolladas en la Sociedad de Cardiología de Rosario

Cirujanos de Argentina
Cardiólogos de Argentina
Médicos de la provincia de Córdoba (Argentina)
Médicos de Argentina del siglo XX
Alumnado de la Universidad Nacional del Litoral
Riosegundenses

Oscar Cames


"Flashlight" er en sang fremført af den polske sangerinde Kasia Moś, som deltog i Eurovision Song Contest 2017. Sangen opnåede en 22. plads.

Eksterne kilder og henvisninger

Singler fra 2017
Sange fra Eurovision Song Contest 2017
Sange fra Polen
Eurovision Song Contest-sange fra Polen

Flashlight


Totalul solidelor dizolvate (TDS) este o măsurătoare a conținutului combinat al tuturor substanțelor anorganice și organice conținute într-un lichid aflat sub formă moleculară, ionizată sau de micro-granule suspendate (coloidale de sol). În general, definiția operațională este că solidele trebuie să fie suficient de mici pentru a supraviețui filtrarării printr-un filtru cu pori de 2 micrometri (dimensiunea nominală, sau mai mici). Totalul solidelor dizolvate sunt de obicei considerate, numai pentru sistemele de apă dulce, deoarece salinitatea include unii dintre ionii ce constituie definiția totalului solidelor dizolvate. Principala utilizare a unui TDS este în studiul de calitate al apei pentru pârâuri, râuri și lacuri, deși solidele dizolvate nu sunt în general considerate ca fiind poluanți primari (de exemplu, nu sunt considerați a fi asociați cu efecte asupra sănătății), ci sunt utilizați ca o indicație a caracteristicilor estetice ale apei potabile și ca un indicator de ansamblu a prezenței unei game largi de contaminanți chimici.

Sursele primare pentru solidele dizolvate din apele reziduale sunt deșeurile agricole si rezidentiale, apele de multe bogate în lut, scurgerile de contaminare a solului și punctele industriale de poluare a apei, sau stațiile de epurare a apelor uzate. Cei mai frecvenți constituenți chimicali sunt calciul, fosfații, nitrații, sodiu, potasiu și clorul, care se găsesc în nutrienții reziduurilor, în scurgerile apelor pluviale și în cele rezultate din folosirea sării de degrivare pe drumuri în timpul iernii. Chimicalele pot fi cationi, anioni, molecule sau aglomerări de o mie sau mai puține molecule, atât timp cât se formează micro-granule solubile. Elemente mai exotice și nocive de solide dizolvate sunt pesticidele provenite din scurgerile de suprafață. Anumite solide dizolvate naturale apar în urma intemperiilor și din dizolvarea rocilor și solurilor. Statele Unite ale Americii au stabilit un standard neobligatoriu al calității apei de 500 mg/l pentru a asigura gustul apei potabile. (

Totalul solidelor dizolvate sunt diferențiate față de totalul materiilor solide în suspensie (TSS), în care acestea din urmă nu pot trece printr-o sită de 2 micrometri și care încă se află în suspensie pe o perioadă nedeterminată în soluție. Termenul de "solide decantabile" se referă la materialul de orice dimensiune, care nu vor rămâne suspendate sau dizolvate într-un rezervor care nu face obiectul mișcării, și exclude atât TDS cât și TSS. Solidele decantabile pot include particule mari sau molecule insolubile.)

Măsurare
Cele două principale metode de măsurare a totalui solidelor dizolvate sunt: analiza gravimetrică și conductivitatea. Metoda Gravimetrică este cea mai precisă și implică evaporarea lichidului solvent și măsurarea masei de reziduuri rămase. Această metodă este în general, cea mai bună, deși este consumatoare de timp. Dacă săruri anorganice sunt predominante în totalul solidelor dizolvate, metoda gravimetrică este adecvată.

Conductivitatea electrică a apei este direct legată de concentrația de solide ionizate dizolvate în apă. Ionii din solidele dizolvate în apa, dau apei abilitatea de a conduce curentul electric, care poate fi măsurat cu ajutorul unui conductivimetru sau TDS metru. Când sunt corelate cu măsurători de laborator ale totalului solidelor dizolvate, conductivitatea oferă o valoare aproximativă pentru concentrația acestora, de obicei cu o precizie de 10%.

Relația dintre totalul solidelor dizolvate și conductanța specifică a apei subterane poate fi aproximată prin următoarea ecuație:
 TDS = keCE
în care TDS este exprimat în mg/L și CE este conductivitatea electrică în micro-siemens pe centimetru, la 25 °C. Factorul de corelație ke variază între 0,55 și 0.8.

Implicații practice

Nivele ridicate ale totalului solidelor dizolvate nu se corelează cu apa dură, deoarece dedurizarea apei nu reduce totalul solidelor dizolvate. Filtrele de dedurizare elimina magneziul și ionii de calciu, elemente care fac ca apa să devină dură, dar acești ioni sunt înlocuiți cu un număr egal de ioni de sodiu sau de potasiu. Acest lucru lasă neschimbat totalul solidelor dizolvate. Apa Dură poate provoacă depuneri calcaroase în conducte, în supape și filtre, reducând performanțele și adăugarea costuri de întreținere sistemului. Aceste efecte pot fi văzute în acvarii, spa-uri, piscine, și în sistemele de tratare a apei prin osmoză inversă. De obicei, în aceste aplicații, totalul solidelor dizolvate sunt testate în mod frecvent, și membranele filtrante sunt verificate în scopul de a preveni efectele adverse.

