Verdensmesterskabet i ishockey for kvinder 2019 er det 22. VM i ishockey for kvinder og mesterskabet, som bliver arrangeret af International Ice Hockey Federation, bliver afviklet i seks niveauopdelte turneringer. Det egentlige verdensmesterskab (tidligere kaldt "A-VM") bliver spillet i Finland i april 2019 med deltagelse af otte hold.

De lavere rangerende VM-turneringer bliver spillet på forskellige terminer i løbet af sæsonen 2018-19:

Topdivisionen

Topdivisionen (tidligere kaldt "A-VM") bliver spillet i Finland i perioden . - . april 2019 med deltagelse af otte hold. Turneringens deltagere er de syv bedst placerede hold ved VM i 2017 samt vinderen af en kvalifikationsturnering.

Arenaer
Espoo Metro Arena

Indledende runde

De otte hold spiller først en indledende runde i to grupper med fire hold. I gruppe A spiller de fire højst rangerede hold, og fra denne gruppe går de to bedst placerede hold direkte videre til semifinalerne, mens de to andre hold går videre til kvartfinalerne. I gruppe B spiller holdene rangeret som nr. 5-8 om de to sidste pladser i kvartfinalerne. Holdene, der slutter som nr. 3 og 4 i gruppe B, går videre til nedrykningskampene.

Gruppe A

Alle kampene i gruppe A bliver spillet i .

Gruppe B

Alle kampene i gruppe B spilles i .

Nedrykningsrunde

De to hold, der slutter som nr. 3 og 4 i gruppe B,  og , spiller bedst af tre kampe om at undgå nedrykning til 1. division gruppe A, og kampene bliver spillet i .

Finalekampe

Finalekampene har deltagelse af de fire hold fra gruppe A og de to bedste hold fra gruppe B. Holdene fra gruppe B og nr. 3 og 4 fra gruppe A begynder slutspillet i kvartfinalerne, mens nr. 1 og 2 fra gruppe A først indtræder i semifinalerne. Alle kampene i slutspillet bliver spillet i , bortset fra kampen om 5.- og 6.-pladsen, som spilles i .

Medaljevindere

Hædersbevisninger

Turneringens mest værdifulde spiller, valgt af turneringsledelsen.

Bedste spiller på hver position, valgt af turneringsledelsen.

All star-hold, valgt af medierne.

1. division gruppe A

1. division gruppe A er næstbedste niveau i VM-hierarkiet. Turneringen bliver afviklet i ,  i perioden  -  2019 med deltagelse af seks hold, der spiller en enkeltturnering alle-mod-alle om én oprykningsplads til topdivisionen, og om at undgå én nedrykningsplads til 1. division gruppe B.

1. division gruppe B

1. division gruppe B er tredje niveau i VM-hierarkiet. Turneringen bliver afviklet i ,  i perioden  -  2019 med deltagelse af seks hold, der spiller en enkeltturnering alle-mod-alle om én oprykningsplads til 1. division gruppe A, og om at undgå én nedrykningsplads til 2. division gruppe A.

2. division gruppe A

2. division gruppe A er fjerde niveau i VM-hierarkiet. Turneringen bliver afviklet i ,  i perioden  -  2019 med deltagelse af seks hold, der spiller en enkeltturnering alle-mod-alle om én oprykningsplads til 1. division gruppe B, og om at undgå én nedrykningsplads til 2. division gruppe B.

2. division gruppe B

2. division gruppe B er femte niveau i VM-hierarkiet. Turneringen bliver afviklet i ,  i perioden  -  2019 med deltagelse af seks hold, der spiller en enkeltturnering alle-mod-alle om én oprykningsplads til 2. division gruppe A, og om at undgå én nedrykningsplads til kvalifikationen til 2. division gruppe B.

Kvalifikation til 2. division gruppe B

Kvalifikation til 2. division gruppe B er sjette og laveste niveau i VM-hierarkiet. Turneringen bliver afviklet i ,  i perioden  -  2019 med deltagelse af ? hold, der spiller en enkeltturnering alle-mod-alle om én oprykningsplads til 2. division gruppe B.

