Stephen R. Palumbi (Baltimore, Maryland, 17 de outubro de 1956 )  é um biólogo formado em Ciências Marinhas na Universidade de Stanford  na Hopkins Marine Station.   Ele também possui uma bolsa sênior no Stanford Woods Institute for the Environment.

Educação
Palumbi recebeu seu bacharelado em biologia pela Universidade Johns Hopkins em 1978 e seu doutorado em zoologia pela Universidade de Washington em ecologia marinha em 1984.   Ele recebeu o Prêmio Buell da Ecological Society of America em 1984.

Carreira
De 1985 a 1996, trabalhou no Departamento de Zoologia da Universidade do Havaí, ganhando o Matsuda Fellowship Award for Faculty Research em 1991 e uma University of Hawaii Regents Medal for Excellence in Research em 1996.  Ele foi promovido a professor titular em 1994 e nomeado diretor do Laboratório Marinho de Kewalo em 1995.  Palumbi mudou-se para uma cátedra na Universidade de Harvard em 1996 e na Universidade de Stanford em agosto de 2002.  Em 2007, ele foi nomeado Harold A. Miller Diretor da Hopkins Marine Station, e foi nomeado para a Jane and Marshall Steel Chair of Biology em 2009.

Em 2003, ele foi eleito membro da Academia de Ciências da Califórnia e foi premiado com o Peter Benchley Ocean Award for Excellence in Science em 2011.

Interesses de pesquisa
Os interesses de pesquisa de Palumbi incluem estudar evolução e mudança usando técnicas de genética molecular, biologia e conservação de populações marinhas e os efeitos da atividade humana nos sistemas oceânicos.  Alguns de seus trabalhos bem conhecidos incluem pesquisas sobre o uso de métodos genômicos para identificar espécies resistentes às mudanças climáticas e o uso de abordagens genéticas para identificar espécies de interesse de conservação nos mercados de vida selvagem.

Engajamento público
Em 2003, Palumbi participou da série documental de TV The Future Is Wild, aparecendo na qualidade de Professor de Ciências Marinhas da Universidade de Harvard no episódio inicial, Welcome to the Future, bem como em outros quatro episódios em que também foi creditado como principal consultor científico: Waterland, Flooded World, The Endless Desert e The Global Ocean. A série explorou possíveis mudanças evolutivas no futuro durante o período de 500 a duzentos milhões de anos, e foi desenvolvida ao longo de um período de quatro anos por uma equipe de cientistas cujo trabalho foi visualizado por meio de animação por computador.

Publicações
Palumbi escreveu vários livros:

 A Explosão da Evolução: Como os Humanos Causam Mudanças Evolutivas Rápidas, 2002.
 A morte e a vida de Monterey Bay: A Story of Revival, 2011 (com Carolyn Sotka).
 A Vida Extrema do Mar, 2014 (com Anthony R. Palumbi).

Ele também é autor de mais de 200 artigos científicos.

Vida pessoal
Palumbi é casado com uma médica, Mary Roberts, e é pai de dois filhos. Seus interesses incluem música, e fez parte do grupo que fundou a banda Sustainable Sole.

Professores da Universidade Stanford
Alunos da Universidade de Washington
Alunos da Universidade Johns Hopkins
Nascidos em 1956
Pessoas vivas

Stephen Palumbi


Le Jeu d'échecs () est un tableau réalisé par le peintre italien Giulio Campi.

Caractéristiques du tableau
La toile, dont les dimensions sont de , se trouve à Turin dans les collections du Museo civico d'arte antica dont les locaux sont installés au Palais Madame. Elle porte le  à l'inventaire.

Le tableau date de 1530, selon la majorité des historiens d'art, et a été créé par Giulio Campi avant le tableau Madonna della Misericordia dell'Arcivescovado de Milan, qu'il a réalisé en 1534. Il existe d'autres datations du tableau. Ainsi Achille de Ragione le date de 1550, et Naomi J. Miller et Naomi Yanveh de l'année 1540.

Il existe une réplique de ce tableau d'une taille plus réduite (). En 2004, celui-ci a été mis aux enchères sous le nom Partie d'échecs () chez Sotheby's et vendue pour le prix de .

Sujet et interprétation
En 1963, l'attention a été attirée sur ce tableau alors qu'il se trouvait encore dans la collection de Costantino Nigro à Gênes, où il était considéré comme une œuvre de la peintre de Crémone Sofonisba Anguissola. Une étude lui a été consacrée par le célèbre critique d'art italien Roberto Longhi. En la comparant au tableau Partie d'échecs dû à Sofonisba Anguissola qui est exposé au musée de Poznań, Longhi a estimé que ce tableau devait être attribué à la même peintre de Crémone et la corrélation correcte avec l'œuvre de Giulio Campi n'a été faite pour la première fois qu'en 1978 par  et Cyrillo Giuseppe.

Le thème du tableau est le jeu d'échecs, comme dans le tableau plus ancien de Lucas van Leyden La Partie d'échecs (1508), conservé à Berlin. Le tableau témoigne de la propagation du jeu d'échecs dans la région de Crémone qui est liée à la diffusion du poème populaire Jeu d'échecs du poète Marco Girolamo Vida. La composition utilisée par Campi est largement répandue dans la région de Vénétie, et se rapproche de celles de certaines œuvres de Dosso Dossi et Callisto Piazza. Ce dernier était bien connu à Crémone et c'est probablement chez lui que Giulio Campi a repris la représentation du dos et des épaules de la figure au premier plan du tableau Le Jeu d'échecs.
[[Fichier:Джулио Кампи реплика Сотбис.png|vignette|gauche|Parti d'échecs. Réplique de Le Jeu d'échecs, vendue à Londres en 2004 chez Sotheby's]]

Le tableau utilise le motif populaire du néoplatonisme à l'époque de la Renaissance, l'opposition entre l'Amour et la Guerre. La figure de la femme victorieuse correspond à l'image traditionnelle de la Vénus, alors que le chevalier avec son armure correspond à celle de Mars. La femme présente une poitrine abondante et des bras galbés, alors que Mars est représenté de dos, caché par une armure. Elle converse à demi-mot avec le bouffon à droite, à ses pieds, et avec la servante à l'arrière. Sans doute pour demander des conseils sur son jeu. La complicité féminine est souvent présente dans les jeux amoureux. Quant au bouffon, il symbolise l'irrationalité dans le duel amoureux entre l'homme et la femme. Une zibeline accrochée à une chaîne pend à la sangle qui soutient les seins de la femme et repose sur ses épaules. La zibeline est symbole de fertilité et est réservée aux femmes mariées. L'échiquier n'est pas visible entièrement du fait de la présence de différents éléments allégoriques. La rose posée sur la table, par exemple, est un attribut de la femme, un des ornements qui fait succomber Mars aux charmes de Vénus. Le camée épinglé sur le chapeau du personnage de gauche a comme motif Vénus chasseresse. Par contre, rien ou presque n'est dit sur le développement du jeu qui n'est qu'un prétexte, que le lieu où se déroule la scène. C'est une situation inverse de celle présentée par Sofonisba Anguissola dans sa toile Partie d'échecs, qui accorde une grande importance au jeu lui-même et à son résultat probable.

Cent ans après la création de ce tableau, Il Padovanino a capturé un duel amoureux similaire dans sa toile Mars et Vénus jouent aux échecs''.

Article connexe
 Jeu d'échecs dans la peinture

Références

Bibliographie

Tableau d'un peintre italien
Tableau des années 1530
Jeu d'échecs dans la peinture
Scène de genre

Le Jeu d'échecs (Campi)


සුද්‍රාව්‍ය පද්ධතියක්,  ග්‍රීක "ευ" (eu = පහසු) සහ "Τήξις" (tecsis = දියවීම), වෙතින්  විස්තර කෙරෙනුයේ,  එක් එක් ශුද්ධ සංඝටකය විසින් එහි ස්වීය මහත් දැලිස සැකසුම තබාගන්නා පරිදී, සංඝටක අතර අතිවිශිෂ්ට පරමාණුක ප්‍රතිශත අනුපාතයක් සාක්ෂාත් කරගනිමින්, සහබද්ධ සුපිරි-දැලිසක් තනන, පරමාණුක සහ /හෝ රසායනික විශේෂයන්ගේ සමජාතීය ඝන මිශ්‍රණයකි. .    සුද්‍රාව්‍ය පද්ධතිය සමස්තයක් ලෙසින්  දිය වන්නේ  මෙම පරමාණුක /අණුක අනුපාතයෙහිදී පමණක් වන අතර, සුවිශේෂ උෂ්ණත්වයකදී (සුද්‍රාව්‍ය උෂ්ණත්වය හෝ ET) සුපිරි-දැලිස වෙතින් එක විටම එහි සියළු සංඝටක නිදහස් කොට ද්‍රව මිශුණයක් බවට පත් කෙරෙයි. සම්බන්ධිත සංඝටක විශේෂ සඳහා මිශ්‍රණ අනුපාතයන් සමස්තය සැලකූ කල අඩුතම විලයන උෂ්ණත්වය ET වෙයි.

වෙනත් ඕනෑම මිශ්‍රණ අනුපාතයක් රත් කිරීමේදී, ET වෙත ලඟාවීමේදී — දකුණේ ඇති කලාප සටහන බලන්න — එක් සංඝටකයක දැලිස මුලින්ම විලයනය වන අතර, අනෙකුත් සංඝටක ලැටිස(ය) (සමස්තය) දියවීමට මිශ්‍රණයෙහි උෂ්ණත්වය තවදුරටත් වැඩිවිය යුතුය.    ප්‍රතිලෝම ලෙසින්, සුද්‍රාව්‍ය-නොවන මිශ්‍රණයක් සිසිල්වත්ම, සියළුම ද්‍රව්‍යය ඝන වන තුරු, මිශ්‍රණයෙහි එක් එත් සංඝටකය ප්‍රභින්න උෂ්ණත්වයකදී ඝනීභවනය වෙයි (එහි දැලිස තනයි).

කලාප සටහනක සුද්‍රාව්‍ය ලක්ෂ්‍යයක් අර්ථ දක්වන්නාවූ ඛණ්ඩාංක වන්නේ,   සුද්‍රාව්‍ය ප්‍රතිශත අනුපාතය (සටහනෙහි  පරමාණුක/අණුක අනුපාත අක්ෂයෙහි) සහ සුද්‍රාව්‍ය උෂ්ණත්වය (සටහනෙහි උෂ්ණත්ව අක්ෂයෙහි) වෙති.

ආශ්‍රිත

ද්‍රව්‍ය විද්‍යාව
රසායන විද්‍යාව
කලාප සංක්‍රමණ

සුද්‍රාව්‍ය පද්ධතිය


Emmanuel Blairy, né le  à Lens (Pas-de-Calais), est un homme politique français.

Membre du Rassemblement national, il est élu suppléant du député José Évrard dans la 3e circonscription du Pas-de-Calais lors des élections législatives de 2017, mais le remplace en , devenant ainsi député, à la suite de son décès. Cinq mois après, il est réélu député lors des élections législatives de 2022 mais dans la 1re circonscription du Pas-de-Calais. Il siège au sein du groupe Rassemblement national depuis 2022, et est membre de la commission du Développement durable et de l'Aménagement du territoire de l'Assemblée nationale.

Biographie

Jeunesse et formation
Emmanuel Blairy naît et grandit à Lens. Ses parents sont employés par la commune, dont son oncle, Louis Blairy, est un temps conseiller municipal.

Carrière professionnelle
À partir de 2006, il est fonctionnaire territorial de la communauté d'agglomération de Lens-Liévin.

Parcours politique
Il est membre du Rassemblement national. En , il devient suppléant du député José Évrard élu dans la troisième circonscription du Pas-de-Calais et lui succède à la députation le , à la suite de son décès. Il siège à l'Assemblée nationale parmi les non inscrits.

Il est candidat aux législatives de 2022, mais dans la première circonscription du Pas-de-Calais, remportant 35,61 % des voix au premier tour et est élu au second tour avec 55,77 % des voix.

Principales orientations et prises de position

Notes et références

Annexes

Articles connexes
 Liste des députés du Pas-de-Calais

Liens externes

Député du Pas-de-Calais
Député de la XVe législature de la Ve République
Député de la XVIe législature de la Ve République
Député membre du Rassemblement national
Naissance en mars 1986
Naissance à Lens (Pas-de-Calais)

Emmanuel Blairy


Den 6. dag (originaltitel: The 6th Day) er en amerikansk sciencefiction-, actionthriller- og fremtidsfilm fra 2000 med Arnold Schwarzenegger i hovedrollen. Den er instrueret af Roger Spottiswoode. Filmens handling foregår i en nær fremtid, hvor kloning er blevet en storindustri. Meget er lovligt, men kloning af mennesker er forbudt. Dette forbud brydes imidlertid af en finansfyrste.

Filmen fik blandet modtagelse af kritikerne da den udkom og har opnået 40% på Rotten Tomatoes og 49% på Metacritic.

Den blev ingen stor publikumsucsess i USA, men gjorde det noget bedre i udlandet. Den indtjene $96 millioner på verdensbasis, hvoraf $34,6 millioner i USA  og $7 millioner i Tyskland. Den endte på en 73.-plads over de højest indtjenende film i USA i 2000, og på en 49.-plads på verdensbasis. Den blev nomineret til fire Saturn Award og tre Razzie Awards, alle tre Razzienomineringer til Schwarzenegger (for værste skuespiller, værste birolle og værste skuespillerduo).