În cazul serelor hidroponice și de acvacultură, totalul solidelor dizolvate este adesea monitorizat în scopul de a crea un mediua acvatic de calitate pentru productivitatea organismelor. Pentru stridiile de apă dulce, păstrăv, și alte fructe de mare de mare valoare, cea mai mare productivitate și rentabilitate economică se realizează prin imitarea nivelelor totalului solidelor dizolvate și a pH-ului mediului nativ al fiecărei specii. Pentru utilizări hidroponice, totalul solidelor dizolvate este considerat unul dintre cei mai buni indicatori al disponibilității substanțelor nutritive pentru cultivare plantelor acvatice.

Pentru că pragul acceptabil al criteriului estetic al apei potabile pentru oameni este de 500 mg/l, nu există nici o preocupare generală pentru miros, gust și culoare la un nivel mult mai mic decât este necesar pentru a face rău. O serie de studii au fost efectuate și indică faptul că diferite specii reacționează de la intoleranță până la toxicitate datorită crescute ale totalului solidelor dizolvate. Rezultatele numerice trebuie să fie interpretate cu prudență, deoarece adevărata toxicitate rezultată este legată de anumite componente chimice. Cu toate acestea, informațiile numerice sunt un ghid util pentru natura riscurilor în expunerea organismelor acvatice sau animalelor terestre,  la valori mari ale totalului solidelor dizolvate. Majoritatea ecosistemelor acvatice care implică o faună mixtă de pește, pot tolera nivele TDS de 1000 mg/l.

Pimephales promelas (Daphnia pulex), de exemplu, realizează o concentrație LD50 de 5600 ppm la o expunere de 96 de ore. LD50 este concentrația necesară pentru a produce un efect letal la 50  % populația expusă. Daphnia magna, este un bun exemplu al unui membru primar al lanțului alimentar, este un mic crustaceu de plancton, de aproximativ 0,5 mm în lungime, având o LD50 de aproximativ 10.000 ppm TDS pentru 96 de ore de expunere.

Peștii de reproducere și cei în creștere par a fi mai sensibili la nivele mari ale totalului solidelor dizolvate. De exemplu, s-a constatat că concentrațiile de 350 mg/l ale TDS-lui a redus înmulțirea speciei Striped bass (Morone saxatilis) în San Francisco Bay - regiunea de deltă, iar o concentrație mai mică de 200 mg/l a promovat condiții de înmulțire chiar mai sănătoase. În Râul Truckee, EPA a constatat că juvenile Lahontan cutthroat trout au avut o mortalitate mai mare atunci când au fost expuse la poluare termică combinată cu concentrații mari ale totalului solidelor dizolvate.

Pentru animalele terestre, păsările de curte de obicei, posedă o limita superioară de expunere la un total al solidelot dizolvate de aproximativ 2900 mg/l, în timp ce vacile de lapte au limita superioară la aproximativ 7100 mg/l. Cercetările au arătat că expunerea la TDS este agravată în toxicitate atunci când alți factori de stres sunt prezenți, cum ar fi pH-ul anormal, turbiditate ridicată, sau oxigen dizolvat redus împreună cu factorul de stres anterior, care acționează numai în cazul animalelor.

În țările cu surse de apă consumabilă adesea nesigure/necurate, cum este India, TDS-ul apei potabile este de multe ori verificată de tehnicieni pentru a măsura cât de eficient lucrează dispozitivele lor de RO/Filtarea Apei. În timp ce valorile TDS nu va da un răspuns cu privire la cantitatea de microorganisme prezente într-o mostră de apă, ele pot da o bună aproximare cu privire la eficiența filtrului, funcție de cât de multe solide dizolvate sunt prezente.

Clasificarea apei
Apa poate fi clasificată în funcție de nivelul TDS din apă astfel:
 Apă proaspătă: mai puțin de 500 mg/L TDS=500 ppm
 Apă sărată: 500 la 30.000 mg/L TDS=500-30 000 ppm
 Apă salină: 30.000 la 40.000 mg/L TDS=30 000-40 000 ppm
 Hipersărată: mai mult de 40.000 mg/L TDS>=40 000 ppm

Vezi și
 Calitatea apei
 Ploaia acidă
 Scurgerile de suprafață
 TDS metru

Referințe

Chimie ambientală

Totalul solidelor dizolvate


بعاصير هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء الشوف في محافظة جبل لبنان.

الموقع

تبعد بعاصير على بعد 34 كلم (21.1276 مي) عن بيروت عاصمة لبنان. وترتفع 1250 م (4101.25 قدم - 1367 يارد) عن سطح البحر وتمتد على مساحة 550 هكتاراً (5.5 كلم²- 2.123 مي²).

المراجع

المصادر :
مجلس الإنماء والاعمار 2002-12-10

أماكن مأهولة في محافظة جبل لبنان

بعاصير


Nidung war ein König in der germanischen Sagenliteratur. Er erscheint als König Nidud in der Völundarkviða, als Nidung in der Thidrekssaga und als Nidhad in den angelsächsischen Dichtungen Deor und Waldere.