Kilder / eksterne henvisninger
 International Ice Hockey Federation

Noter

Ishockey i 2019
2019 (kvinder)
Ishockey for kvinder

VM i ishockey 2019 (kvinder)


(802) Epyaxa es un asteroide perteneciente al cinturón de asteroides descubierto el 20 de marzo de 1915 por Maximilian Franz Wolf desde el observatorio de Heidelberg-Königstuhl, Alemania.
Está nombrado en honor de Epiaxa, una reina de Cilicia.

Características orbitales
Epyaxa forma parte de la familia asteroidal de Flora.

Véase también
 Lista de asteroides del (801) al (900)

Referencias

Enlaces externos

Asteroides del cinturón principal
Asteroides de la familia de Flora
Objetos astronómicos descubiertos por Max Wolf
Objetos astronómicos descubiertos desde el Observatorio de Heidelberg-Königstuhl
Objetos astronómicos descubiertos en 1915
Wikiproyecto:Asteroides/Artículos de asteroides

(802) Epyaxa


Capurro es un barrio de la ciudad de Montevideo. Quien dio nombre al barrio era el inmigrante italiano Juan Bautista Capurro, un marino mercante nacido en la localidad de Voltri, cercana a Génova, en el último decenio del , que había arribado al país algo antes de 1829 llegando a Montevideo donde se afincaría definitivamente.

Capurro adquirió terrenos costeros en esta zona alrededor de 1830. Edificó en esta zona una magnífica residencia, que estaba rodeada de un enorme parque a la que denominó "La Meca".  El barrio Capurro en esa época era rico en manantiales y pozos de agua dulce y abundantes arenales.  Capurro comenzó a vender agua dulce a los barcos que regresaban a Europa, así como arena que con el tiempo se fue agotando hasta quedar reducida en una angosta playa. Es emblemática la construcción edificada por uno de los hijos de Capurro que limita el parque con la costa  sobre la bahía al estilo de los jardines franceses  de la época, actualmente restaurada por la Intendencia de Montevideo.

Se ubica sobre la Bahía de Montevideo, y se lo suele considerar en conjunto con los vecinos barrios de Bella Vista y Arroyo Seco. Limita además con La Aguada, Reducto, Prado y La Teja.

Hay evidencia histórica de que en la época colonial se localizaba allí el "Caserío de Negros", dedicado a la trata de esclavos.

Dentro de sus límites, se encuentra el Servicio de Oceanografía, Hidrografía y Meteorología de la Armada (SOHMA), Oficina Hidrográfica del Uruguay. El Centro Atlético Fénix, equipo de fútbol profesional, juega en el Estadio Parque Capurro. La murga Falta y Resto nació en ese barrio.

Personalidades destacadas
 Alberto Restuccia (1942-), actor, performer, dramaturgo, director teatral y profesor universitario.

Véase también
 Anexo:Barrios de Montevideo
 Estadio Parque Capurro

Referencias

Enlaces externos

 Capurro
 Barrio Capurro - Historia, Revista Raíces.

Capurro (barrio de Montevideo)


Monitor fue un canal de televisión por suscripción peruano, propiedad de la desaparecida empresa Telecable, especializado en programación basada en noticias nacionales e internacionales y en deportes.

Historia
El 29 de agosto de 1994, Telecable lanzó Monitor, el primer canal de televisión por cable peruano, dedicado a las noticias. Monitor presentaba temas especializados como negocios, entretenimiento, salud, actualidad, medio ambiente y deportes.