Handling
Året er 2015 og kloning er blevet en storindustri. Meget er lovligt, men kloning af mennesker er forbudt. Forbuddet brydes efterhånden af pengegriske forretningsfolk.

Handlingen starter med at en amerikansk fotballspiller bliver kritisk skadet efter en kamp. Han fragtes til et sygehus og bliver der dræbt af en sikkerhedsagent for så at blive erstattet med en klon. Det bliver senere kendt at han på ulovlig vis har blevet klonet af fotballklubbens ejere.

Adam Gibson (Arnold Schwarzenegger) er pilot for et firma, som tager sig af mange vigtige opgaver. Han er imod kloning og bryder sig derfor ikke om kones forslag om at klone en kopi af hunden, efter at den må aflives. Men han får hurtigt langt værre ting at forholde sig til. Efter en flyopgave for en kendt forretningsmand vågner han pludselig op på en båre uden at kunne huske de sidste par timer. Han tager hjem og opdager, at "han" allerede er hjemme. Det vil sige, at hans klonede dobbeltgænger er hjemme og lever hans liv. Nu må han prøve at finde ud af, hvad der er sket, og hvordan han kan vinde sin kone og sit liv tilbage. Dette bliver alt andet end let, da en bande klonede lejemordere stadig forsøger at tilintetgøre ham. Adams eneste allierede er pilotkollegaen Hank Morgan (Michael Rapaport).

Om filmen
Titlen er hentet fra Bibelens Første Mosebog, hvor Gud skabte menneskene på "den 6. dag".

Filmen har visse tematiske og stilmæssige lighedstræk med Total Recall, Blade Runner og The Matrix.

Rolleliste
 Arnold Schwarzenegger: Adam Gibson
 Michael Rapaport: Hank Morgan
 Tony Goldwyn: Michael Drucker
 Michael Rooker: Robert Marshall
 Sarah Wynter: Talia Elsworth
 Wendy Crewson: Natalie Gibson
 Robert Duvall: Griffin Weir
 Wanda Cannon: Katherine Weir
 Steve Bacic: Johnny Phoenix

Referencer

Eksterne henvisninger

Actionfilm fra USA
Science fiction-film fra USA
Amerikanske film fra 2000
Engelsksprogede film
Værker om bevidsthed

Den 6. dag


Trịnh Công Sơn (Dak Lak, Vietnam; 28 de febrero de 1938 – Saigón, Vietnam; 1 de abril de 2001) fue un cantante, compositor, y pintor vietnamita.
Él, junto con Pham Duy y Van Cao, es considerado uno de los tres más sobresalientes figuras de la música Vietnamita moderna (no clásica). Muchas de las canciones de Trinh son canciones largas. Otras son canciones patrióticas antiguerra, y fueron escritas durante la guerra de Vietnam; algunas fueron censuradas por la República de Vietnam del sur y luego por la República Socialista de Vietnam. Sus canciones tuvieron muchos intérpretes, una de ellos notable es Khanh Ly.

Canciones notables
Trinh Cong Son ha escrito cerca de 600 temas, de los más notables :

 Biển nhớ
 Diễm xưa
 Đóa hoa vô thường
 Gọi tên bốn mùa
 Hát trên những xác người
 Hạ trắng
 Nối vòng tay lớn

Referencias

Cantantes de Vietnam
Compositores de Vietnam
Músicos de Vietnam
Pintores de Vietnam
Pacifistas
Vietnamitas del siglo XX
Fallecidos en Ciudad Ho Chi Minh

Trịnh Công Sơn


Luigi Morteani (Motovun, 1854. - ?), hrvatsko-talijanski povjesničar

Životopis
Rođen u Motovunu. Radi je kao profesor povijesti i zemljopisa. 1877. je radio u Kraljevskoj školi u Piranu. Na istom je poslu radio od 1885. u Općinskoj gimnaziji u Trstu do 1907. godine. Znanstveno zanimanje bila mu je lokalna povijest. Suosnivač povijesnog društva Società Istriana di Archeologia e Storia Patria. Objavio je više radova o Piranu u časopisu Archeografo Triestino tijekom dvadesetak godina. Ističe se rad Notizie storiche della città di Pirano koji je poslije objavljen i kao monografija 1886. godine te u pretisku 1984. godine. Objavljena je monografija njegova rada Storia di Montona 1963. godine. Točan nadnevak njegove smrti nije poznat.

Izvori

Hrvatski povjesničari
Talijanski znanstvenici
Slovenski znanstvenici
Životopisi, Trst

Luigi Morteani


François Guy Malary foi um advogado e Ministro da Justiça do Haiti. Ele foi assassinado em 14 de outubro de 1993 juntamente com seus guarda-costas em uma emboscada.

François Guy Malary foi ministro da Justiça no governo constitucional do primeiro-ministro Robert Malval sob a presidência de Jean-Bertrand Aristide e continuou a exercer suas funções sob o regime insurrecional de Raoul Cédras.

Em 14 de outubro de 1993, a comitiva de François Guy Malary, recém-saída do Ministério da Justiça, foi metralhada por um comando próximo da Igreja do Sagrado Coração de Turgeau. O ministro morreu no local na companhia de seu motorista e de seu guarda-costas. O assassinato ocorreu imediatamente depois que o presidente dos Estados Unidos, Bill Clinton, declarou que responsabilizaria os militares haitianos pela segurança do governo de transição.

De acordo com a Comissão Interamericana de Direitos Humanos, uma nota da CIA datada de 28 de outubro de 1993 implicou três membros da Frente para o Avanço e o Progresso do Haiti: Louis-Jodel Chamblain, Emmanuel Constant e Gabriel Douzable. Segundo esta nota, eles teriam se encontrado com um militar haitiano visando o assassinato de Malary. Depois de um primeiro julgamento no final do qual todos os arguidos foram libertados, o caso foi assumido por um novo juiz de instrução em 2005.

"Segundo os peticionários [da Corte Interamericana de Direitos Humanos], no exercício de suas funções, o senhor Malary trabalhou pela implementação do Acordo da Ilha do Governador, defendendo a criação de uma força policial independente e realizando uma revisão abrangente do sistema judicial do Haiti, o que o colocou em conflito direto com as autoridades do país na época."

Atualmente, uma instituição de ensino leva o nome de Lycée François-Guy-Malary na aglomeração de Porto Príncipe, na cidade de Tabarre; um aeroporto local adjacente ao Aeroporto Internacional Toussaint Louverture de Porto Príncipe, a oeste, é chamado de terminal François Guy Malary.

Ministros do Haiti
Políticos haitianos assassinados

Guy Malary


|seleção             =  2018
 |tempo_aev           =
 |missão              =
 |insígnia            =
 |aposentadoria       =
 |prêmios             =
 |assinatura          =
}}
Konstantin Borisov (Smolensk, 14 de agosto de 1984) é um cosmonauta russo. Realiza seu primeiro voo a bordo da SpaceX Crew-7.

Biografia
Konstantin Borissov obteve um diploma na Academia Russa de Economia em 27 de junho de 2007. De 27 de setembro de 2006 a 3 de dezembro de 2007, ele estudou na Universidade de Warwick, em Coventry, no Reino Unido, onde obteve seu mestrado em pesquisa operacional e análise de sistemas. De 2016 a 2018, ele retomou seus estudos de mestrado no tema Sistema de Suporte de Vida para Aeronaves.

De 2007 a 2016, ele trabalhou para diversos grupos privados como analista ou consultor.

Cosmonautas da Rússia
Astronautas da SpaceX

Konstantin Borisov


Samuel Pierpont Langley (født 22. august 1834 i Rosbury, Massachusetts, død 27. februar 1906 i Washington) var en amerikansk astrofysiker.

Kilder

Personer fra Massachusetts
Astrofysikere
Astronomer fra USA
Amerikanere i 1800-tallet
Amerikanere i 1900-tallet

Samuel Pierpont Langley


Børnebiblioteket er bare bedst er en dansk dokumentarfilm fra 1988 instrueret af Jesper Klein.

Handling

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1988

Børnebiblioteket er bare bedst


Monte Portekiz'de Terras de Bouro belediyesine bağlı olan, 14,26 km² yüzölçümüne sahip, 147 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Terras de Bouro'nun bucakları

Monte (Terras de Bouro)


Cantieri Automobilistici Riuniti war ein italienischer Hersteller von Automobilen.

Unternehmensgeschichte
Das Unternehmen aus Palermo begann 1905 mit der Produktion von Automobilen. Der Markenname lautete CAR. 1906 endete die Produktion.

Fahrzeuge
Im Angebot standen Kleinwagen, Tourenwagen, Rennwagen, Lieferwagen, Omnibusse und Motorboote. Die verschiedenen Motoren leisteten zwischen 7 und 20 oder 120 PS.

Literatur

 George Nick Georgano: The Beaulieu Encyclopedia of the Automobile, Volume 1 A–F. Fitzroy Dearborn Publishers, Chicago 2001, ISBN 1-57958-293-1 (englisch)

Einzelnachweise

Ehemaliger Pkw-Hersteller (Italien)
Ehemaliges Unternehmen (Sizilien)
Organisation (Palermo)
Gegründet 1905
Aufgelöst 1906

Cantieri Automobilistici Riuniti


تريغوويث إدموند «تريغ» براون  ولد وتوفي (4 نوفمبر 1899- 28 أبريل 1984). كان محرر أصوات سينمائي مسؤول عن التأثيرات الصوتية لسلسلة لووني تونز وميري ميلوديز لمصلحة وارنر براذرز منذ عام 1940. حاز على جائزة الأكاديمية لأفضل مؤثرات صوتية في 1965 في فيلم ذا غريت رايس.

في فيلم وان فروغي إيفننغ، ناطحة السحاب التي دفن فيها ميتشغان جاي. فروغ كانت باسم تريغوويث براون بيلدينغ.

مراجع

وصلات خارجية

أفلام حائزة على جائزة الأوسكار لأفضل مونتاج صوتي
مواليد 1899
وفيات 1984
أشخاص من جيلبرت (مينيسوتا)

تريغ براون


Albert I. od Monaka, punim imenom Albert Honoré Charles Grimaldi (Pariz, Francuska, 13. studenog 1848. – Pariz, Francuska, 26. lipnja 1922.), monegaški knez od 1889. do 1922. godine iz kneževske dinastije Grimaldi. Bio je ujedno i pomorac, bavio se amaterski oceanografijom, a bio je i pokrovitelj znanosti, koji je pridonio razvoju oceanografske opreme i tehnike. Zbog ljubavi prema moru, dobio je nadimak morski knez, a neki od nadimaka koje je dobio bili su i knez istraživač, knez znanstvenik i knez pacifist.

Životopis

Rođen je kao jedino dijete i nasljednik prijestolja u obitelji kneza Karla III. i kneginje Antoinette od Mérodea. Kad je postao punoljetan, odslužio je vojni rok u Španjolskoj ratnoj mornarici. Po izbijanju Francusko-pruskog rata 1870. godine, pridružio se Francuskoj ratnoj mornarici, premda nije bio dovršio vojnu obuku. Nagrađen je Nacionalnim redom Legije časti zbog uspješnog obavljanja vojne službe.

Po odlasku iz vojske, počeo se baviti oceanografijom. Nije se bavio samo studiranjem i proučavanjem pomorskih karata, već je sudjelovao i u nizu pomorskih ekspedicija na Atlantskom oceanu i u Sredozemlju, na kojim je otkrio nepoznate morske struje i dubine. Albert je na istraživačka putovanja vodio niz znanstvenika, od biologa, botaničara, zoologa do geografa. Poslije svih tih istraživanja, objavio je knjigu Navigatorov put, koja je postigla izniman uspjeh kod čitatelja.

Prva svjetska karta oceanskih dubina, napravljena je pod nadzor Alberta i ostala je u uporabi do 1944. godine, a sve sljedeće su kao osnov, uzimale njegovu kartu. Godine 1889. i 1890. godine, poveo je četiri izuzetno opasne ekspedicije na Sjeverni pol. U čast njegovih arktičkih putovanja, sjevero-zapadni Spitsbergen nazvan je Zemljom Alberta I.

Dana 10. rujna 1889. godine, stupio je na monegaško prijestolje, nakon očeve smrti. U to vrijeme, već se bio razveo od prve supruge Marije Viktorije Hamilton. Brak je bio nesretan, jer nisu odgovarala jedno drugome. Marija Viktorija je zatrudnila uskoro nakon vjenčanja, ali je zbog bračnih razmirica odselila kod majčine obitelji Baden-Baden, gdje je 1870. godine rodila sina Luja, nasljednika monegaškog prijestolja. Albert I. i njegova supruga razveli su se 1880. godine, Rimokatolička crkva poništila je brak. Luja je odgajala majka u Njemačkoj, a oca Alberta je vidio prvi put tek s jedanaest godina, zbog čega nikada nisu bili u bliskim odnosima.

Dana 25. listopada 1910. godine, knez Albert I. je otvorio Oceanografski muzej Monaka, u koji je smjestio sve artekafte koje je prikupio na ukupno dvadeset i osam pomorskih ekspedicija. Muzej je i danas međunarodno poznat i priznat zbog svoje bogate kolekcije. Na inicijativu kneza Alberta, šest mjeseci nakon otvorenja oceanografskog muzeja u Monaku, otvoren je Oceanografski institut u Parizu (1911.).