Nidung in der Thidrekssaga
In der Thidrekssaga tritt Nidung als König in Jütland auf. Auf dessen Hof kommt Wieland (Velent) der Schmied auf der Flucht vor den Zwergen bei denen er das Schmiedehandwerk gelernt hatte. Wieland verdingte sich zuerst als Mundschenk. Dabei spülte er einmal drei Messer am Meer und verlor dabei eins. Als guter Schmied war es für ihn ein leichtes, ein neues Messer herzustellen. Als der König dieses Messer beim Essen benutzte, schnitt es nicht nur durch die Speise, sondern auch durch den Teller und tief in den Tisch hinein. Nidung wollte wissen, wer so einen guten Stahl geschmiedet habe, und fand heraus, dass es Velent (Wieland) war. Der Schmied des Königs, Ämilias, wurde neidisch auf Velent und bot ihm einen Wettkampf an. Ämilias sollte eine Rüstung schmieden und Velent ein Schwert, und wessen Kunst sich als schwächer herausstellen sollte, der müsse sterben. Wieland schmiedete daraufhin das Schwert Mimung, Ämilias schmiedete einen Helm. Im Wettkampf tötete Wieland Ämilias, durch dessen Helm das Schwert Mimung "wie durch Butter" ging.
Nach einem Zerwürfnis ließ Nidung Wieland lähmen, weil er verhindern wollte, dass so ein guter Schmied ihm abhanden komme. Wieland rächte sich, indem er des Königs beide Söhne tötete und deren Schädel in goldene Pokale für des Königs Tafel einarbeitete. Außerdem vergewaltigte er des Königs Tochter Badhilde, die hierauf den Wittich gebar, der dann selbst in der deutschen Heldensage (u. a. als Gefolgsmann von Dietrich von Bern) in Erscheinung tritt. Der lahme Wieland befreite sich dadurch, dass er sich ein Federkleid schmiedete und damit entfloh.

Nidung im Wölundlied (Völundarkviða)
Im Wölundlied wird Nidung (Nidud)als König der Njaren beschrieben, der Wieland gefangen nehmen lässt. Die Njaren sind als Volksstamm kaum zu greifen. Vorgeschlagen wurde die schwedische Landschaft Närke oder der Stamm der Nervier vorgeschlagen. Nidung nimmt Wieland dessen Schwert ab und trägt es an seinem Gürtel. Den Ring von Wielands Frau gibt er seiner Tochter Badhilde. Damit Wieland nicht fliehen kann werden auf Geheiß der namentlich nicht genannten Gattin von Nidung dessen Kniesehnen durchschnitten und er wird auf die Insel Säwarstad gebracht.
Aus Rache tötet Wieland die beiden namentlich ebenfalls nicht genannten Söhne des Königs, verführt und schwängert Badhilde und flieht fliegend.

Nidung im Deor
In der Dichtung Deor erscheint Nidung (Nidhad) neben Badhilde (Beadohilde) in einer Strophe über die Gefangenschaft Wielands am Hofe von Nidung.

Nidung im Waldere Fragment
Im Waldere Fragment wird Nidung (Nidhad) zusammen mit Wieland dem Schmied und Wittich (Widia) in einer Strophe über Walters Schwert Mimung genannt, dass von Wieland geschmiedet wurde.

Literatur
 Alfred Becker: Franks Casket. Regensburg 1973, Anhang VI Zur Wielandsage, S. 154–186.
 Robert Nedoma: Die schriftlichen und bildlichen Denkmäler der Wielandsage. Kümmerle Verlag, Göppingen 1988.
 Arnulf Krause: Die Heldenlieder der Älteren Edda. Reclam-Verlag, Ditzingen 2001, ISBN 3-15-018142-9.
 Rudolf Simek: Die Edda. Verlag C.H. Beck, München 2007, ISBN 978-3-406-56084-2, S. 85–88.

Siehe auch
 Völundarkviða
 Runenkästchen von Auzon

Weblinks

 Alfred Becker, Franks Casket  (siehe Literatur)
 Austin Simmons, The Cipherment of the Franks Casket (PDF)

Germanische Sagengestalt
Mythischer Herrscher
Literatur (Völkerwanderungszeit)

Nidung


Brekendorf (plattysk Brekendörp, dansk Brekentorp) er en kommune og en by i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Hüttener Berge i den østlige del af Kreis Rendsborg-Egernførde. Kreis Rendsborg-Egernførde ligger i den centrale del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Brekendorf ligger omkring elleve kilometer syd for Slesvig og femten kilometer nord for Rendsborg i Hyttenbjergene ved motorvejen A7, (Abfahrt Owschlag/Brekendorf/Kropp).

Scheelsberg, der er dannet i istiden, er med 106 moh. den højeste bakke i Sydslesvig. Bakken er på grund af sjælden vegetation, beskyttet som Naturdenkmal.

I kommunen ligger Rammsee der er dannet som et dødishul i istiden. Området er meget stenrigt, og har forsynet anlægget af Kielerkanalen og Hindenburgdæmningen (der forbinder øen Sild med fastlandet) med sten.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2013 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Rendsborg-Egernførde

Brekendorf


Pavlos N. Moutecidis (; * 11. November 1930 in Drama) ist ein griechischer Autor von Schachkompositionen (Schachproblemen oder -studien).