Programas que ha transmitido

 Monitor noticias
 Monitor internacional
 Enfoque económico
 La cocina de Astrid y Gastón
 En plural
 Desde el Parlamento
 Tiempo real (1997, en dúplex con ATV)
 La cuisine creative
 Perfiles
 Orden del día
 Esta noche
 Afición
 Plataforma informativa

Referencias

Telecable
Canales de televisión desaparecidos de Perú

Monitor (Perú)


Werner Karl Henri Fritz Vollborn (* 30. August 1909 in Kiel; † 29. Dezember 1972 ebenda) war ein deutscher evangelischer Theologe und Hochschullehrer.

Leben
Vollborn studierte Evangelische Theologie an der Schlesischen Friedrich-Wilhelms-Universität, wo er Mitglied des Corps Frisia im Weinheimer Senioren-Convent wurde. 1935 wurde er an der Preußischen Universität zu Greifswald zum Dr. theol. promoviert. Im Mai 1935 wurde er ordiniert und wirkte zuerst als Hilfsprediger am Kloster Bordesholm, ab Oktober an der Nikolaikirche (Kiel), ab 1937 als Militärpfarrer bei der Kriegsmarine. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde er zunächst Hilfsgeistlicher in Malente, 1946 Studieninspektor am Predigerseminar in Preetz und zugleich Assistent für Altes Testament an der Christian-Albrechts-Universität zu Kiel. Dort wurde er 1949 habilitiert und lehrte zuerst als Privatdozent, ab 1958 als Honorarprofessor. 1951 ging er als Pastor an die Michaeliskirche in Kiel-Hassee. 1954 wurde er einstimmig auf die zweite Pfarrstelle der Heiligengeistgemeinde an der Pauluskirche (Kiel) gewählt. Als solcher predigte er auch im Evangelischen Studentenheim Düsternbrook. Man schätzte "seine klar aufgebauten, eindringlichen und in allgemeinverständlicher Sprache gehaltenen Predigten".

Vollborn gehörte bis 1935 der Bekennenden Kirche an. Das Corps Holsatia verlieh ihm 1955 das Band.

Schriften
 Studien zum Zeitverständnis des Alten Testaments.  Göttingen: Vandenhoeck & Ruprecht 1951 (Druckfassung der Kieler Habil. vom  29. Juni 1949)

Weblinks

 Vollborn im Kieler Gelehrtenverzeichnis
 Eintrag im Pastorenverzeichnis Schleswig-Holstein
 Ev.- Luth. Kirchengemeinde Heiligengeist in Kiel

Einzelnachweise

Lutherischer Theologe (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Christian-Albrechts-Universität zu Kiel)
Alttestamentler
Lutherischer Geistlicher (20. Jahrhundert)
Marinepfarrer
Person des Christentums (Schleswig-Holstein)
Person der Bekennenden Kirche
Corpsstudent (20. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1909
Gestorben 1972
Mann

Werner Vollborn


"Run with the Lions" er en sang af den litauiske sanger Jurij Veklenko. Den skal repræsentere Litauen i Eurovision Song Contest 2019. En moderniseret udgave af sangen blev udgivet den 3. april 2019.

Trackliste

Referencer

Sange fra 2019
Sange fra Eurovision Song Contest 2019
Eurovision Song Contest-sange fra Litauen

Run with the Lions


Lappasnjáldra (fræðiheiti: Sorex caecutiens) er tegund snjáldra.

Heimildaskrá

Eiginlegar snjáldrur

Lappasnjáldra


فضيحة ليوينسكي  هي فضيحة جنسية سياسية أمريكية طالت الرئيس الثاني والأربعين للولايات المتحدة بيل كلينتون البالغ من العمر 49 عاما آنذاك والمتدربة في البيت الابيض مونيكا لوينسكي (22 عاما). حدثت هذه العلاقة الجنسية بين عامي 1995 و 1996 وظهرت للعلن في عام 1998. ألقى كلينتون خطابا متلفزا ختمه بقوله بأنه لم يقم علاقة مع ليوينسكي. أجريت تحقيقات إضافية أفضت إلى اتهام كلينتون بالحنث باليمين وإلى عزل كلينتون في عام 1998 من قبل مجلس النواب الأمريكي، تمت تبرئته لاحقًا من جميع تهم المساءلة المتعلقة بالحنث باليمين وعرقلة سير العدالة في محاكمة استمرت 21 يومًا في مجلس الشيوخ الأمريكي.