Na političkom planu, ostvario je niz reformi u svojoj malenoj kneževini. Godine 1911. donio je novi ustav Monaka, koji je tom reformom postao ustavna monarhija. Novim ustavom, zakonodavna je vlast bila podijeljena između kneza i novog Narodnog vijeća.

Novi brak s Marijom Alice Heine pokazao se, također, neuspješnim, ali potaknuo je napredak Monaka. Knez Albert I. je dao sagraditi zgradu Opere i organizirao prvu automobilističku utrku pod nazivom Velika nagrada Monaka, kako bi privukao turiste u svoju kneževinu.

Skupina otoka u otočju Kerguelen, Îles du Prince-de-Monaco, nazvana je tako u njegovu čast.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Albert, monegaški knez - Britannica Online

Životopisi, Francuska
Monegaški monarsi
Grimaldi

Albert I. od Monaka


Den gamle møller er en dansk kortfilm fra 2002 med instruktion og manuskript af Johan August Hye-Knudsen.

Handling
En hjemløs gammel mand har evakueret sig i et forladt industrilokale. Da tre kulturgangstere indtager rummet, er der overhængende fare for at den gamle mand tages som passivt gidsel i deres kulturiscenesættelser.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2002

Den gamle møller


El Castillo de Bruck se encuentra en Tirol, Austria, y fue erigido en 1278 como residencia de los condes de Görz.

Fue terminado en 1278 como residencia de los condes de la Condes de Görz. En 1490, la capilla fue decorada con frescos de Simon von Taisten. En 1500, Leonhard Görz legó el castillo de los Habsburgo al archiduque Maximiliano I de Austria, que lo incorporó a sus posesiones del Tirol.

Durante las campañas de 1796 en las Guerras Revolucionarias Francesas fue ocupada por las tropas francesas al mando del general Bartolomé Catalina Joubert. Hoy en día el castillo de Bruck es un museo que dispone de varias obras del pintor Albin Egger-Lienz.

Véase también
 Castillo
 Palacio

Referencias

Bibliografía
 Chizzali. Tyrol: Impressions of Tyrol. (Innsbruck: Alpina Printers and Publishers), p. 55

Enlaces externos
 Sitio web con información sobre el castillo

Castillos de Austria
Arquitectura de Austria del siglo XIII
Edificios y estructuras del estado de Tirol

Castillo de Bruck


John Allyn McAlpin Berryman (născut John Allyn Smith, Jr.; ) a fost un poet și profesor universitar american, născut în McAlester, Oklahoma. El a fost o figură majoră a poeziei americane din cea de-a doua jumătate a secolului al XX-lea și a fost considerat o personalitate cheie a școlii de poezie confesionaliste. Lucrarea sa cea mai cunoscută este The Dream Songs.

Viața și cariera
John Berryman s-a născut cu  numele John Allyn Smith, Jr. în Oklahoma, unde a crescut până la vârsta de zece ani, când tatăl său, bancherul John Smith, și mama sa, profesoara Martha (de asemenea, cunoscută sub numele de Peggy), s-au mutat la Tampa, Florida. În 1926, în Florida, pe când poetul avea unsprezece ani, tatăl său s-a împușcat mortal într-un act de suicid. Smith era șomer în acea perioadă, iar el și Martha depuseseră amândoi cereri de divorț. Berryman a fost bântuit de moartea tatălui său pentru tot restul vieții sale și a descris mai târziu încercările sale de a se împăca cu ea în cartea The Dream Songs.

După moartea tatălui său, la intrarea din spate în Kipling Arms, unde Smith închiriase un apartament, mama poetului s-a căsătorit după câteva luni cu John Angus McAlpin Berryman la New York. Poetul a fost redenumit John Allyn McAlpin Berryman. Mama lui Berryman și-a schimbat prenumele, de asemenea, din Peggy în Jill. Deși tatăl său vitreg a divorțat mai târziu de mama lui, Berryman și tatăl său vitreg au rămas în relații bune. Deoarece atât mama lui, cât și tatăl lui vitreg munceau, mama lui a decis să-l trimită departe la Școala South Kent, o școală privată din Connecticut. Berryman a urmat apoi studii la Columbia College, unde a fost președinte al Philolexian Society, s-au alăturat Boar's Head Society, a redactat revista The Columbia Review, și a studiat cu poetul și cercetătorul literar Mark Van Doren. Berryman a scris mai târziu că Van Doren i-a stârnit interesul pentru a scrie poezies. Timp de doi ani, Berryman a studiat, de asemenea, în străinătate, la Clare College, Cambridge, având o bursă Kellett acordată de Columbia College. A absolvit în 1936.

Cu privire la succesul inițial al poeziei lui Berryman, redactorii volumului Norton Anthology of Modern Poetry notează că "opera de început a lui Berryman a fost inclusă într-un volum intitulat Five Young American Poets, publicat de New Directions în 1940". Unul dintre ceilalți tineri poeți incluși în carte a fost Randall Jarrell.

Berryman a publicat în curând unele dintre versurile sale timpurii în prima lui carte, editată tot de New Directions Publishing, intitulată simplu Poems, în 1942. Cu toate acestea, primul său volum de poezii mature, The Dispossessed, a apărut de șase ani mai târziu, fiind publicat de William Sloane Associates Cartea a primit în mare parte recenzii negative de la poeți ca Randall Jarrell care a scris, în The Nation, că Berryman era "un [poet] inteligent, nervos și complicat" a cărui poezie din The Dispossessed o imita prea mult pe cea a lui W. B. Yeats. Berryman a fost de acord mai târziu cu această evaluare a operei sale timpurii, declarând: "eu nu voiam să fiu ca Yeats; eu voiam să fiu Yeats".

În octombrie 1942 Berryman s-a căsătorit cu Eileen Mulligan (ulterior Simpson) într-o ceremonie organizată la Catedrala St. Patrick, iar Van Doren a fost cavalerul său de onoare. Cuplul s-a mutat la Beacon Hill, unde Berryman a predat la Harvard. Căsătoria s-a încheiat în 1953 (divorțul a fost oficializat în 1956), când Simpson s-a săturat să tolereze escapadele sentimentale ale lui Berryman și crizele autodistructive ale acestuia. Simpson își va publica memoriile cu privire la Berryman și la cercul său de prieteni în cartea Poets in Their Youth (1982).

În 1947 Berryman a început o relație cu o femeie măritată, pe nume Chris, prezentată într-un sonet pe care s-a abținut să-l publice, în principal pentru că publicarea sonetelor i-ar fi dezvăluit relațiile lui romantice propriei soții. Cu toate acestea, el a decis în cele din urmă să publice volumul, intitulat Berryman's Sonnets, în 1967. Cartea a inclus peste o sută de sonete.

În 1950 Berryman a publicat o biografie a scriitorului de ficțiune și poetului Stephen Crane, pe care l-a admirat foarte mult, devenind "singura biografie scrisă de un poet american proeminent a marelui scriitor american, Stephen Crane". Această carte a fost urmată de volumul Homage to Mistress Bradstreet and Other Poems (1956), care conținea ilustrații realizate de artistul Ben Shahn, iar "Homage to Mistress Bradstreet" a fost primul poem al lui Berryman care a atras "atenția națională" și un răspuns pozitiv din partea criticilor. Edmund Wilson a scris că era "cel mai valoros poem lung scris de un american după Țara pierdută a lui  T. S. Eliot". Atunci când volumul Homage to Mistress Bradstreet and Other Poems a fost publicat în 1959, poetul Conrad Aiken i-a lăudat poeziile mai scurte din carte, pe care le-a crezut chiar mai bune decât  pe care el a crezut că au fost de fapt mai bine decât "Homage to Mistress Bradstreet".

În ciuda succesului relativ al celui de-al treilea volum de versuri, descoperirea poetică a lui Berryman a avut loc după ce el a publicat volumul 77 Dream Songs în 1964. El a câștigat în 1965 Premiul Pulitzer pentru poezie, care i-a consolidat reputația ca unul dintre cei mai importanți poeți ai generației de după cel de-al Doilea Război Mondial din care mai făceau parte Robert Lowell, Elizabeth Bishop și Delmore Schwartz. Curând după aceea, Berryman a început să beneficieze de o atenție națională în creștere din partea presei, al organizațiilor cultural-artistice și chiar al Casei Albe care i-a trimis o invitație la cină cu președintele Lyndon B. Johnson (deși Berryman a trebuit să o refuze pentru că se afla în Irlanda la momentul respectiv). Berryman a fost ales membru al Academiei Americane de Arte și Științe în 1967 și, în același an, revista Life a publicat un reportaj despre el. De asemenea, în acel an nou-înființata National Endowment for the Arts i-a acordat o bursă de zece mii de dolari (deși el a recunoscut, când a fost întrebat de un reporter din Minneapolis, că el nu auzise niciodată de această organizație mai înainte).

Berryman a predat sau a ținut cursuri la numeroase universități, printre care Universitatea din Iowa (în cadrul Iowa Writers' Workshop), Universitatea Harvard, Universitatea Princeton, Universitatea din Cincinnati și Universitatea din Minnesota, unde și-a petrecut majoritatea carierei sale, cu excepția anului sabatic 1962-193, când a predat la Universitatea Brown. I-a avut ca studenți, printre alții, pe W. D. Snodgrass, William Dickey, Donald Justice, Philip Levine, Robert Dana, Jane Cooper, Donald Finkel și Henri Coulette. Philip Levine a declarat, într-un interviu înregistrat din 2009, că Berryman își lua obligațiile didactice extrem de serios și că "era fermecător ... magnetic și inspirator și foarte exigent față de activitatea [studenților săi], ... [și] el a fost, de asemenea, cel mai bun profesor pe care l-am avut vreodată". Berryman a fost concediat de la Universitatea din Iowa, după o ceartă cu proprietarul apartamentului în urma căreia a fost arestat, închis peste noapte și amendat pentru tulburarea liniștii publice și pentru beție în public. El a apelat la prietenul său, poetul Allen Tate, care l-a ajutat să obțină un post de profesor la Universitatea din Minnesota.

Viața personală și moartea
Berryman a fost căsătorit de trei ori. Potrivit redactorilor volumului The Norton Anthology of Modern Poetry, el a dus o viață agitată. În cursul uneia dintre numeroasele internări pentru dezintoxicarea de alcool, în 1970, el a experimentat ceea ce a numit "un fel de convertire religioasă". Potrivit biografului său Paul Mariani, Berryman a experimentat "o bruscă și radicală trecerea de la o credință într-un Dumnezeu transcendent ... la o credință într-un Dumnezeu care avea grijă de destinele individuale ale ființelor umane și care chiar intervenea pentru ei". Cu toate acestea, Berryman a continuat să facă abuz de alcool și să lupte cu depresia, așa cum a făcut în cea mai mare parte a vieții sale adulte, și în dimineața zilei de 7 ianuarie 1972 s-a sinucis, sărind de pe Podul Washington Avenue din Minneapolis, Minnesota, pe malul de vest al râului Mississippi.

Scrieri
 Poems. Norfolk, Ct.: New Directions Press, 1942.
 The Dispossessed. New York: William Sloan Associates, 1948.
  Stephen Crane. New York: Sloan, 1950.
 Homage to Mistress Bradstreet. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1956.
 77 Dream Songs. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1964.
 Berryman's Sonnets. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1967.
 His Toy, His Dream His Rest. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1968.
 The Dream Songs. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1969.
 Love & Fame. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1970.
 Delusions, Etc. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1972.
 Recovery. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1973.
 The Freedom of the Poet. New York: Farrar, Straus, & Giroux, 1976.
 Henry's Fate & Other Poems, 1967-1972. New York: Farrar, Straus, & Giroux, 1977.
 Collected Poems 1937-1971. Ed. Charles Thornbury. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1989.
 Berryman's Shakespeare. Ed. John Haffenden. New York: Farrar, Straus & Giroux, 1999.
 Selected Poems. Ed. Kevin Young. New York: Library of America, 2004.
 The Heart Is Strange. Ed. Daniel Swift. New York: Farrar, Straus & Giroux, 2014.

Note

 Bibliografie
 Bloom, James D. The Stock of Available Reality: R.P. Blackmur and John Berryman. (Bucknell University Press, 1984)
 Dickey, James. From Babel to Byzantium: Poets and Poetry Now (New York: Farrar, Straus, and Giroux, 1968)
 Dinger, Ed. Seems Like Old Times (Iowa)
 Haffenden, John. The Life of John Berryman (Arc Paperbacks)
 Mariani, Paul. Dream Song: The Life of John Berryman (NY, Morrow, 1990)
 Simpson, Eileen. The Maze (NY, Simon & Schuster, 1975)
 Simpson, Eileen. Poets in Their Youth (NY, 1983)

Legături externe

 John Berryman profile and works at the Poetry Foundation
 John Berryman profile and selected works at Academy of American Poets
 Profile and works  from Modern American Poetry, University of Illinois

 Review of The Dream Songs
 Encyclopedia of Oklahoma History and Culture - Berryman, John
 Modern American Poetry  Critical essays on Berryman's works

 John Berryman at Library of Congress Authorities — with 50 catalog records

Nașteri în 1914
Decese în 1972
Absolvenți ai Universității Columbia
Membri ai Academiei Americane de Arte și Științe
Guggenheim Fellows
Scriitori din statul Oklahoma
Scriitori care s-au sinucis

John Berryman


Bláliljur (fræðiheiti: Mertensia maritima) eru fjölærar jurtir sem vaxa í Evrópu og Norður-Ameríku. Blómin eru yfirleitt lítil, blá og bjöllulaga. Allt að 150 tegundir hafa verið taldar í tegundinni, en almennt eru þær taldar á milli 45 til 62. Margar tegundirnar eru ill aðgreinanlegar og fjöldi tegunda eru einlendar á litlum svæðum í Klettafjöllunum.