Schachkomposition
Schach lernte Moutecidis im Alter von zehn Jahren. Als er 19 war, entdeckte er die Schachaufgaben in den von Spyros Bikos redigierten Schachspalten von Tageszeitungen. Nach seinem Umzug nach Thessaloniki begann er, orthodoxe Schachaufgaben zu komponieren. Später dann spezialisierte er sich auf Selbstmattaufgaben, zunächst Zweizüger, später langzügige Aufgaben.

Moutecidis veröffentlichte mehr als 3000 Schachaufgaben verschiedener Genres. Sie zeichnen sich durch ökonomische Verwendung der Figuren aus. In den Jahren von 1967 bis 1975 arbeitete er häufig mit Jewgeni Sorokin zusammen. Legendär sind die von ihm auf den jährlichen PCCC-Treffen ausgeschriebenen Metaxa-Kompositionsturniere.

1984 wurde er Internationaler Meister für Schachkomposition.

Nachfolgende Aufgabe zeigt ein Duell zwischen Springer und Läufer.

Lösung:
1. Sf1 Lc6
2. Sg3 Lb7
3. Sf5 Ld5
4. Sd6 Lc6
5. Kxc6 Kxa7
6. Kb5 Ka8!
7. Ka6! Kb8
8. Kb6 Ka8
9. Sxe4 Kb8
10. Sd6 Ka8
11. e4 nebst 15. e8D(T) matt

Leben
Moutecidis wurde an der Technischen Universität Thessaloniki zum Bauingenieur ausgebildet und arbeitete bis zu seiner Pensionierung in diesem Beruf. Er ist verheiratet und hat drei Töchter.

Einzelnachweise

Weblinks

 Kurzbiographie (englisch)

Schachkomponist
Grieche
Geboren 1930
Mann

Pavlos Moutecidis


Sophie Charlotte af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Beck (født 31. december 1722, død 7. august 1763) var en prinsesse af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Beck. Hun var datter af hertug Frederik Vilhelm 2. af Slesvig-Holsten-Sønderborg-Beck og Ursula Anna af Dohna-Schlobitten.

Sophie Charlotte giftede sig 1. gang som 15-årig den 5. juni 1738 i Königsberg med den 18 år ældre Alexander Emil zu Dohna-Wartenburg-Schlodien (1704–1745), preussisk generalmajor, faldet i Slaget ved Soor. De fik tre børn:
 Sophia Charlotte (1740-1798), gift i 1759 med prins Carl Christian af Solms-Hohensolms-Lich (1725-1803)
 Frederik Alexander (1741-1810), gift i 1769 med grevinde Carolina Finck af Finkelstein (1746-1825)
 Carl Emil (1744-1744).

Hun giftede sig 2. gang den 1. januar 1750 på Schloss Prökelwitz i Østpreussen med prins Georg Ludvig af Slesvig-Holsten-Gottorp (1719–1763). De fik tre børn:
 Frederik (1751-1752);
 Vilhelm (1753-1774);
 Peter Frederik Ludvig (1755-1829), Hertug af Oldenburg, gift i 1781 med Frederikke af Württemberg.

Eksterne links

 Hans den Yngres efterkommere

Sønderborgske fyrstelige
Huset Oldenburg
Tyskere i 1700-tallet


Numan Paşa Camii, Bağdat'ta Irak Emniyet Genel Müdürlüğü karşısındadır.

1780 yılında Seyid Bektaş kızı Hace Fatma Hatun adlı bir hayırsever tarafından yaptırılmıştır. Adını Fatma Hatun'un eşi ve caminin mütevellisi Hacı Numan Ağa'dan almıştır. Bugün caminin minaresi ile bitişiğindeki türbe ayakta olup, diğer kısımlar yıkılmıştır.

Numan Paşa Camii
Osmanlı camileri
Irak'ta Osmanlı mimarisi
Osmanlı döneminde Bağdat
Bilgi kutusu bulunmayan yapılar

Bağdat Numan Paşa Camii


Roman Berdnikov (, nascido em 31 de agosto de 1974) é um tenente-general russo e o atual comandante do Distrito Militar do Oeste desde 3 de outubro de 2022. Anteriormente, ele comandou a intervenção russa na Guerra Civil Síria.

Biografia
Roman Borisovich Berdnikov nasceu em 31 de agosto de 1974 na cidade de Kamen-na-Obi, União Soviética. De 1981 a 1989 estudou na escola municipal número 4. Em 1989, ingressou na Escola Militar Suvorov em Kiev. Ele se formou em 1991 e imediatamente ingressou na Escola Superior de Comando Militar de Moscou, onde se formou em 1995. Casou-se em 1993, ainda como cadete. Ele também participou das Paradas do Dia da Vitória em Moscou em 1995.

Após o comissionamento, Berdnikov começou a servir como comandante de pelotão motorizado em Novosibirsk, subindo para o posto de chefe de gabinete de um regimento motorizado lá. Berdnikov se formou na Academia de Armas Combinadas em 2003. Depois de comandar um regimento por 2 anos e meio, Berdnikov tornou-se vice-comandante de brigada. Assumiu o comando da 59.ª Brigada Separada de Fuzileiros Motorizados do Distrito Militar do Leste em fevereiro de 2012 e foi promovido ao posto de major-general em 11 de junho de 2014. Continuou no comando da brigada até agosto de 2014, quando ingressou na Academia Militar do Estado Maior das Forças Armadas da Rússia.