احتجز كلينتون في قضية ازدراء المحكمة من قبل القاضي سوزان ويبر رايت لإدلائه بشهادة مضللة في قضية بولا جونز بخصوص ليوينسكي، كما تم تغريمه بمبلغ 90,000 دولار من قبل رايت.  وتعليق رخصته القانونية لممارسة المحاماة في أركنساس لمدة خمس سنوات؛ بعد ذلك بوقت قصير منع من عرض القضايا أمام المحكمة العليا للولايات المتحدة.

خلال فترة ولاية كلينتون الأولى في عام 1995، تم تعيين ليوينسكي – وهي خريج كلية لويس وكلارك – للعمل كمتدربة في البيت الأبيض، وتم توظيفها لاحقا في مكتب الشؤون التشريعية بالبيت الأبيض. بدأ كلينتون علاقة شخصية معها وهي تعمل في البيت الأبيض، وقد شاركت تفاصيل العلاقة مع ليندا تريب، وهي زميلتها في وزارة الدفاع والتي سجلت المحادثات الهاتفية بينهما سرا. وفي يناير 1998، اكتشفت تريب أن ليوينسكي أدلت بقسمها في شهادة خطية في قضية بولا جونز، ونفت وجود علاقة بينها وبين كلينتون. سلمت تريب الأشرطة إلى كين ستار، المستشار المستقل الذي كان يحقق مع كلينتون حول مسائل أخرى، بما في ذلك فضيحة وايت ووتر، ومشكلة ملفات مكتب التحقيقات الفيدرالي في البيت الأبيض، والجدل حول مكتب السفر في البيت الأبيض. اختار كلينتون كلماته بعناية خلال شهادته أمام هيئة المحلفين الكبرى، وقال: "ذلك يعتمد على معنى كلمة "توجد"،  فيما يتعلق بصحة بيانه بأن "لا توجد علاقة جنسية غير سوية أو أي علاقة غير سوية من نوع آخر".

نشرت تقارير واسعة عن الفضيحة وانتقدت الصحافة بسبب إفراطها في تغطية الموضوع.  ويشار إلى هذه الفضيحة أحيانا باسم "مونيكا غيت"،  ليوينسكي غيت، "" سكس غيت"، كانت لازمة "غيت" تحظى بشعبية كبيرة منذ زمن فضيحة ووترغيت.

تم تأكيد العلاقة بين بيل كلينتون ومونيكا ليوينسكي، ولكن زواج بيل وهيلاري كلينتون نجا من هذه الفضيحة.

مراجع

السياسة الأمريكية في 1998
السياسة الأمريكية في 1999
خيانة جنسية
خيانة زوجية
رئاسة بيل كلينتون
فضائح 1998
فضائح 1999
فضائح جنسية
فضائح رئاسية في الولايات المتحدة
مص القضيب

فضيحة لوينسكي


ABRSM (The Associated Board of the Royal Schools of Music) Sınavları uluslararası bir organizasyondur. Bu sınavlar teori ve pratik olmak üzere iki ana gruba ayrılır. Teori Sınavları 1'den 8'e seviyelendirilmiştir ve tüm müzik aleti çalan ya da çalamayanlar için ortak bir sınavdır. Pratik Sınavlar, müzik aleti çalmaya dayalıdır. 1'den 8'e kadar seviyelendirilmiştir. Piyanodan, klarnete, orga kadar birçok müzik aleti için ayrı ayrı düzenlenir. 8 seviye bittikten sonra isteyen öğrenciler diploma sınavlarına katılabilirler. Bunlar : "ABRSM", "LRSM", "FRSM"'dir.

ABRSM Sınavları yıl içinde birçok kez, dünyanın birçok şehrinde yapılmaktadır.