Á Íslandi finnst ein tegund villt: blálilja í fjörum allt í kringum landið. Nokkrar aðrar eru ræktaðar í görðum.

Tilvísanir

Tenglar
Flora of China - Mertensia
 Mabberley's Plant-book
 Mertensia (Search)  Mertensia (Search Exact)  Names  Tropicos At: Science and Conservation  Missouri Botanical Garden
 Mertensia at Plant Names  IPNI

Annað
 Kambhveljutegundin Mertensia ovum
 Aflagt netluættkvíslarnafn (Mertensia Kunth 1817), nú Celtis

Munablómaætt

Mertensia


Frera bezeichnet:

 einen italienischen Hersteller von Automobilen, der von 1905 bis 1913 in Tradate bestand, siehe Frera Corado & Compagnia
 einen italienischen Hersteller von Motorrädern, der von 1905 bis 1936 in Mailand bestand, siehe Società Anonima Frera

Frera


An Dendrobium aemulum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Brown. An Dendrobium aemulum in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 D. a. aemulum
 D. a. callitrophilum

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Dendrobium

Dendrobium aemulum


An Eragrostis obtusa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni William Munro, Franciso Manoel Carlos de Mello de Ficalho ngan William Philip Hiern. An Eragrostis obtusa in nahilalakip ha genus nga Eragrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Eragrostis

Eragrostis obtusa


Arkæologisk kultur er et begreb lånt fra det etnografiske kulturbegreb og anvender dets grupper til at beskrive et forhistorisk samfunds overordnede indretning. I arkæologisk sammenhæng anvendes kultur en levevis i tid og udbredelse: Hellenistisk kultur, Kurgankulturen eller Ertebøllekulturen.

Den arkæologiske kulturbetegnelse har rod i den moderne arkæologi fra omkring midten af 1800-tallet, hvor man begyndte at danne sig billedet af fortidens levevis på grundlag af jordfund af genstande, beboelser, grave og knogler. Nu kunne man knytte en betegnelse til nye fund.

Den første skelnen
Den første arkæologiske skelnen blev indført af Christian Jürgensen Thomsen (†1865), der opdelte genstande efter deres materiale i stenalder, bronzealder og jernalder. Snart viste det sig, at denne opdeling ikke var tilstrækkelig for at skelne mellem forskellige udformninger, og behovet for yderligere inddelinger blev snart klart. En af de tidligste underinddelinger var i "den uslebne stenalder" (nu jægerstenalderen) og "den slebne stenalder" (nu bondestenalderen).

I begyndelsen var antallet legio, og flere  anvendtes side om side om samme kultur. Eksempelvis anvendes betegnelserne stridsøksekultur og enkeltgravskultur endnu i dag om samme kulturform. Nogle gange skelnede man mellem et ældre og et yngre kulturtrin (således endnu i dag skelnes mellem [[bronzealder|ældre bronzealder]] og [[bronzealder|yngre bronzealder]]). Med tiden gik man dog over til at så vidt muligt bruge stedbetegnelser for at beskrive de forskellige materielle kulturer.

Kendetegn
Kendetegnende for arkæologiske kulturer er forekomsten af materielle ledetyper, det vil sige særegne og let genkendelige udformninger af redskaber, begravelsesformer eller lignende. Kendetegn er forekomsten af udformninger af redskaber, begravelsesformer eller lignende. De tidligere anvendte arkæologiske benævnelser som "tragtbægerkultur", "dolktid" og "stridsøksekultur" henviste således til henholdsvis lerkar og våben med karakteristiske former. Benævnelser som "enkeltgravskultur" og "hellekistetid" henviste til særegne gravformer.

Til trods for at denne inddeling blev udviklet i det 19. århundrede, var det først i begyndelsen af det 20. århundrede, at arkæologerne begyndte at formulere den. Det er i første række den australske arkæolog Vere Gordon Child, der konstaterede, at visse våben, smykker, fartøjer, begravelsesritualer og bygningsformer blev genfundet i samme sammensætning og kunne berettige betegnelsen kultur, om den levevis og befolkning der havde frembragt dem.

Det fik den tyske arkæolog Gustaf Kossinna (1858-1931) til at opstille en entydig forbindelse mellem en kulturprovins, en etnisk gruppe og en sproglig enhed. Skønt det kan være rigtigt, er det vigtigt at være opmærksom på de forbindelser, der kan være med andre kultursamfund. De kan gøre, at redskabstyper, byggeskik eller begravelsesmåde spredes som handelsvarer, gaver, medgift, krigsbytte eller inspiration.

Kulturskift eller kulturel evolution
Et andet område med ny holdning er, når nye kulturer afløser gamle. Tidligere mente man, at kulturskifter måtte forklares ved indvandringer, hvor den tidligere kultur eller livsform blev fortrængt eller undertrykt. I nyere tid forklares sådanne kulturskifter ved, at nye ideer eller teknikker har spredt sig fra et samfund til et andet og formoder, at egentlige folkevandringer har været få, små og ubetydelige. Endnu i dag er der mange kulturskift, hvor arkæologerne ikke kan blive enige om betydningen af folkevandringer. Blandt de mest omstridte emner er spørgsmålet, om stridsøksefolkets eller enkeltgravskulturens indvandring kom til Vesteuropa fra sletterne nord for Sortehavet.

Et andet nyt træk i arkæologien er, at man i mindre grad bruger udtrykket "kultur" og hellere taler om teknokomplekser (engelsk: "Techno-Complex", en forkortelse for 'Technology-Complexes') for at understrege, at man alene betegner genstandskulturen.

Arkæologiske kulturer i Nordeuropa

Eksterne henvisninger

Arkæologisk kultur


Servaas "Faas" Wilkes (Roterdã, 13 de outubro de 1923 — Roterdã, 15 de agosto de 2006) foi um futebolista neerlandês que atuava como atacante. Ele disputou 38 partidas pela Seleção Neerlandesa, na qual marcou 35 gols (média de 0,92 gols por jogo). No entanto, por um período prolongado de sua carreira, de junho de 1949 a março de 1955, ele foi banido da seleção nacional, pois a KNVB não permitia a participação de jogadores profissionais. Ele também jogou pela Holanda nos Jogos Olímpicos de Verão de 1948.

Carreira
Wilkes jogou pelo Xerxes Rotterdam, antes de se mudar para a Internazionale no verão de 1949. Lá ele jogou 95 partidas, marcando 47 gols. Depois que sua estadia em Milão terminou em 1952, ele teve uma temporada de uma temporada no Torino. Aos 30 anos, mudou-se para o Valencia, na Espanha, marcando um total de 38 gols em 62 jogos entre 1953–54 e 1955–56, tornando-se o primeiro ídolo estrangeiro do clube. Ele também jogou pelo VVV, Levante, e Fortuna '54. Ele morreu de parada cardíaca em 2006, aos 82 anos.

Ele é considerado um dos melhores jogadores de futebol que a Holanda já produziu, sendo especialmente conhecido por seu estilo de jogo criativo e dribles brilhantes. Wilkes foi o 4º jogador neerlandês (depois de Gerrit Keizer, Bep Bakhuys e Gerrit Vreken) que se mudou para jogar no exterior.

Estatísticas

Clubes

Seleção Neerlandesa

Títulos
 Valencia
 Troféu Concepción Arenal: 1954

Prêmios individuais
 Maior artilheiro de todos os tempos da Holanda: 1959–1998
 Futebolista Espanhol do Ano: 1954
 Artilheiro da Internazionale: 1950–51
 Artilheiro do Valencia: 1953–54, 1955–56
 Artilheiro do Levante: 1958–59

Ligações externas

 Faas Wilkes em Voetbal International
 Faas Wilkes em BDFutbol

Futebolistas dos Países Baixos
Futebolistas do Football Club Internazionale Milano
Futebolistas do Torino Football Club
Futebolistas do Valencia Club de Fútbol
Futebolistas do VVV-Venlo
Futebolistas do Levante Unión Deportiva
Futebolistas do Fortuna Sittard
Neerlandeses expatriados na Itália
Neerlandeses expatriados na Espanha
Jogadores da Seleção Neerlandesa de Futebol
Futebolistas olímpicos dos Países Baixos
Futebolistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1948

Faas Wilkes


La  est l'une des trois circonscriptions législatives que compte la préfecture de Miyazaki au Japon. Cette circonscription comptait  électeurs en date du .

Description géographique

La deuxième circonscription de la préfecture de Miyazaki regroupe les villes de Nobeoka, Hyūga et Saito ainsi que les districts de Koyu, Higashiusuki et Nishiusuki.

Députés

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Chambre des représentants du Japon

Circonscription législative au Japon

Deuxième circonscription de la préfecture de Miyazaki


Mezoregija Trebinje je jedna od regija Republike Srpske. Prostire se na 90% Istočne Hercegovine i većinom se poklapa s dijelom Hercegovine koji je u Republici Srpskoj. Najveći grad u ovom dijelu Republike Srpske je Trebinje koji se smatra i regionalnim kulturnim središtem ovog područja.

Regija Trebinje ne obuhvaća isti prostor u regionalnim podjelama Republike Srpske. Prostorni plan definira ju kao mezoregiju i ove su općine dio te regije:
Trebinje
Bileća
Gacko
Ljubinje
Berkovići
Nevesinje i
Istočni Mostar (prije imena Srpski Mostar).

Centar javne sigurnosti Trebinje pokriva isto područje. Okružni sud u Trebinju uz te općine nadležan je i za:
Foču
Kalinovik i
Čajniče

U udžbenicima zemljopisa sve navedene općine zajedno s južnim dijelom opštine Trnova čine bipolarnu Trebinjsko-fočansku regiju.

Izvori

Trebinje

Mezoregija Trebinje


El Campeonato Mundial de Snooker es un torneo profesional de snooker, el más importante en términos de puntos en el ranking y de premios. El primer campeonato fue celebrado en 1927 y desde 1977 se ha celebrado en el Crucible Theatre, en Sheffield, Inglaterra. En la era moderna (desde 1969), el récord de victorias lo comparten Stephen Hendry y Ronnie O'Sullivan, que han ganado el título en siete ocasiones cada uno, mientras que Steve Davis y Ray Reardon lo han ganado seis veces.

El belga Luca Brecel consiguió ganar en la edición de 2023 su primer título al imponerse al cuádruple campeón mundial Mark Selby en la final por 18-15, convirtiéndose en el primer jugador de Europa continental en lograr la victoria.

Palmarés

Máximos ganadores
En la siguiente lista aparecen los jugadores que han ganado al menos dos veces este torneo en la era moderna (desde 1969):

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial
 The Crucible - Statistics

Campeonato Mundial de Snooker


فيكتور (فيك) نورينبيرغ  (22 نوفمبر 1930 - 22 أبريل 2010)، لاعب كرة قدم لوكسمبورغي معتزل كان يجيد اللعب في مركز المهاجم.

المسيرة الرياضية مع الأندية
بدأ نورينبيرغ مسيرته الرياضية في نادي بروغريس نيديركورن المحلي سنة 1946 عندما كان يبلغ من العمر 16 سنة . بعد 5 سنوات قرر الاحتراف خارج لوكسمبورغ حيث أمضى في أندية فرنسا نيس، سوشو، ليون، وباستيا 13 سنة . مع نادي نيس حقق 5 بطولات هي بطولة دوري الدرجة الأولى 3 مرات مواسم 1951-1952 ، 1955-1956 ، و 1958-1959 وبطولة كأس فرنسا مرتين موسمي 1951-1952 و 1953-1954 . وفي سنة 1964 عاد إلى لوكسمبورغ وانضم إلى نادي سبورا لوكسمبورغ وساهم في فوزه ببطولة كأس لوكسمبورغ مرتين موسمي 1964-1965 و 1965-1966 . بعد موسمين انتقل إلى نادي مانتيس لا جولي وبعدها قرر اعتزال لعب كرة القدم نهائيا سنة 1967 .

المسيرة الرياضية مع المنتخبات
شارك نورينبيرغ في أول مباراة رسمية مع منتخب لوكسمبورغ أمام منتخب بلجيكا الرديف في سنة 1951 وفي المحصلة فقد شارك في 16 مباراة من بينها 5 مباريات دولية وهي 3 مباريات في تصفيات كأس العالم ومباراتين في مسابقة كرة القدم بدورة الألعاب الأولمبية الصيفية 1952 التي أقيمت في العاصمة الفنلندية هلسنكي . آخر مباراة شارك فيها كانت أمام منتخب يوغوسلافيا في سبتمبر 1964 .