Após a formatura, ele foi nomeado comandante do 29.º Exército de Armas Combinadas em 4 de março de 2019, onde seus ganhos foram declarados em 3.674.904,53 rublos (equivalente a cerca de 56 mil dólares americanos), cerca de um milhão de rublos a mais do que no ano anterior. Ele foi promovido ao posto de tenente-general em 10 de dezembro de 2020.

Em outubro de 2021, foi nomeado Comandante do Grupo de Forças das Forças Armadas da Rússia na Síria. Berdnikov ainda estava na Síria em 9 de maio de 2022, quando revisou o Desfile do Dia da Vitória na Base Aérea de Khmeimim.

No início de junho de 2022, espalharam-se rumores de que Berdnikov foi morto na Ucrânia durante a Guerra Russo-Ucraniana, embora algumas fontes argumentem que a fatalidade foi do general Roman Kutuzov, cuja morte foi confirmada pela mídia russa em 5 de junho.

De acordo com relatos não confirmados da midia, em 28 de setembro de 2022 ele foi nomeado Comandante do Distrito Militar Ocidental da Rússia, substituindo o Coronel-general Alexander Zhuravlyov.

Honrarias

 Ordem por Mérito à Pátria, 4ª classe com espadas
 Ordem de Alexander Nevsky
 Ordem de Mérito Militar
 Medalha de Suvorov
 Medalha comemorativa do 50.º aniversário da vitória na Grande Guerra Patriótica de 1941–1945

Referências

Militares da Rússia
Invasão da Ucrânia pela Rússia (2022–presente)

Roman Berdnikov


Stéphane Millet, né le , est un joueur de rugby à XIII français évoluant au poste de centre ou d'arrière dans les années 1990.

Il commence dans sa jeunesse le rugby à XIII au club du Pontet qui domine alors le Championnat de France. Lorsque ce club fut dissous, il intègre le club de Carcassonne en espoirs puis rejoint en 1991 le club de Saint-Gaudens où il y a des liens familiaux. Avec ce club, il remporte la Coupe de France en 1992 et dispute la finale du Championnat de France en 1999.

Fort de ses performances en club, il est sélectionné à plusieurs reprises en équipe de France entre 1995 et 1999 prenant part à l'édition de la Coupe du monde en 1995.

Biographie

Stéphane Millet participe, notamment, à la coupe du monde de 1995.

À cette occasion, il est suspendu à la suite d'un contrôle anti-dopage positif.

Des talents de buteur lui sont reconnus, un journaliste allant même jusqu'à dire qu'il a .

En 2011, il entraine le club de Tonneins.

Au moins de juin  2022 , le club de Montpellier  annonce le recrutement de Stéphane Millet en tant que « chargé du développement du projet sportif ».

Palmarès

 Collectif :
 Vainqueur de la Coupe de France : 1992 (Saint-Gaudens).
 Finaliste du Championnat de France : 1999 (Saint-Gaudens).
 Individuel
 Sélections en équipe de France : quatre (1995).

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie

Liens externes

Statistiques de carrière sur "Rugby League project"

Naissance en juillet 1970
International français de rugby à XIII
Entraîneur français de rugby à XIII

Stéphane Millet


Bunarka (lat. Montia), biljni rod iz porodice bunarkovki kojoj je i dala svoje ime. Postoji oko 20 vrsta jednogodišnjeg raslinja i trajnica. U Hrvatskoj raste proljetna bunarka (M. fontana), biljka koja se nekad uključivala u rod klajtonija (Claytonia).

Vrste
 Montia angustifolia Heenan
 Montia arvensis Wallr.
 Montia australasica (Hook. fil.) Pax & K. Hoffm.
 Montia biapiculata Lourteig
 Montia bostockii (A. E. Porsild) S. L. Welsh
 Montia calcicola Standl. & Steyerm.
 Montia calycina (Colenso) Pax & K. Hoffm.
 Montia campylostigma (Heenan) Heenan
 Montia chamissoi (Ledeb. ex Spreng.) Greene
 Montia dichotoma (Nutt.) J. T. Howell
 Montia diffusa (Nutt.) Greene
 Montia drucei (Heenan) Heenan
 Montia erythrophylla (Heenan) Heenan
 Montia fontana L.
 Montia howellii S. Watson
 Montia linearis (Douglas ex Hook.) Greene
 Montia meridensis Friedrich
 Montia parvifolia (Moc. ex DC.) Greene
 Montia racemosa (Buchanan) Heenan
 Montia sessiliflora (G. Simpson) Heenan
 Montia vassilievii (Kuzen.) Mc Neill

Vanjske poveznice

Izvori

Bunarkovke

Bunarka


No Quarto de Som... é o primeiro trabalho do músico, compositor e produtor brasileiro Tony Babalu no formato EP, com lançamento pelo selo Amellis Records e distribuição digital da Tratore.

Concepção
A obra traz cinco temas instrumentais compostos por Tony Babalu, responsável também pelas guitarras, violões e programação dos demais instrumentos. Mixagem e masterização ficaram por conta de Marcelo Carezzato e Beto Carezzato, do icônico Carbonos Studio, em São Paulo.