Royal Academy of Music
Yetenek sınavları
Yeterlilik sınavları

ABRSM Sınavları


Selby er en by i Selby-distriktet, North Yorkshire, England, med et indbyggertal (pr. 2015) på 18.503. Distriktet har et befolkningstal på 86.667 (pr. 2015). Byen ligger 261 km fra London.

Referencer

Byer i England
North Yorkshire

Selby


A XL Volta ao País Basco, disputada entre 3 e 7 de abril de 2000, estava dividida em 5 etapas para um total de 841 km. O alemão Andreas Klöden impôs-se na classificação geral.

Etapas

Classificação geral

Referências

Ligações externas
  Site oficial da corrida

Desporto na Espanha em 2000
2000

Volta ao País Basco de 2000


Această pagină descrie procedura de calificare pentru Campionatul European de Baschet Feminin 2017. Preliminariile au loc în perioada 21 noiembrie 2015 - 23 noiembrie 2016.  Cele nouă (9) câștigătoare de grupe și șase (6) cele mai bune echipe clasate pe locul al doilea se califică pentru ediția din 2017. Țara gazdă are automat garantat un loc.

Tragerea la sorți

Tragerea la sorți a avut loc la 4 iulie 2015 la München.

Calificări
Echipele scrise pe fundal verde s-au calificat la turneul final.

Grupa A

Grupa B

Grupa C

Grupa D

Grupa E

Grupa F

Grupa G

Grupa H

Grupa I

Clasamentul echipelor de pe locul al doilea
Cele mai bune șase echipe de pe locul al doilea din grupe se califică la turneul final. Meciurile împotriva echipelor de locul al patrulea din fiecare grupă de patru echipe nu au fost incluse în acest clasament.

preliminarii
Preliminariile Campionatului European de Baschet Feminin 2017
Preliminariile Campionatului European de Baschet Feminin 2017

Referințe

Preliminariile Campionatului European de Baschet Feminin din 2017


An Cynorkis sigmoidea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Friedrich Fritz Wilhelm Ludwig Kraenzlin. An Cynorkis sigmoidea in nahilalakip ha genus nga Cynorkis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cynorkis

Cynorkis sigmoidea


كفر السنابسة إحدى قرى مركز منوف التابع لمحافظة المنوفية بجمهورية مصر العربية.

السكان
بلغ عدد سكان كفر السنابسة وعزبته 11,852 نسمة، منهم 6197 رجل و5655 إمرأة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
 قائمة قرى محافظة المنوفية

مصادر

الوحدة المحلية لقرية سدود (منوف)

كفر السنابسة


On İki Sandalye (Rusça: Двенадцать стулев). İlya İlf ve Yevgeni Petrov'un (Ilf ile Petrov) birlikte kaleme aldıkları roman. İlk kez 1928'de yayınlandı. Devamı niteliğindeki diğer İlf-Petrov romanı Altın Buzağı (Rusça: Золотой телёнок). İki kitabın da baş kişisi Ostap Bender, Sovyetler Birliği'nde kült bir figür haline gelmiştir.

Sinemada On İki Sandalye
On İki Sandalye Sovyetler Birliği'nde ve diğer ülkelerde birçok kez filme çekildi.

İlk kez 1933'te Çekoslovakya ve Polonya ortak yapımı olarak On İki Sandalye adıyla beyazperdeye aktarıldı. İsmi ve karakterleri değiştirilerek 1938 yılında Almanya'da On Üç Sandalye, 1970'te ABD'de Mel Brooks'un yönetmenliğinde The Twelve Chairs adlarıyla ve 1971 ve 1976'da Sovyetler Birliği'nde filme çekildi.