الحياة الشخصية
بعد الاعتزال عمل نورينبيرغ في ملهى ليلي في مدينة نيس ثم استطاع أن يفتتح بار خاص به . تزوج من باوليتي بييري وهما يعيشان معا منذ أكثر من 50 سنة في أحد ضواحي مدينة نيس .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية لوكسمبورغيون
لاعبو كرة قدم رجالية لوكسمبورغيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في فرنسا
مهاجمو كرة قدم رجالية
رياضيون لوكسمبورغيون مغتربون في فرنسا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو باستيا
لاعبو سوشو
لاعبو كرة قدم أولمبيون من لوكسمبورغ
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1952
لاعبو كرة قدم لوكسمبورغيون
لاعبو كرة قدم لوكسمبورغيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في فرنسا
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو منتخب لوكسمبورغ لكرة القدم
لاعبو نيس
مواليد 1930
مواليد في نيديركورن
وفيات 2010
وفيات في سان لاورينت دو فار

فيكتور نورينبيرغ


Wentzler ist der Familienname folgender Personen:

 Ernst Wentzler (1891–1973), deutscher Kinderarzt
 Josef Wentzler (1884–1942), deutscher Architekt

Siehe auch:
 Wenzler

Wentzler


ගණිතයෙහි, චතුර්පුනර්කරණය  (හෝ උපරි-4) යනු ඝාතියකරණයෙන් පසුව එන, ඊළඟ උපරි කාරකය  වන අතර පුනහ්කෘත ඝාතියකරණය ලෙසින් අර්ථදැක්වෙයි. මෙයට යෙදෙන ඉංග්‍රීසි වචනය වන Tetration යන්න රූබන් ලුවී ගුඩ්ස්ටේන් විසින් , ටෙට්රා- (සතර) සහ ඉටරේෂන් යන වචන අනුසාරයෙන් ප්‍රබන්ධ කොට ඇත. චතුර්පුනර්කරණය භාවිතා වන්නේ මහත් විශාල සංඛ්‍යා අංකනය සඳහාය. පළමු උපරි කාරක සතර පහත දක්වා ඇති අතර, චතුර්පුනර්කරණය එයින් සතරවැන්න (සහ   ගෙන  යන ඒකමය කාරකය නිසා  ට පසු අංකය ගෙන දෙන්න , 0වන්න ලෙස ගත් කල සතරවන අනුප්‍රාප්තියද) වෙයි:
එකතු කිරීම

a සංඛ්‍යාව n වරක් අනුප්‍රාප්ත වීම.
ගුණ කිරීම

a සංඛ්‍යාව එයටම n වරක් එකතු කිරීම.
ඝාතියකරණය

a සංඛ්‍යාව එය විසින්ම, n වරක් ගුණ කිරීම.
චතුර්පුනර්කරණය

a සංඛ්‍යාව එය විසින්ම n වරක් ඝාතියකරණය කිරීම.

where each operation is defined by iterating the previous one (the next operation in the sequence is pentation). The peculiarity of the tetration among these operations is that the first three (addition, multiplication and exponentiation) are generalized for complex values of n, while for tetration, no such regular generalization is yet established; and tetration is not considered an elementary function.

චතුර්පුනර්කරණය


María Galindo Neder (La Paz, Bolívia; 1964) é uma ativista boliviana, militante anarcofeminista, psicóloga e comunicadora, cofundadora das colectivo Mujeres Creando em 1992, o qual segue liderando.

Trajectória
María Galindo nasceu no ano de 1964 na cidade de La Paz. Começou seus estudos escolares em 1970, saindo bachiller em sua cidade natal no ano de 1981. Em 1992 foi cofundadora junto a Julieta Paredes e Mónica Mendoza do colectivo Mujeres Creando.

Auto-declarada lésbica abertamente, em seus anos iníciais de militancia social, vinculou-se à esquerdistas ultra-radicais como Álvaro Linera, a quem Galindo defendeu quando foi processado por subversão e terrorismo.

Em 2006, lançou sua candidatura à Assembleia Constituinte pelo Movimento Bolívia Livre (MBL) como um ato simbólico e de crítica ao processo mesmo. Neste contexto, redige e publica, junto ao Movimento Mujeres Creando, A Constituição Política Feminista do Estado.

Depois da visita do presidente iraniano a Bolívia, Mahmud Ahmadineyad, recebido por Morales em 27 de setembro de 2007, ela protestou no canal de televisão da Unitel, onde se referiu tanto ao tema da violação dos direitos humanos como à perseguição e execução às mulheres e homossexuais.

Em 2007 junto à escritora argentina Sonia Sánchez publicou Ninguna mujer nace para puta, apresentado na praça Onze de Buenos Aires rebaptizada como Praça dos Prostituyentes para denunciar o tráfico e a exploração sexual, numa ação pública que serviu como lançamento do livro. Nesse mesmo ano começou a codirigir a emissora Rádio Desejo e apresentar o programa La loca mañana.

Em 2013 publicou Não se pode descolonizar sem despatriarcalizar no que critica ao patriarcado como base de toda dominação, incluindo o racismo.

Em março de 2017 participou numa ação a favor da despenalização do aborto em frente à catedral de La Paz convocada por Mulheres Criando. Em junho do mesmo ano apresentou o livro Não há liberdade política sem liberdade sexual, produto da investigação realizada entre 2015 e 2016 na Assembleia Legislativa Plurinacional sobre a homofobia na Assembleia Legislativa auspiciada pela Vicepresidencia do Estado de Bolívia. A publicação do estudo foi publicado com o apoio do financiamento colectivo a partir da plataforma Verkami.

No final de 2019, Galindo esteve envolvida numa controvérsia por um artigo, no qual criticou duramente à presidenta boliviana Jeanine Añez.

Galindo tem recebido a sua vez críticas por sua fanatismo e rebeldia exacerbadas. Por exemplo, as feministas do grupo "Pan e Rosas" e o grupo feminino cruceño "Kuña Mbarete", acusaram-na de ser às vezes muito autoritária e auto-considerar-se como a única voz dentro do feminismo boliviano.

Algumas publicações

Livros

 Y si fuésemos una espejo de la otra, por un feminismo no racista (1992)
 . 2005. Archivo Cordero 1900 - 1961 Edición Turner.
 . 2007. Ninguna mujer nace para puta. Edición ilustrada de Lavaca Editora, 220 pp. ISBN 987-21900-3-8
 Mujeres Grafiteando(2006), autoría colectiva de recopilación de grafitis producidos por Mujeres Creando.
 . 2013. No se puede Descolonizar sin Despatriarcalizar. ISBN 97899954-2-622-4
 María Galindo, 2016 Espejito Mágico, un conjunto de retratos de mujeres escritos para Radio.
 No hay libertad política sin libertad sexual (2017)

Produção cinematográfica

 Serie Acciones (2002); esta série foi exposta no Centro de Arte Reina Sofía no ano de 2003 no contexto de Versões do Sur
 Mamá No me lo Dijo (2004); série de televisão difundida em Bolívia em canal aberto. A filmagem deste trabalho causou um processo judicial por Atos obscenos iniciado pelo Estado de oficio.
 Exiliadas del Neoliberalismo (2004); documentário sobre as mulheres bolivianas migrantes a Espanha
 Amazonas, mujeres indomables (2009); documentário sobre um grupo de ação argentino de luta contra a violência machista instalado nos bairros habitados em maior medida por migrantes bolivianas, peruanas e paraguaias
 Virgen Cerro y Virgen Barbie; curtas que fizeram parte da instalação na mostra Princípio Potosí
 13 Horas de Rebelión (2013); 6 curtametragens, um dos quais tem faz parte central da instalação de Mulheres Criando na Bienal de Arte de São Paulo no ano de 2014.

Pessoas LGBT da Bolívia
Anarcofeministas
Políticos da Bolívia
Feministas da Bolívia
Anarquistas da Bolívia
Anarquistas
!Mais Teoria da História na Wiki (LGBTQIA+)

María Galindo


The Patrons of Industry in Canada were based on the Patrons of Industry of Michigan that had formed in 1889. It was dedicated to upholding and encouraging the moral, social, intellectual, political and financial situation of farmers and to preserve the way of life that existed in farming communities in the late nineteenth century against encroaching industrialization. It cooperated with the urban labour movement to address the political frustrations of both groups with big business.

The Patrons' first appearance in Canada was The Grand Association of the Patrons of Industry in Ontario, founded in 1890.  It declared itself independent of the U.S. group in 1891.

Although centred in Ontario, the organization branched out into Manitoba (see Patrons of Industry in Manitoba), Alberta, Quebec and the Maritime provinces. The Patrons' membership exceeded 30,000 at its peak.

In the Maritimes, the Patrons of industry had some successes but soon collapsed. in the 1895 New Brunswick general election, two Patrons of Industry MLAs were elected.
Duncan Marshall in 1895 established more than eighty lodges in Prince Edward Island alone. He also edited a Charlottetown weekly newspaper "The Patron of Industry". He contested a by-election in 1896 but the organization was unable to break into the established two-party alignment in the province and was soundly defeated. Marshal left the province soon after the election (and would go on to be a cabinet minister in Alberta and in Ontario), and the movement in the region collapsed.

The Patrons ran candidates in the 1894 Ontario provincial election. Three Patrons of Industry candidates were elected, and 13 other members of the Legislative Assembly were elected with Patrons of Industry support — 12 Liberals and one Conservative.

The Patrons of Industry ran 31 candidates (including three in Manitoba and one in Quebec) in the 1896 federal election (see below). Several, including David Dickson Rogers, William Varney Pettet, John Tolmie and Douglas Moffat, were elected, Rogers by acclamation.

The party was soon divided on the question of cooperation with the Ontario Liberal Party, and the group was virtually extinct by 1900. Both Rogers and Pettet ran for re-election in the 1900 federal election but not under the Patrons banner.

The party achieved a few gains for farmers, such as institution of a cooling-off period to ban Ontario defeated politicians from holding office in government for one year after defeat and a cut in tariffs effected in 1894.

1896 federal candidates

Manitoba
W. Postlethwhaite, Brandon
Charles Baithwaite, Macdonald
G. A. I. A. Marshall, Marquette

Ontario
James Tolton, Bruce East
John G. Adams, Cornwall and Stormont
Charles Jonas Thornton, Durham West
J. P. Martyn, Elgin East
Alexander A. McKillop, Elgin West
Daniel Willis Mason, Essex North
David Dickson Rogers, Frontenac
James Lockie Wilson, Glengarry
James Bowes, Grey East
William Allan, Grey South
S. A. Beck, Haldimand and Monck
James Balcanquel, Hastings East
G. Mcl. Kilty, Huron West
James Miller, Lanark North
James H. Horton, Leeds South
E. B. Switzer, Lennox
William McGuire, Norfolk North
George Walker, Norfolk South
C. A. Mallory, Northumberland East
John C. Rosevear, Northumberland West
Duncan Graham, Ontario North
Henry Joseph Cloran, Prescott
William Varney Pettet, Prince Edward
Robert A. Jamieson, Renfrew South
D. C. Anderson, Simcoe East
Thomas W. Lennox, Simcoe South
John Brown, York West

Quebec
Francis F. Wellard, Compton

Further reading

References

See also
 United Farmers
 List of political parties in Canada
 Patrons of Industry in Manitoba

Federal political parties in Canada
Defunct provincial political parties in Ontario
Agrarian parties in Canada
Defunct agrarian political parties
Defunct political parties in Canada
Political parties established in 1890
1890 establishments in Canada

Patrons of Industry


Móhumla (fræðiheiti: Bombus jonellus) er tegund af humlum, útbreidd og algeng um Evrópu og Norður-Asíu, sem og Norður-Ameríku.

Hún er smávaxin í samanburði við aðrar humlutegundir, drottningin 16 mm og þernurnar og druntarnir 12 mm. Hún er svört með gulum röndum og hvítum afturenda.

Hún er gamall íbúi á Íslandi, talin hafa komið með landnámsmönnum. Hún hefur gengið undir ýmsum nöfnum; hunangsfluga, býfluga, villibýfluga, randafluga. Móhumla er nú notað til aðgreiningar frá öðum humlutegundum sem eru allar nýlegir landnemar hér.

Tilvísanir

Hunangsflugur
Skordýr á Íslandi

Móhumla


An Disa linderiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bytebier ngan Edward George Hudson Oliver. An Disa linderiana in nahilalakip ha genus nga Disa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Disa

Disa linderiana


An Cyperus pachycephalus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Hendrikus Kern. An Cyperus pachycephalus in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cyperus

Cyperus pachycephalus


Michael Leonard Ontkean (Vancouver, 24 de janeiro de 1946) é um ator canadense aposentado. Nascido e criado em Vancouver, Colúmbia Britânica, mudou-se para os Estados Unidos para frequentar a Universidade de Nova Hampshire com uma bolsa como jogador de hóquei no gelo antes de seguir uma carreira de ator no início dos anos 1970.

Primeiros anos
Ontkean nasceu e cresceu em Vancouver, Colúmbia Britânica, filho de Muriel Cooper, uma atriz, e Leonard Ontkean, um boxeador e ator. Ele foi ator infantil em Vancouver, aparecendo na série de televisão canadense Hudson's Bay (1959). Sua família mais tarde mudou-se para Toronto, onde frequentou a St. Michael's Choir School e a Holy Rosary Catholic School antes de frequentar a St. Michael's College School. Cresceu jogando hóquei e ganhou uma bolsa de estudos na Universidade de Nova Hampshire por meio de um programa da National Collegiate Athletic Association. Em seus três anos no time universitário, Ontkean marcou 63 gols e 111 pontos em 85 jogos disputados.