Com 15 minutos de duração, o EP percorre diversas histórias, da leveza ensolarada de Recomeço à profundidade de Lara (dedicada a todos que viveram a dor de perder um bichinho de estimação), passando pelo balanço de Tropical Mood, pelo groove introspectivo de Reflexo e pela singela Francisca, em memória à saudosa mãe de Tony Babalu.

Ficha técnica
 Tony Babalu: composição, violões e programação de instrumentos (baixo, teclados, bateria e percussão)
 Marcelo Carezzato e Beto Carezzato (Carbonos Studio): mixagem e masterização
 Karen Holtz: fotografia
 Marina Abramowicz: projeto gráfico

Ver também
Tony Babalu
Live Sessions at Mosh
Live Sessions II
2020!
Lockdown

Ligações externas
 Blog/site oficial de Tony Babalu
 Tony Babalu no portal Instrumental Sesc Brasil

Álbuns de 2021
Álbuns de música instrumental
EP de 2021
Álbuns de músicos do Brasil

No Quarto de Som...


Stade Ömer bin Haddad Cezayir'in Kouba şehrinde çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyum.

Stadyumda çoğunlukla futbol müsabakaları yapılmaktadır. Cezayir'in RC Kouba takımının maçlarını yaptığı stadyum, 10.000 seyirci kapasitelidir.

Cezayir'deki stadyumlar
Cezayir Vilayeti
RC Kouba

Ömer bin Haddad Stadyumu


In logic, syntax is anything having to do with formal languages or formal systems without regard to any interpretation or meaning given to them. Syntax is concerned with the rules used for constructing, or transforming the symbols and words of a language, as contrasted with the semantics of a language which is concerned with its meaning.

The symbols, formulas, systems, theorems, proofs, and interpretations expressed in formal languages are syntactic entities whose properties may be studied without regard to any meaning they may be given, and, in fact, need not be given any.

Syntax is usually associated with the rules (or grammar) governing the composition of texts in a formal language that constitute the well-formed formulas of a formal system.

In computer science, the term syntax refers to the rules governing the composition of well-formed expressions in a programming language. As in mathematical logic, it is independent of semantics and interpretation.

Syntactic entities

Symbols

A symbol is an idea, abstraction or concept, tokens of which may be marks or a metalanguage of marks which form a particular pattern. Symbols of a formal language need not be symbols of anything. For instance there are logical constants which do not refer to any idea, but rather serve as a form of punctuation in the language (e.g. parentheses). A symbol or string of symbols may comprise a well-formed formula if the formulation is consistent with the formation rules of the language. Symbols of a formal language must be capable of being specified without any reference to any interpretation of them.

Formal language

A formal language is a syntactic entity which consists of a set of finite strings of symbols which are its words (usually called its well-formed formulas). Which strings of symbols are words is determined by the creator of the language, usually by specifying a set of formation rules. Such a language can be defined without reference to any meanings of any of its expressions; it can exist before any interpretation is assigned to it – that is, before it has any meaning.

Formation rules

Formation rules are a precise description of which strings of symbols are the well-formed formulas of a formal language. It is synonymous with the set of strings over the alphabet of the formal language which constitute well formed formulas. However, it does not describe their semantics (i.e. what they mean).

Propositions

A proposition is a sentence expressing something true or false. A proposition is identified ontologically as an idea, concept or abstraction whose token instances are patterns of symbols, marks, sounds, or strings of words. Propositions are considered to be syntactic entities and also truthbearers.

Formal theories

A formal theory is a set of sentences in a formal language.

Formal systems

A formal system (also called a logical calculus, or a logical system) consists of a formal language together with a deductive apparatus (also called a deductive system). The deductive apparatus may consist of a set of transformation rules (also called inference rules) or a set of axioms, or have both. A formal system is used to derive one expression from one or more other expressions. Formal systems, like other syntactic entities may be defined without any interpretation given to it (as being, for instance, a system of arithmetic).

Syntactic consequence within a formal system

A formula A is a syntactic consequence within some formal system  of a set Г of formulas if there is a derivation in formal system  of A from the set Г.

Syntactic consequence does not depend on any interpretation of the formal system.

Syntactic completeness of a formal system

A formal system  is syntactically complete (also deductively complete, maximally complete, negation complete or simply complete) iff for each formula A of the language of the system either A or ¬A is a theorem of . In another sense, a formal system is syntactically complete iff no unprovable axiom can be added to it as an axiom without introducing an inconsistency. Truth-functional propositional logic and first-order predicate logic are semantically complete, but not syntactically complete (for example the propositional logic statement consisting of a single variable "a" is not a theorem, and neither is its negation, but these are not tautologies). Gödel's incompleteness theorem shows that no recursive system that is sufficiently powerful, such as the Peano axioms, can be both consistent and complete.

Interpretations

An interpretation of a formal system is the assignment of meanings to the symbols, and truth values to the sentences of a formal system. The study of interpretations is called formal semantics. Giving an interpretation is synonymous with constructing a model. An interpretation is expressed in a metalanguage, which may itself be a formal language, and as such itself is a syntactic entity.