Ilf ile Petrov romanları
1928 romanları
Rusça romanlar
Kurguda 1927
Sinemaya uyarlanmış Rus romanları
Pikaresk romanlar
Sovyet romanları

On İki Sandalye


An Helictotrichon quadridentulum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johann es Christoph Christian Döll, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Stephen Andrew Renvoize. An Helictotrichon quadridentulum in nahilalakip ha genus nga Helictotrichon, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Helictotrichon

Helictotrichon quadridentulum


Vladimir Vasiljevitj Maksimov (,  født 27. juli 1880 i Sankt Petersborg, død 22. marts 1937, samme sted) var en russisk teater- og filmskuespiller, der medvirkede i en række stumfilm.

Filmografi
Udvalgte film:
 Oborona Sevastopolja (1911)
 Kasjiskaja starian (1911)
 Anfisa (1912)
 Kljutji stjastja (1913)
 Das Haus ohne Tür (1914)
 Die Finsternis und ihr Eigentum (1915)
 Peterburgskije trusjtjoby (1915)
 Vor (1916)
 U kamina (1917)
 Moltji, grust... moltji... (1918)
 Zjivoj trup (1918)
 Zjensjtjina, kotoraja isobrela ljubov (1918)
 Skorb beskonetjnaja (1923)
 Slesar i kantsler (1923)
 Dekabristy (1927)

Referencer

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Rusland

Vladimir Maksimov (skuespiller)


Kate Jenner née le 5 mai 1990 à Mudgee, est une joueuse de hockey sur gazon australienne.

Elle a participé aux Jeux olympiques d'été de 2012 et 2020.

Carrière

Coupe du monde
  : 2014

Jeux olympiques
 Top 8 : 2012, 2020

Références

Liens externes

Joueuse australienne de hockey sur gazon
Naissance en mai 1990
Naissance en Nouvelle-Galles du Sud
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2012
Joueuse de hockey sur gazon aux Jeux olympiques d'été de 2020

Kate Jenner


Sportyvna () est une station de la ligne Kholodnohirsko-Zavodska (L1) du métro de Kharkiv. Elle est accessible par les rues Derzhavynska et Plekhanivska au sud est du centre de la ville de Kharkiv en Ukraine. Elle dessert notamment le stade homonyme.

Mise en service en 1975, elle est desservie par les rames de la ligne 1. Le service est arrêté ou perturbé depuis l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022.

Situation sur le réseau

Établie en souterrain, la station Sportyvna, est une station de passage de la ligne Kholodnohirsko-Zavodska (L1) du métro de Kharkiv. Elle est située entre la station Prospekt Haharina, en direction du terminus ouest Kholodna hora, et la station Zavod imeni Malysheva, en direction du terminus est Industrialna.

Elle dispose d'un quai central encadré par les deux voies de la ligne.

Histoire

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte

Intermodalité

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Kharkiv
 Ligne Kholodnohirsko-Zavodska (L1)

Liens externes
 .
 .
 .

Station de la ligne 1 du métro de Kharkiv
Station de métro mise en service en 1975

Sportyvna (métro de Kharkiv)


O Stadio del tennis di Roma (popularmente conhecido como Il Centrale) é a quadra de tênis central do complexo esportivo Foro Italico, em Roma.

A estrutura recebe regularmente eventos esportivos; todos os anos o "Internazionali d'Italia", bem como eventos de vôlei, outros esportes e shows.

Histórico
Até a década de 1990, a principal instalação de tênis do complexo Foro Italico era o  (atualmente batizado em homenagem a Nicola Pietrangeli). Naquela década, dada a capacidade limitada do Stadio della Pallacorda, foi construído um novo estádio de madeira laminada que se tornou o "campo central" do complexo, com arquibancadas que podiam acomodar até 6.000 espectadores.

Em 2007 a "Association of Tennis Professionals" (associação de tênis que administra os torneios mais importantes) solicitou à  um esforço para modernizar o complexo do Foro Italico, caso contrário os "Internazionali d'Italia" que ali aconteceriam seriam rebaixados. Entre os pedidos estava a presença de pelo menos uma instalação com capacidade para pelo menos 10.000 espectadores.

O antigo "campo centrale" ou "stadio centrale del tennis" do Foro Italico foi desmontado em 2008 e em seu lugar foi iniciada a construção de um estádio mais moderno e espaçoso.