Carreira
Ontkean estreou em Hollywood como ator convidado em The Partridge Family em 1971 e foi também ator convidado de televisão em programas como Ironside e Longstreet, mas sua grande chance foi na série da ABC The Rookies (1972–1976), na qual interpretou o oficial Willie Gillis nas duas primeiras temporadas. Ele foi substituído pelo ator Bruce Fairbairn posteriormente. A habilidade de Ontkean no hóquei desempenhou um grande papel em sua interpretação de Ned Braden em Slap Shot (1977), enquanto ele mesmo executava todas as suas cenas no gelo. Em 1979, ele apareceu no primeiro episódio de Tales of the Unexpected .

Outros papéis no início de sua carreira incluíram Necromancy (1972) com Orson Welles; Voices (1979) com Amy Irving; Willie & Phil (1980) com Margot Kidder; The Blood of Others (1984); Kids Don't Tell (1985) com JoBeth Williams; The Right of the People (1986); The Allnighter e Maid to Order (ambos de 1987) (este último com Ally Sheedy); Clara's Heart (1988) com Whoopi Goldberg e Bye Bye Blues (1989).

Making Love
Making Love (1982) é sobre um homem casado que descobre sua homossexualidade. Ontkean não foi a primeira escolha do diretor para o filme: Arthur Hiller já havia abordado Tom Berenger, Michael Douglas, Harrison Ford, William Hurt e Peter Strauss para interpretar o papel principal, antes de finalmente se aproximar de Ontkean. De acordo com Hiller, a reação da maioria dos atores foi dizer a ele para nem mesmo considerá-los para o papel. O filme reuniu Ontkean com Kate Jackson; os dois já haviam co-estrelado juntos em The Rookies. Muitos anos depois, ele tentou impedir que clipes do filme fossem incluídos em The Celluloid Closet, um documentário de 1996 sobre personagens LGBT no cinema, mas não teve sucesso.

Twin Peaks
Ontkean interpretou o xerife Harry S. Truman em Twin Peaks de David Lynch e Mark Frost (1990–1991). Ele filmou cenas de Twin Peaks: Fire Walk with Me, mas, como muitos outros atores da série, suas cenas foram excluídas do filme final.

Aposentadoria
Ele teve um papel secundário no filme de 2011 Os Descendentes, que foi seu último até decidir se aposentar da atuação.

Ontkean foi convidado para reprisar seu papel como xerife Truman para o revival de Twin Peaks em 2017. A princípio, estava empolgado com o retorno ao papel e recrutou a autoridade de Twin Peaks, Brad Dukes, para ajudá-lo a encontrar a jaqueta que seu personagem usava no programa. Dukes localizou uma réplica adequada, comprou e enviou para Ontkean. No entanto, em 2015, ele desistiu oficialmente de sua participação, por razões que nunca foram divulgadas. Dukes lembrou: "Nos falamos pela última vez em agosto e ele me informou que não iria para Washington, afinal. Eu disse a ele que estava com o coração partido ao ouvir isso. Além de estar com o coração partido, estou perplexo. Twin Peaks não é Twin Peaks sem Michael Ontkean como xerife Harry S. Truman". No lugar de Ontkean entrou Robert Forster, interpretando o irmão do xerife Truman, Frank. Forster foi inicialmente a primeira escolha de David Lynch para interpretar Harry Truman em 1990.

Vida pessoal
Michael foi casado com Jamie Smith-Jackson, atriz, diretora de design e proprietária da Jamie Jackson Design. O casal mais tarde se divorciou; eles têm duas filhas, Jenna Millman e Sadie Sapphire Ontkean.

Prêmios e indicações

Ligações externas

Alunos da Universidade de Nova Hampshire
Canadenses expatriados nos Estados Unidos
Jogadores de hóquei no gelo do Canadá
Naturais de Vancouver
Atores de cinema do Canadá
Atores de televisão do Canadá
Atores infantis do Canadá

Michael Ontkean


El término La rosa tatuada puede referirse:

 a La rosa tatuada, una obra de teatro de Tennessee Williams;
 a La rosa tatuada, una película estadounidense basada en la anterior.

La rosa tatuada


Camille Ayglon-Saurina (født d. 21 maj 1985) fransk håndboldspiller som spiller højre back for franske Nantes Atlantique Handball og Frankrigs kvindehåndboldlandshold. Hun har deltaget ved 3 olympiske lege i 2008, 2012 & 2016.

Karriere
Camille Ayglon startede med at spille tophåndbold for franske Cercle Nîmes i 1999. Fra 2008 til 2010, spillede hun så i storklubben Metz Handball. Med Metz vandt hun det franske mesterskab i 2009, den Coupe de France i 2010 og Coupe de la Ligue i 2009 og 2010. I sommeren 2010 vendte hun tilbage til Cercle Nîmes. I 2016, skiftede hun til de rumænske EHF Champions League-vindere fra CSM Bucuresti. Med Bukarest vandt hun det rumænske mesterskab i 2017 og 2018, 2017 og 2018 i den rumænske pokalturnering og blev nummer tre i EHF Champions League, i 2017 og 2018. I juli 2018, vendte hun tilbage til fransk håndbold hos Nantes Loire Atlantique Handball.

Hun fik debut på landsholdet den 1. marts 2007, mod  og hun har deltaget ved tre olympiske lege i 2008, 2012 & 2016.

Meritter
 Championnat de France:
 Vinder: 2009
 Coupe de France:
 Vinder: 2010
 Finalist: 2009, 2011, 2015
 Coupe de la Ligue:
 Vinder: 2009, 2010
 Finalist: 2013
 EHF Challenge Cup:
 Semifinalist: 2011
 Verdensmesterskab:
 Sølv: 2009, 2011
 Olympiske Lege:
 Sølv: 2016

Nomineringer
 Division 1 Féminine: Bedste Højre back: 2010, 2011

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Frankrig
Håndboldspillere fra CSM București (kvindehåndbold)
Håndboldspillere fra Nantes Atlantique Handball
Håndboldspillere ved sommer-OL 2008
Håndboldspillere ved sommer-OL 2012
Håndboldspillere ved sommer-OL 2016

Olympiske medaljevindere i håndbold
Medaljevindere ved sommer-OL 2016
Olympiske sølvmedaljevindere fra Frankrig
Deltagere for Frankrig ved sommer-OL 2008
Deltagere for Frankrig ved sommer-OL 2012
Deltagere for Frankrig ved sommer-OL 2016

Camille Ayglon-Saurina


"The Adventure of the Bruce-Partington Plans" is one of the 56 Sherlock Holmes short stories written by Sir Arthur Conan Doyle. It is one of eight stories in the cycle collected as His Last Bow (1917), and is the second and final main appearance of Mycroft Holmes. It was originally published in The Strand Magazine in the United Kingdom and in Collier's in the United States in 1908.

Doyle ranked "The Adventure of the Bruce-Partington Plans" fourteenth in a list of his nineteen favourite Sherlock Holmes stories.

Plot summary
The monotony of thick smog-shrouded London is broken by a sudden visit from Holmes' brother Mycroft. He has come about some missing, secret submarine plans. Seven of the ten missing papers were found with Arthur Cadogan West's body, but the three "most essential" papers are still missing. West was a young clerk in a government office at Royal Arsenal, Woolwich, whose body was found next to the Underground tracks near the Aldgate tube station, his head crushed. He had little money with him (although there appears to have been no robbery), theatre tickets, and curiously, no Underground ticket.

Inspector Lestrade tells Holmes that a passenger reported hearing a thud, as though a body had fallen on the track, close to where West's body was found. The passenger could not see anything, however, owing to the thick fog.

After an examination of the track near Aldgate, Holmes concludes that West had been killed elsewhere, was deposited on the roof of an Underground train, and fell off when the jarring action of going across a railway point at Aldgate shook the coach.

Holmes decides to visit Sir James Walter, who was in charge of the papers. He has, however, died, apparently of a broken heart from the loss of his honour when the papers were stolen, according to his brother Colonel Valentine Walter.

On visiting West's fiancée, she tells Holmes that West had something on his mind for the last week or so of his life. He commented to her on how easily a traitor could get hold of "the secret" and how much a foreign agent would pay for it. Then, on the night in question, as the two of them were walking near his office, on the way to the theatre, he dashed off and did not return.

Holmes next goes to the office from which the plans were stolen. Sidney Johnson, the senior clerk, tells Holmes that, as always, he was the last man out of the office that night, and that he had put the papers in the safe. Anyone coming in afterwards to steal them would have needed three keys (for the building, the office, and the safe), but no duplicates were found on West's body, and only the late Sir James had all three keys. Johnson also mentions that one of the seven recovered papers includes an invention without which the submarine could not be properly built. Holmes also discovers that it is possible to see what is happening inside the office from outside even when the iron shutters are closed.

After leaving, Holmes finds that the clerk at the nearby Underground station remembers seeing West on the evening in question.  Deeply shaken by something, he had taken a train to London Bridge.

Acting on information from Mycroft, and on what he has learnt thus far, Holmes identifies a person of interest, Hugo Oberstein, a known foreign agent who left town shortly after West's murder. Some small reconnaissance shows Holmes that Oberstein's house backs onto an above-ground Underground line, and that, owing to traffic at a nearby junction, trains often stop right under his windows. It seems clear now that West's body was laid on the train roof just there.

Holmes and Dr. Watson break into Oberstein's empty house and examine the windows, finding that the grime has been smudged, and there is a bloodstain. An Underground train stops right under the window. Some messages from the Daily Telegraph agony column, all seeming to allude to a business deal, are also found, posted by "Pierrot". Holmes posts a similarly cryptic message in the Daily Telegraph demanding a meeting, signing it Pierrot, in the hopes that the thief might show up at Oberstein's house.

It works. Colonel Valentine Walter shows up and is stunned to find Holmes, Watson, Lestrade, and Mycroft all waiting for him. He confesses to the theft of the plans, but swears that it was Oberstein who killed West. West had followed the Colonel to Oberstein's and then intervened, and Oberstein had dealt West a fatal blow to the head. Oberstein then decided, over the Colonel's objections, that he had to keep three of the papers, because they could not be copied in a short time. He then got the idea of putting the other seven in West's pocket and putting him on a train roof outside his window, reasoning that he would be blamed for the theft when his body was found.

Deep in debt, Colonel Walter had acted out of a need for money. He redeems himself somewhat by agreeing to write to Oberstein, whose address on the Continent he knows, inviting him to come back to England for the fourth, vital page. This ruse also works; Oberstein is imprisoned, and the missing pages of the plans are recovered from his trunk. Colonel Walter dies in prison, not long after starting his sentence. For his efforts, Holmes is given an emerald tie pin by "a certain gracious lady", implied to be Queen Victoria, as the pin was received at Windsor in the 1890s.

Publication history
"The Adventure of the Bruce-Partington Plans" was published in the UK in The Strand Magazine in December 1908, and in the US in Collier's on 12 December 1908. The story was published with six illustrations by Arthur Twidle in the Strand, and with five illustrations by Frederic Dorr Steele in Collier's. The story was included in the short story collection His Last Bow, which was published in the UK and the US in October 1917.

Adaptations

Film and television
A 1922 entry in the Stoll film series was an adaptation of "The Adventure of the Bruce-Partington Plans". It starred Eille Norwood as Sherlock Holmes and Hubert Willis as Dr. Watson, and featured Lewis Gilbert as Mycroft Holmes and Malcolm Tod as Cadogan West.

The story was adapted by Giles Cooper as an episode of the 1965 BBC television series Sherlock Holmes starring Douglas Wilmer as Holmes and Nigel Stock as Watson. Only the first of two reels of the 16mm telerecording of the episode exists, although the full soundtrack survives. The episode was one of those remade for the West-German WDR Sherlock Holmes series (1967–1968), which exists in full.

The 1986 television film The Twentieth Century Approaches, the fifth instalment of The Adventures of Sherlock Holmes and Dr. Watson, features the story.

The story was adapted for a 1988 episode of the television series The Return of Sherlock Holmes starring Jeremy Brett as Sherlock Holmes, Edward Hardwicke as Doctor Watson and Charles Gray as Mycroft Holmes. In this version, Inspector Lestrade is replaced by Inspector Bradstreet, who allows Colonel Valentine to go free after assisting with Oberstein's capture.

The plot of the Matt Frewer 2001 TV movie The Royal Scandal is a combination of "A Scandal in Bohemia" and "The Bruce-Partington Plans".

The story is partially used in the episode "The Great Game" (2010) of the television series Sherlock.

Radio
The story was adapted by Edith Meiser as an episode of the American radio series The Adventures of Sherlock Holmes. The episode, which aired on 22 October 1931, featured Richard Gordon as Sherlock Holmes and Leigh Lovell as Dr. Watson. Other productions of the story aired in March 1935, with Louis Hector as Holmes and Lovell as Watson, and October 1936, with Gordon as Holmes and Harry West as Watson.

The story was also adapted by Meiser as an episode of the American radio series The New Adventures of Sherlock Holmes that aired in 1939, with Basil Rathbone as Holmes and Nigel Bruce as Watson. Additional episodes in the series adapted from the story aired in 1941 and 1943 (both with Rathbone as Holmes and Bruce as Watson) and 1948 (with John Stanley as Holmes and Ian Martin as Watson).

John Gielgud played Sherlock Holmes and Ralph Richardson played Watson in an adaptation of the story that aired on the BBC Light Programme in 1954. John Gielgud's brother Val Gielgud played Mycroft Holmes. John Cazabon played Inspector Lestrade, and William Fox played Colonel Valentine Walter. The production aired on NBC radio in 1955.