See also
Symbol (formal)
Formation rule
Formal grammar
Syntax (linguistics)
Syntax (programming languages)
Mathematical logic
Well-formed formula

References

External links

Formal languages
Metalogic
Concepts in logic
Philosophy of logic

Syntax (logic)


Mark 83 (MK-83) ABD yapımı bir bombadır. Mark 80 serisindendir. Düşmanın büyük binaları, fabrikaları, güç merkezleri, köprüleri, yer altı sığınakları ve uçak hangarları MK-83 serisi bombaların temel hedefleridir.

Mark 80 Serisi
 MK-81
 MK-82
 MK-84

Bombalar

MK-83


Krzysztof Rymszewicz (* 9. Februar 1987 in Warschau) ist ein polnischer Sänger und Schauspieler.

Leben
Er studierte Gesang und begann mit dem Musical Romeo i Julia seine Karriere.

2008 wurde er Vater einer Tochter mit Monika Ambroziak.

Diskografie
 Romeo i Julia

Singles
 Twych Oczu Blask
 Świetlista Noc
 Przebacz Mi

Musiker (Polen)
Sänger
Filmschauspieler
Pole
Geboren 1987
Mann

Krzysztof Rymszewicz


في برمجة الحاسوب، زول  أو لغة واجهة مستخدم إكس إم إل ، هي لغة رقم واجهة مستخدم بترميز إكس إم إل تم تطويرها من قبل مشروع موزيلا، وتعمل في تطبيقات موزيلا متعددة المنصات مثل فيرفكس وفلوك. محرك التصميم جيكو من موزيلا يقدم تطبيقاً كاملاً لزول المستخدم في فيرفكس.

التصميم
زول يعتمد على مجموعة متعددة من معايير الويب وتقنيات الويب، تشمل التقنيات صفحات الطرز المتراصة وجافا سكريبت وDOM. هذا الاعتماد على تقنيات الويب جعل زول سهلة التعلم على مبرمجي مواقع الويب.

مراجع

استحداثات عام 1997
برمجيات تستخدم لغة واجهة مستخدم إكس إم إل
لغات ترميزية
موزيلا
واجهات مستخدم

زول (لغة ترميز)


Danielle Claar est une scientifique spécialiste du monde marin, dont les recherches ont notamment porté sur l'effet de l'événement  sur les symbiotes et les parasites des coraux.

Biographie
Elle étudie les sciences marines à l'Université d'Hawaï à Hilo, puis obtient un doctorat à l'Université de Victoria au Canada. Après son doctorat, elle rejoint le Wood Lab de l'Université de Washington à Seattle en tant que boursière post-doctorante à la NOAA Climate and Global Change.

Plus précisément, ses sujets de recherche en doctorat de 2013 à 2018 à l'Université de Victoria au Canada portent sur la symbiose des coraux lors de l'événement El Niño de 2015/2016. Sa thèse « Coral Symbioses Under Stress: Spatial and Temporal Dynamics of Coral-Symbiodinium Interactions » lui vaut la médaille d'or du Gouverneur général du Canada pour l'excellence académique. Au cours de ses études doctorales, elle met à profit sa formation de plongeuse scientifique pour effectuer des travaux de terrain sur l'île de Kiritimati dans l'océan Pacifique.

Travail
Après son doctorat, elle accepte une bourse postdoctorale de la NOAA Climate and Global Change (C&GC) pour étudier « les moteurs climatiques à grande échelle du parasitisme chez les poissons des récifs coralliens » à l'Université de Washington, Seattle.

Voir aussi
 Corail
 Blanchissement des coraux

Références

Étudiant de l'Université de Victoria
Biologiste marin
Écologue

Danielle Claar


أحمد بن محمَّد بن عَبدوس بن سلمة بن مسور بن سنان بن مزاحم، أبو الحسن الطَّرائِفي، مولى خداش بن حلْبَس العنزي، النَّيسَابُوري. أحد رواة الحديث النبوي، ولقب بالطرائفي؛ لأنه كان يتتبع طرائف الأحاديث ويطلبها.

حياته
سمع محمد بن أشرس، والسري بن خزيمة، وارتحل إلى عثمان بن سعيد الدارمي، فأكثر عنه.
حدث عنه : أبو علي الحافظ، وأبو الحسين الحجاجي، والحاكم، وابن محمش، والسلمي، ويحيى بن المزكي، وآخرون.
قال الحاكم : كان صدوقا. قال لي : أقمت ببغداد سنة أربع وثمانين ومائتين على التجارة، فلم أسمع بها شيئا.
قال : وتوفي في رمضان سنة ست وأربعين وثلاثمائة وصلى عليه أبو الوليد الفقيه.

انظر أيضا
 يحيي بن معاذ

المراجع

أشخاص من نيسابور
رواة الحديث
وفيات 346 هـ
أعلام بني ربيعة

أبو الحسن الطرائفي


Liam Lawlor (19 October 1944 – 22 October 2005) was an Irish Fianna Fáil politician. He resigned from the Fianna Fáil in 2000 following a finding by a party standards committee that he had failed to co-operate with its investigation into planning irregularities, and subsequently came into conflict with the Mahon Tribunal.

Early life
Lawlor was born in Dublin in 1944. He grew up in Crumlin and was educated at Synge Street CBS and the College of Technology, Bolton Street (now part of the Dublin Institute of Technology). In his youth he played hurling and was on the Dublin minor and the Leinster Railway Cup hurling teams. After college he went into the refrigeration business, running his own company.