Inaugurada oficialmente em 27 de abril de 2010, a instalação entrou em operação para o Internazionali BNL d'Italia 2010. A cerimônia de inauguração contou com a presença, entre outros, do presidente do CONI , do presidente da província de Roma  e dos jogadores Roger Federer e Rafael Nadal.

Características
Construída com projeto do arquiteto Angelo Zampolini, a estrutura é formada por uma quadra retangular com superfície de saibro vermelho e tem capacidade para 10.500 lugares sentados, em aço, concreto e cristal com propriedades antissísmicas, anti-incêndio e resistentes à erosão e desastres naturais. O impacto ambiental do estádio é baixo, já que um terço da estrutura (o primeiro anel) é construído abaixo do nível do terreno circundante. Até o impacto interno do estádio é estudado detalhadamente, com arquibancadas cinzas monocromáticas e arquibancadas também em cinco tonalidades de cinza, partindo da parte inferior em cinza ardósia, até a parte superior em cinza claro.

Além disso, o estádio está equipado com salas de massagem, academia, salas de relaxamento, bar, sala de imprensa, vestiários e área para patrocinadores.

Eventos sediados
 Internazionali d'Italia desde 2010.
 Campeonato Mundial de Voleibol de Praia de 2011.
 Liga Mundial de Voleibol algumas partidas da Seleção Italiana de Voleibol Masculino.
 Campeonato Mundial de Voleibol Masculino de 2018 apenas para a partida de abertura Itália-Japão 3-0.

Ver também
 Credit One Stadium
 Lista de quadras de tênis por capacidade

Ligações externas

Parques olímpicos
Construções de Roma
Arquitetura de 2010

Stadio del tennis di Roma


Pelecanus occidentalis murphyi, llamado comúnmente: pelícano pardo del Pacífico, es una subespecie del pelícano pardo (Pelecanus occidentalis), un ave perteneciente a la familia de los pelícanos (Pelecanidae) que habita, con varias subespecies, en las costas de América desde el sur de los Estados Unidos hasta Brasil. Esta subespecie es la que se encuentra en las islas y costas de la América tropical que baña el océano Pacífico.

Características

Es un ave oscura y pesada. Los sexos son similares en el color del plumaje; ambos cuentan con un largo de unos 104 cm, siendo de menor tamaño que la raza ubicada hacia el norte, y que la especie similar ubicada hacia el sur: el pelícano peruano. La característica más llamativa es que tiene suspendida de la mitad inferior de su pico una enorme bolsa de piel desnuda, de un volumen de unos 11 litros, dos o tres veces mayor que su propio estómago. A esta bolsa la emplea para pescar, dejando que el agua drene por los bordes antes de tragar los peces. Estos no los lleva en la bolsa, lo hace en la garganta o en el esófago. También la bolsa desplegada le permite enfriar su sangre bajo un intenso calor.

Durante la época reproductiva, la cabeza es blanca con un lavado de color amarillo pálido en la corona y una cresta nucal castaña; muestra una franja de color amarillento en la bolsa gular; el largo pico gris ostenta un tinte rosáceo a rojo en el ápice; el cuello dorsal posee una banda marrón caramelo; todo el resto del dorso, la rabadilla, y la cola están veteados de gris y pardo oscuro; el pecho y el vientre son de color marrón negruzco; los ojos son de color amarillo pálido y la piel a su alrededor es rojiza; las patas y pies son de color negro, con membrana interdigital, la cual une los cuatro dedos.

Fuera de la época de reproducción toda la cabeza y el cuello es blanco; y el pico gris.

Los inmaduros tienen el cuello pardo y las partes inferiores blancas.