The story was adapted for the BBC Light Programme in 1967 by Michael Hardwick, as part of the 1952–1969 radio series starring Carleton Hobbs as Holmes and Norman Shelley as Watson. Felix Felton played Mycroft Holmes.

"The Bruce-Partington Plans" was dramatised for BBC Radio 4 in 1994 by Bert Coules as part of the 1989–1998 radio series starring Clive Merrison as Holmes and Michael Williams as Watson, featuring Jamie Glover as Cadogan West and Stephen Thorne as Inspector Lestrade.

In 2010, the story was adapted as an episode of The Classic Adventures of Sherlock Holmes, a series on the American radio show Imagination Theatre, starring John Patrick Lowrie as Holmes and Lawrence Albert as Watson, with Rick May as Lestrade.

References
Notes

Sources

 Francis Bamford & Viola Bankes Vicious Circle: the Case of the Missing Irish Crown Jewels. 212 p. illus. New York: Horizon Press, 1907

External links

 "Lost in Lassus: The Missing  Monograph", By Leslie S. Klinger – on the implications of Holmes' musicological feat

Bruce-Partington Plans, The Adventure of the
Spy short stories
Short stories about rail transport
Works set on the London Underground
1908 short stories
Works originally published in The Strand Magazine
Works originally published in Collier's
Short stories adapted into films


Le Grand Kallé et l'African Jazz, often simply referred to as African Jazz, was a popular and extremely influential Congolese rumba (soukous) band from the modern-day Democratic Republic of the Congo. Founded in 1953 in Léopoldville (modern-day Kinshasa) under Belgian colonial rule, the band was led by Joseph Kabasele Tshamala, popularly known by his stage name Le Grand Kallé. The group saw its heyday between 1958 and 1962, after which it was hit by defections by its members in 1963. It was briefly revived after 1966.

History
African Jazz emerged from the vibrant urban culture of Léopoldville during the last decade of Belgian rule in the Congo. Its music, driven by members of the rising African middle class, became popular during the move towards independence as an expression of rising national self-confidence. The new musical style, pioneered by the group, brought together foreign musical influences and western instruments with indigenous musical rhythms. The band itself was created at the initiative of Joseph Kabasele Tshamala, known as Le Grand Kallé, in 1953.

The band reached the apogee of its success between 1958 and 1962. Travelling to Belgium in 1960 at the time of negotiations on the Congo's independence, African Jazz was one of the first groups to introduce African popular music into the European market. The band produced the hit "Indépendance Cha Cha" soon afterwards.

During its early development, African Jazz maintained a strong rivalry with Leopoldville's other major "rumba orchestra", OK Jazz, led by Franco Luambo Makiadi. The rivalry manifested in a move towards different musical styles by both bands which would define the two schools of Congolese rumba that emerged in the period. African Jazz played an important role in introducing new musicians to the Congolese public. These included Nico Kasanda (known as Docteur Nico) and Tabu Ley Rochereau, both of whom would become important rumba musicians in their own right after the mid-1960s. Anthropologist Bob W. White has compared the "clean, cosmopolitan, modernist sound" of African Jazz by the mid-1960s with the "more rootsy traditionalist sound" of OK Jazz to illustrate the argument.

In July 1963, the African Jazz split with all its musicians leaving to form a new group, African Fiesta, leaving Kallé as African Jazz's only member. In 1966, Kallé reconstructed the band with a new group of musicians and embarked on an overseas tour, but the new group fell apart in 1967–68 with musicians leaving to form a new band.

Personnel

"Le Grand Kallé" (Joseph Kabasele) - vocals, bandleader
Dr Nico Kasanda - lead guitar
Manu Dibango - saxophone
Déchaud Mongala (Charles Mwamba) - guitar
Sam Mangwana - vocals
Tabu Ley Rochereau - vocals
Youlou Mabiala - vocals
Josky Kiambukuta - vocals
Pierre Yantunla - drums
Edouard Lutula - clarinet
Kalé-Roger - percussion
Pépé Kallé - vocals
Suzy Kaseya -  lead guitar
Armando Brazzos  -  contrebassist
"Vicky" Victor Longamba - vocals

Discography
Singles
Indépendance Cha Cha
Table Ronde
African Jazz Mokili Mobimba
And dozens of others.
Contributing artist
 The Rough Guide to Congo Gold (2008, World Music Network)

See also
OK Jazz
African Fiesta
Rock'a Mambo
Empire Bakuba

References

Bibliography

Democratic Republic of the Congo musical groups
Soukous groups
1953 establishments in Africa
Musical groups established in 1953
Musical groups established in 1966
Musical groups disestablished in 1963
Musical groups disestablished in 1968
Culture of Kinshasa

Le Grand Kallé et l'African Jazz


A Lapa Doce é um sistema de cavernas localizado na Área de Proteção Ambiental Marimbus-Iraquara (APA Marimbus-Iraquara), município de Iraquara, na Chapada Diamantina, região central do estado brasileiro da Bahia, sendo composta por duas grutas: Lapa Doce I e Lapa Doce II (ou apenas Lapa Dois), medindo um total de  metros.

É uma das grutas mais conhecidas ao norte da área do Parque Nacional da Chapada Diamantina, junto às grutas Torrinha, Pratinha e outras, sendo uma das maiores atrações de espeleoturismo da cidade, uma das que possui maior número de cavernas além de estar situada numa área reconhecida por sua riqueza em paisagens naturais, fazendo de Iraquara "um dos principais sítios espeleológicos do país".

Contexto espeleológico e turístico
Há em Iraquara, cidade situada a 450 km da capital e a 70 km de Lençóis, ceca de duas centenas de cavernas catalogadas, das quais o mais importante é o sistema Lapa Doce dada sua extensão e destaque, e nesta destaca-se a Lapa Doce I, por sua importância ao turismo espeleológico, uma das principais atividades econômicas ali.

Chega-se até o local por meio de estradas vicinais que partem da BR-122. A gruta, que possui mais de dez entradas de fácil acesso e com relevo pouco acidentado, faz com que seja a mais visitada em Iraquara.

A gruta I é a que tem uso turístico, e além da entrada principal possui outras cinco, formadas pelo colapso do teto: Pedra Furada, Lapão, Lapa D'água, Salão Gigante e Santa Rita.

Lapa Doce I
É a parte mais ao norte do sistema e integra o roteiro turístico do circuito daquela parte da Chapada, de forma que é bastante frequentada, sobretudo durante os feriados e alta estação. Situa-se numa propriedade particular, e a fazenda possui infraestrutura para receber os turistas (com guias, restaurante, estacionamento, etc), cujo número vem crescendo anualmente. A visita se dá em grupos com média de meia dúzia de pessoas, e tem a duração de vinte minutos.

Seu acesso é feito a partir de uma dolina, próxima da Lapa Doce II, e o trajeto turístico se dá por uma galeria com um quilômetro e meio até a próxima dolina, quando então o terreno fica mais acidentado e é feito o retorno. Nela a largura máxima da galeria principal atinge 60 metros por 25 metros de altura.

Ambiente geológico e hídrico
O município de Iraquara está localizado na chamada Bacia de Irecê, com "rochas carbonáticas neoproterozóicas" características da Formação Salitre, dentro do denominado Grupo Una numa região de planalto composta por morros e serras, onde existem dezenas de grandes cavernas com sedimentos de clasto que não raro as preenchem até o teto.

"Foi designado por Panchaut & Panchaut (1995) e Ferrari (1990) como Sistema Santa Rita, devido a localização de uma de suas entradas junto ao distrito homônimo"

O sistema parece ser formado pelo curso subterrâneo do Riacho Água de Rega (da bacia local do Rio Santo Antônio; nele bombas d'água foram colocadas para atender à irrigação, sendo que no final do século XX ali eram extraídos ó0 m³/hora sem que fosse observada alteração significativa do nível hídrico, que é alimentado por várias fontes, assim como em outras grutas da região como a Pratinha.

Imagens
Alguns registros pictóricos da Lapa Doce:

Geografia de Iraquara
Cavernas da Chapada Diamantina

Lapa Doce


Georgios Kleovoulos (în ; n. c. 1785, Philippopolis – d. 28 iulie 1828, Syros) a fost un savant și pedagog grec de la începutul secolului al XIX-lea. El s-a născut în orașul Philippopolis (azi Plovdiv) din Imperiul Otoman. A fost un susținător al școlilor de predare reciprocă și unul dintre profesorii care au adus această metodă de predare în Grecia. A predat la Iași, Odesa, Syros și Poros și a murit de pneumonie pe 28 iulie 1828 la Syros.

Biografie
Kleovoulos s-a născut în jurul anului 1785, ca fiu al unui meșteșugar sărac. De la o vârstă fragedă a fost adoptat de către diaconul mitropolitului de Philippopolis, Makarios din Patmos, care l-a ajutat pe Kleovoulos să studieze la Școala Patmiada și apoi la Academia din Kydonies (Ayvalik). Acolo a învățat de la oameni de știință renumiți ai vremii precum Benjamin din Lesbos și Grigorie din Kydonies.

După ce și-a completat studiile a trăit timp de trei ani la Viena, unde a continuat să studieze și a predat cursuri de limba greacă. El a studiat, de asemenea, în Bavaria și mai târziu a vizitat Elveția, unde s-a familiarizat cu metodele de predare practicate de Johann Heinrich Pestalozzi și Philipp Emanuel von Fellenberg. Încântat de această metodă de predare, el a mers în Franța pentru a învăța cum să o aplice și după terminarea studiilor a devenit director școlii grecești din Iași în Principatele Dunărene (1819-1821). Cei aproximativ 100 de elevi care au absolvit cursurile acelei școli s-au mutat apoi în Grecia, unde au aplicat aceeași metodă de predare. Până în 1824 Kleovoulos a folosit această metoda de predare la o școală a comunității grecești din Odesa.

În 1825 Kleovoulos a mers în insulele Ciclade din Grecia, unde izbucnise în 1821 Războiul de Independență al Greciei. Acolo, după eforturi zadarnice de a înființa școli de predare mutuală la Paros, Naxos și Tinos, s-a stabilit în Syros, unde a predat metoda de predare reciprocă pentru copiii refugiaților greci care și-au găsit adăpost pe insulă. În aprilie 1828, după o invitație din partea guvernatorului Greciei, Ioannis Kapodistrias, a fost numit director la Școala din Poros. Cu toate acestea, la scurt timp după aceea, s-a îmbolnăvit de pneumonie. S-a dus la Syros ca să-și ia familia și să se întoarcă la Poros, dar în același timp starea lui de sănătate s-a deteriorat și a murit pe 28 iulie.

Opera
În 1820 Kleovoulos a scris un articol care a fost publicat în ziarul Hermes o Logios și a reprezentat unul dintre primele studii sistematice grecești despre metoda de predare reciprocă. În plus, el a lăsat note scrise de mână cu privire la interpretarea și aplicarea metodei, care au fost folosite de un număr mare de profesori greci chiar și după 1830, când o traducere greacă a manualului lui Louis Charles Sarazin a fost aprobată de către Administrația Școlilor Normale din Grecia.

Note

Bibliografie
 Περσελή, Εμμανουήλ Π. (2004). Εξουσία και Θρησκευτική Αγωγή στην Ελλάδα του 19ου αιώνα. Αθήνα: Εκδόσεις «Γρηγόρη».

Legături externe
  Konstantinos Chatzopoulos, «Ο Γεώργιος Κλεόβουλος και η Societe pour l' ensegneiment elementaire»
 Πανδέκτης:Kleovoulos Georgios

Nașteri în 1785
Decese în 1828
Oameni din Plovdiv
Pedagogi greci

Georgios Kleovoulos


Bornholm - Danmarks Solskinsø er en dansk dokumentarfilm fra 1938.

Handling
En turistfilm fra Bornholm. Afgang fra Københavns Havn med Bornholmerbåden. Overfarten og indsejlingen til Rønne. Gadebilleder fra Rønne: de gamle huse og nye samt den tidligere militære hovedvagtstation. Bornholmsk keramik og silderøgning. Fæstningsværk fra 1688. Strand- og badeliv på Bornholms sydspids Dueodde. Rokkestenen, Danmarks næsthøjeste punkt Rytterknægten og Østerlars rundkirke. Gudhjem og Kirkemøllen i Pedersker, der er den ældste bevarede stenmølle på Bornholm. Helligdomsklipperne og Hammershus ruiner. Jons Kapel og Hvidkleven. Rønnes Strandbadeanstalt.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Turistfilm fra Danmark
Danske film fra 1938

Bornholm - Danmarks Solskinsø


Silex henviser til forskellige arter af formalede sten.

Silex kan også henvise til:
 Silex (Indiana), et kommunefrit område i Indiana, USA
 Silex (Missouri), en landsby i Lincoln County, Missouri, USA
 Silex (framework), et mikro-webapplikationsframework skrevet i PHP
 Silex (CMS), et frit, open source HTML-websideudviklingsprogram
 SILEX-processen, en lasersepareringsteknik til uraniumberigelse
 Proctor Silex, en virksomhed, der producerede vakuumkaffemaskiner og andre mindre apparater

Silex (flertydig)


Dorothy Louise Porter Wesley (25 de maio de 1905 - 17 de dezembro de 1995) foi uma bibliotecária, bibliógrafa e curadora, que tornou o Moorland-Spingarn Research Center na Howard University em um polo de excelência em documentaçao da diáspora africana para as Américas e outras partes do mundo. Ela foi a primeira afro-americana a receber um diploma de biblioteconomia da Universidade de Columbia. Porter publicou inúmeras bibliografias sobre a história afro-americana. Ao perceber que o Sistema Decimal de Dewey tinha apenas dois números, um para a escravidão e outro para a colonização, ela criou espaço, no Sistema Decimal de Dewey, para a produção afro-americana.