Professional life
In 1974, he unsuccessfully stood as a candidate in the local elections to Dublin County Council. At the 1977 general election he was elected to Dáil Éireann as a Fianna Fáil Teachta Dála (TD) for the Dublin County West constituency. In 1979, he became a member of Dublin County Council.

At the 1981 general election he lost his Dáil seat in what was now the constituency of Dublin West, regained it in February 1982, but lost it again in the November 1982 general election. Lawlor regained his Dáil seat again at the 1987 general election, and was appointed Chairman of the Oireachtas Joint Committee on Commercial State-Sponsored Bodies. He resigned the position in 1989 due to his position as a non-executive director of Food Industries, a company that wished to acquire the Irish Sugar Company. In 1991 he lost his seat on Dublin City Council, and at the 1992 general election he nearly lost his Dáil seat to Tomás Mac Giolla of the Workers' Party. It is widely believed that Mac Giolla was cheated by Fianna Fáil in the election; the emergence of information that the since disgraced and jailed George Redmond was one of the local government officials who conducted the election count has added weight to this view.

Lawlor was one of a number of local councillors who were called as witnesses before the Mahon Tribunal investigating planning and payments in County Dublin. He admitted receiving sums of money from the lobbyist Frank Dunlop which he stated were political donations and not bribes.

Lawlor was also a European member of the controversial private political group, the Trilateral Commission.

Corruption
In the light of allegations of planning corruption, Fianna Fáil established an internal committee on Standards in Public Life. The committee interviewed a number of party members, including Lawlor, but eventually found that Lawlor had failed to co-operate with it by not naming an individual who had furnished him with a donation. On the eve of publication of the committee report in June 2000, Lawlor resigned from the party; however he continued to support the government in Dáil Éireann. He did not stand at the 2002 general election. Lawlor appeared at the Flood Tribunal several times and was imprisoned on three occasions (in January 2001, January 2002 and February 2002, for a total of six weeks) in Mountjoy Prison for contempt of court arising from Orders of the High Court requiring him to co-operate with the tribunal. The final report of the Tribunal, eventually chaired by Justice Alan Mahon, was published on 22 March 2012.

On 7 February 2002 Lawlor was released from jail to make a Dáil appearance during which he ignored unprecedented all-party calls for his resignation. In what the Irish Independent described as "one of the most sensational days in the House", Lawlor was released temporarily by the High Court to mount his own defence during an hour-long debate. Taken into Leinster House in a prison van, Lawlor sat alone at the rear of the Chamber while the five party leaders, in turn, called on him to step down. Instead Lawlor made an aggressive defence of his own position during a 20-minute speech while making no reference at all to the unprecedented joint motion.

Taoiseach Bertie Ahern, who himself would subsequently be forced to resign over corruption allegations, said Lawlor had repeatedly let politics down and his position was untenable. Lawlor, he said, had been committed to prison three times and political life was "cheapened" by this. No vote was required as the decision to ask him to resign was unanimous. Lawlor was released by the High Court for about two hours on third day of his 28-day sentence for not co-operating with the Flood Tribunal. As the Dáil sat at 10.30am, Lawlor's legal advisers were petitioning the High Court to allow him make his own case to his fellow TDs. High Court president Justice Joseph Finnegan granted the request but laid down strict conditions on Lawlor's release, saying he was to be taken from Mountjoy to Leinster House, stay for the debate and then be returned to jail.

Death
Lawlor was killed on 22 October 2005, when the Mercedes-Benz car he was being driven in on the way from Sheremetyevo International Airport crashed into a concrete street light on the Leningrad Shosse, the main road between Saint Petersburg and Moscow, twenty-three kilometres from Moscow. Lawlor had been travelling with Julia Kushnir, a Ukrainian legal assistant, aged 29, confirmed by the Lawlor family to be working as Lawlor's interpreter in Russia. She was injured in the crash that killed Lawlor. The driver, a Russian businessman, Ruslan Suleymanov, was fatally injured, when he swerved the car to avoid a man and a woman who ran out onto the road in front of it.

The funeral of Lawlor was held in Lucan on 26 October 2005.

False media claims about the accident
The Russian police initially reported that the woman in Lawlor's car may have been a sixteen-year-old prostitute. The report was the lead in a number of Sunday newspapers. The Sunday Independent editor Aengus Fanning apologised to the Lawlor family for the report, following a public outcry on the reportage and condemnation of the publication from the National Union of Journalists. The Sunday Tribune, the Sunday World, The Observer, and a number of British tabloids also published the claim. The Observer initially refused to apologise for the error, but on the Tuesday following the accident, the newspaper issued a statement saying that "serious discrepancies" had arisen in the story it had published, and admitted that it had erred, removing the story from its website. The controversial nature of the coverage led to calls for a body to regulate and oversee standards in the Irish press similar to the Press Complaints Commission in the UK.

See also
List of members of the Oireachtas imprisoned since 1923

References

1944 births
2005 deaths
Dublin inter-county hurlers
Members of Dublin County Council
Fianna Fáil TDs
Independent TDs
Members of the 21st Dáil
Members of the 23rd Dáil
Members of the 25th Dáil
Members of the 26th Dáil
Members of the 27th Dáil
Members of the 28th Dáil
Politicians from County Dublin
Road incident deaths in Russia
People educated at Synge Street CBS
People from Crumlin, Dublin

Liam Lawlor