Infância e educação
Ela nasceu Dorothy Louise Burnett em 1905 em Warrenton, Virgínia, a primeira de quatro filhos do Doutor e da Sra. Hayes J. Burnett. Eles encorajavam seus filhos a se tornarem educados e a servirem sua raça.

Porter recebeu um BA em 1928 da Howard University, uma faculdade historicamente negra . Durante esse tempo, ela conheceu James Amos Porter, historiador de arte e instrutor no departamento de arte de Howard. Eles se casaram em 1929, enquanto ela fazia pós-graduação. Ela estudou na Universidade de Columbia, obtendo bacharelado em 1931 e mestrado em 1932 em biblioteconomia.

Carreira
Por seu nome de casada de Porter, ela foi nomeada em 1930 como bibliotecária da Howard University. Nos 40 anos seguintes, ela foi fundamental para construir o que hoje é o Moorland-Spingarn Research Center na universidade como uma das melhores coleções de materiais de biblioteca do mundo para a história e cultura negra/africana.

Por causa de seu orçamento limitado, ela apelou diretamente aos editores e negociantes de livros para doar livros específicos para a biblioteca. Ela desenvolveu uma rede mundial de contatos que iam dos Estados Unidos ao Brasil, México e Europa. Seus amigos e contatos incluíam Alain Locke, Rayford Logan, Dorothy Peterson, Langston Hughes e Amy Spingarn. A coleção é internacional, com livros e documentos em vários idiomas. Inclui música e estudos acadêmicos sobre linguística, bem como literatura e estudos de e sobre pessoas negras nos Estados Unidos e em outros lugares.

Além disso, ela foi fundamental para garantir que acadêmicos, como Edison Carneiro, e estadistas, como Kwame Nkrumah e Eric Williams, visitassem a universidade para aumentar o interesse dos alunos pela herança africana.

Burnett desenvolveu um novo sistema de catalogação para a coleção crescente, bem como expertise para avaliar os materiais. Bibliotecários anteriores, notadamente Lula V. Allen, Edith Brown, Lula E. Connor e Rosa C. Hershaw, começaram a desenvolver um sistema adequado para os materiais da biblioteca. Porter baseou-se nisso para destacar gêneros e autores, em vez de usar a classificação decimal de Dewey convencional, que carecia de marcas de classe apropriadas.

Quando Arthur Spingarn concordou em vender sua coleção particular para a Howard University, o tesoureiro da universidade exigiu uma avaliação externa de seu valor, afirmando que a estimativa de Porter seria superior ao valor da coleção. Embora Porter tenha solicitado que alguém da Biblioteca do Congresso fizesse isso, eles reconheceram que não tinham experiência na área do assunto. Eles pediram que ela escrevesse o relatório, que eles certificaram e assinaram. Este relatório foi aceito pelo tesoureiro da universidade. Essa estimativa estabeleceu o padrão para avaliar coleções de literatura negra.

Honrarias e legado

 1994 Prêmio Charles Frankel nas Humanidades - dado a "americanos que trouxeram as humanidades para uma ampla audiência pública"
 O Prêmio Conover-Porter para reconhecer realizações notáveis em bibliografia e ferramentas de referência Africana foi instalado em 1980 pelo Conselho de Bibliotecários Africana da Associação de Estudos Africanos. O prêmio foi estabelecido em homenagem a duas pioneiras na bibliografia de Estudos Africanos, Helen F. Conover, da Biblioteca do Congresso, e Dorothy B. Porter.
 O Prêmio Dorothy Porter Wesley foi estabelecido em 2018 pelos Profissionais da Informação da Associação para o Estudo da Vida e História Afro-Americana (ASALH) "para homenagear e documentar o excelente trabalho dos profissionais da informação; bibliófilos, bibliotecários, arquivistas, curadores e colecionadores."

Vida pessoal
Em 1929 Burnett casou-se com James A. Porter, historiador e artista. Ele foi o autor da Arte Negra Moderna. Eles tiveram uma filha juntos, Constance, conhecida como "Coni". Ela se casou com Milan Uzelac e inicialmente trabalhou com sua mãe. Ela atuou como Diretora Executiva da Biblioteca Dorothy Porter Wesley. Mais tarde, ela ajudou a criar o African American Research Library & Cultural Center em Fort Lauderdale.

James Porter morreu em 28 de fevereiro de 1970. Vários anos depois, em 1979, Burnett Porter casou-se com Charles Wesley, um historiador e educador americano pioneiro em importantes estudos sobre a história negra. Ele morreu em 1987.

Porter morreu em Fort Lauderdale, Broward County, Flórida, aos 91 anos.

Publicações selecionadas
Dorothy Porter publicou inúmeras bibliografias e uma antologia.

 Wesley, Dorothy Porter. Escritos afro-americanos publicados antes de 1835: com uma lista alfabética (tentativa) de impressões escritas por negros americanos, 1760-1835. [Nova York]: Columbia University, 1932. Tese (M. Sc.)--Columbia University, Nova York, 1932.
 Porter, Dorothy B. " Uma Biblioteca sobre o Negro ". The American Scholar, Vol. 7, nº 1: págs. 115-117. 1938.
 Porter, Dorothy B. " Uma Biblioteca sobre o Negro. " The Journal of Negro Education, Vol. 10, nº 2: pág. 264-266. abril de 1941.
 Forten, James, John T. Hilton e William Wells Brown. " As primeiras cartas manuscritas escritas por negros. " The Journal of Negro History, Vol. 24, nº 2: págs. 199-210. 1939.
 Wesley, Dorothy Porter e Arthur Alfonso Schomburg. Poetas negros norte-americanos, uma lista de verificação bibliográfica de seus escritos, 1760-1944. Hattiesburg, Miss: Book farm, 1945.
 Fundação Moorland e Dorothy Porter Wesley. Um Catálogo da Coleção Africana na Fundação Moorland, Biblioteca da Universidade Howard. Washington: Howard University Press, 1958.
 Porter, Dorothy B. O Negro nos Estados Unidos; Uma Bibliografia Selecionada. Compilado por Dorothy B. Porter. Washington, Biblioteca do Congresso, 1970. Disponível no Projeto Gutenberg, 2011.
 Wesley, Dorothy Porter. Escrita negra primitiva, 1760-1837. Boston: Beacon Press, 1971.
 Uma antologia de documentos raros da história do negro, incluindo endereços, narrativas, poemas, ensaios e documentos de organizações de ajuda mútua e fraterna e sociedades de melhoria educacional.
 Porter, Dorothy B. " Bibliografia e Pesquisa em Bolsa Afro-Americana. " Revista de Biblioteconomia Acadêmica. Vol. 2, nº 2: pág. 77-81. 1976.
 Centro de Pesquisa Moorland-Spingarn e Dorothy Porter Wesley. Livros notáveis recentes: uma bibliografia selecionada em homenagem a Dorothy Burnett Porter. [Washington]: Howard University, Moorland-Spingarn Research Center, 1974.
 Newman, Ricardo. Acesso Negro: Uma Bibliografia de Bibliografias Afro-Americanas. Westport, Conn: Greenwood Press, 1984.
  Nell, William Cooper; Wesley, Dorothy Porter; Uzelac, Constance Porter (2002). William Cooper Nell, Nineteenth-Century African American Abolitionist, Historian, Integrationist: Selected Writings from 1832–1874. Baltimore, MD: Black Classic Press.

Referências

Leitura adicional
Cronológica por data de publicação

 Esme E. Bhan, "Dorothy Porter". Smith, Jessie Carney e Shirelle Phelps. Notáveis mulheres negras americanas. Detroit: Gale Research, 1992, pp. 863-864.
 Arthur C. Gunn, "Dorothy Burnett Porter Wesley". Hine, Darlene Clark, Elsa Barkley Brown e Rosalyn Terborg-Penn. Mulheres negras na América : uma Enciclopédia Histórica. Bloomington: Indiana University Press, 1994, pp. 1246-1248.
 Madison, Avril Johnson e Dorothy Porter Wesley. " Dorothy Burnett Porter Wesley: Administrador Empreendedor da Cultura Negra" . O Historiador Público. Vol. 17, nº 1: 15-40. 1995.
 Belt, Marva E., and Tomasha P. Hall. Dorothy Porter Wesley: Uma Bibliografia Selecionada. Washington, DC: Moorland-Spingarn Research Center, 1996.
 Phelps, Shirelle. Biografia Negra Contemporânea. Perfis da Comunidade Negra Internacional. Volume 19. Detroit, Michigan: Gale Research Inc, 1999.
 Findlay, James A., Constance Porter Uzelac e Dorothy Porter Wesley. Dorothy Porter Wesley (1905-1995), Afro-American Librarian and Bibliophile: An Exhibition, 1 de fevereiro a 16 de março de 2001. pés Lauderdale, Flórida: Bienes Center for the Literary Arts, Broward County Library, 2001.
 BOTNIC, Julie. "O início da vida e biblioteca de Dorothy Porter" . História 215J: A Arte da Biografia . New Haven, CT: Universidade de Yale, março de 2013.
 Sims-Wood, Janet L. Dorothy Porter Wesley na Howard University: Construindo um Legado da História Negra. Charleston, SC : The History Press, 2014.
 Helton, Laura E. "Sobre Decimais, Catálogos e Imaginários Raciais da Leitura", 2019. Publicações da Associação de Línguas Modernas, 134,1 pp.99–120

Ligações externas

 Prêmio Conover Porter da Associação de Estudos Africanos
 Publicações de Dorothy B. Porter no Projeto Gutemberg
 Publicações de ou sobre Dorothy B. Porter no Internet Archive

Coleções de arquivos

 Documentos de Dorothy Porter Wesley . James Weldon Johnson Collection na Yale Collection of American Literature, Beinecke Rare Book and Manuscript Library.
 Porter Uzelac, Constança. Coleção Dorothy Porter Wesley , Biblioteca de Pesquisa Afro-Americana e Coleção Especial do Centro Cultural, Biblioteca do Condado de Broward .
 Documentos de Dorothy Porter Wesley (Série 8 nos documentos de James Amos Porter), Manuscritos de Stuart A. Rose, Arquivos e Biblioteca de Livros Raros, Universidade de Emory.

Bibliotecários dos Estados Unidos
Alunos da Universidade Howard
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Pretas)
Historiadoras dos Estados Unidos

Dorothy B. Porter


Studio 2 was a daily (weeknights) current affairs newsmagazine on TVOntario in Ontario, Canada. The show won several Gemini Awards, and was hosted by Steve Paikin and Paula Todd (who replaced original co-host Mary Hynes in the show's third season), and first aired in 1994.

TVOntario announced the program's termination on June 29, 2006. The final episode aired on June 30, and was replaced that fall with a new series hosted by Paikin, The Agenda.

Rather than a newscast style, Studio 2 tackled certain current news stories affecting many Canadians with a focus often on Ontario. Regular topics on the show included healthcare, federal politics, provincial politics, terrorism, foreign affairs, the environment, the arts and many others. The show usually performed a deep analysis, often with open discussions among experts or even interviewing specific figures involved in the issues. Also included were arts and current affairs documentary segments, live performance, and in-depth personal interviews.

The show was partially integrated with two other TVOntario series hosted by Paikin, Fourth Reading and Diplomatic Immunity, which used the same studio and production team and aired immediately after Studio 2 on their respective nights, but were treated and billed as separate series rather than segments of Studio 2. Fourth Reading had already been in production for two years before Studio 2 premiered, while Diplomatic Immunity began as a segment on Studio 2 before being spun off into its own series in 1998. However, when Studio 2 was replaced with The Agenda, the new program fully subsumed both Fourth Reading and Diplomatic Immunity as well.

References

External links

TVO original programming
1994 Canadian television series debuts
2006 Canadian television series endings
1990s Canadian television news shows
2000s Canadian television news shows
Canadian political television series

Studio 2


Institute of Technology is a vocational school operating in California and Oregon. Several career training programs are offered at its four campus locations at Clovis, Modesto, Redding, and Salem, Oregon.

History

Institute of Technology started as Fresno Institute of Technology. Later the name was shortened to the Institute of Technology. The school now operates three California campuses (Clovis, Modesto, Redding) and one in Salem, Oregon. The institute is operated by Modesto-based Select Education Group.

Training programs

Four main program fields are taught: Culinary, Technical, Medical, and Business fields. Within each field, students are given the opportunity to specialize in specific areas. For example, they have the opportunity to become a Culinary Arts Specialist, Network Support Technician, Pharmacy Technician, Licensed Vocational Nurse, or Human Resource Administrator.

Accreditation

Institute of Technology is accredited by the Accrediting Commission of Career Schools and Colleges (ACCSC).

The Salem campus is accredited by the Accrediting Council for Continuing Education and Training (ACCET).

References

External links

 Clovis
 Modesto
 Redding
 Salem, Oregon

Universities and colleges in Fresno County, California
Universities and colleges in Placer County, California
Universities and colleges in Shasta County, California
Universities and colleges in Stanislaus County, California
Education in Modesto, California
Private universities and colleges in California

Institute of Technology (California/Oregon)