Medidas

Estas son las medidas lineales en mm:

 Ala, longitud promedio:
 Machos: 513 (rango entre 505 y 526)
 Hembras:  485 (rango entre 478 y 494)

 Culmen, longitud promedio:
 Machos: 328 (rango entre 310 y 346)
 Hembras: 293 (rango entre 289 y 297)

 Cola, longitud promedio:
 Machos: 135 (rango entre 127 y 162)
 Hembras: 139 (rango entre 123 y 175)

 Tarso, longitud promedio:
 Machos: 77 (rango entre 69 y 81)
 Hembras: 71  (rango entre 61 y 76)

Distribución

Esta subespecie habita en las costas del océano Pacífico desde Colombia hasta el norte del Perú. Las poblaciones del sur de América central es posible que pertenezcan a esta subespecie. Fuera de la temporada reproductiva migra en pequeños grupos hacia el norte o el sur, llegando regularmente hasta las costas del centro del Perú, siendo más al sur sólo una especie vagante, con hartos registros en la desembocadura del río Lluta, Arica en las costas del norte y en la costa central de Chile.

Al norte de su área de nidificación, en las costas del océano Pacífico de Norteamérica, habita una subespecie similar: el pelícano pardo de California (Pelecanus occidentalis californicus).

Alimentación

Este pelícano se alimenta sobre todo de pescado, que captura en las aguas marinas cercanas a la costa, pues rara vez se lo ve extraviado lejos de ellas. Para capturar los peces utiliza su enorme bolsa a modo de red, dejando que el agua drene por los bordes antes de tragar la pesca así obtenida. También emplea otra técnica: se zambulle desde alturas de hasta 10 m. No se sumergen. Acude a los botes pesqueros en busca de desperdicios y desechos, además de emplearlos como sitios de descanso.

A pesar de que un adulto requiere por lo menos 1,7 kg de pescado al día, se ha demostrado que no compiten con los pesca comercial o deportiva, ya que no comen especies de peces de la misma calidad de los que se alimentan los humanos.

Reproducción

Nidifica en colonias. En Costa Rica se han registrado colonias en la isla Guayabo del golfo de Nicoya, donde crían unas 500 parejas, y en la isla Bolaños de la bahía Salinas, al sur de la frontera con Nicaragua, donde lo hacen 250 parejas. ( La localidad de cría más austral se encuentra en la isla Santa Clara en el golfo de Guayaquil, Ecuador.

Emplazan los nidos sobre árboles, arbustos, o en el suelo. Los situados en los árboles están hechos de juncos, pastos, paja, y ramas. Los nidos ubicados en el suelo están forrados con plumas y poseen un borde de tierra construida por encima del nivel suelo. Los machos seleccionan los sitios de anidación y realizan un despliegue visual para atraer a una hembra. Una vez que la pareja se forma, la comunicación entre ellos es mínima. El mayor porcentaje de nidos ocurre durante marzo y abril. La hembra ovipone 2 o 3 huevos de un color blanco tiza, de un peso de 63,5 gramos en promedio. La incubación se prolonga entre 28 a 30 días. A los nidos en el suelo, las crías los abandonan 35 días después de la eclosión; a los nidos posicionados en las copas de los árboles, las crías los abandonan de entre 63 a 88 días después de la eclosión, para emprender su primer vuelo. La edad de madurez sexual o reproductiva, en machos es de 730 días, y en hembras, es de 365 días.

El peso de los adultos es de 3116 gramos en promedio.
Estudios sugieren que en promedio sólo el 30% de los pichones sobreviven al primer año de vida, y menos del 2% viven más de 10 años. La longevidad máxima es de 43 años.

Véase también

 Pelícano peruano

Referencias

Enlaces externos

Pelecanidae
Aves de América

Pelecanus occidentalis murphyi


Hindutva reprezintă un tip de ideologie naționalistă hindusă. Este considerată o formă de extremism de dreapta, inspirată de fascismul european și de natură islamofobă. Este ideologia oficială a Partidului Bharatiya Janata.

Note

India
Ideologii politice
Extremism de dreapta

Hindutva


Biserica Reformată din Tășnad a fost ridicată în anul 1476, în perioada lui Ladislau Geréb, episcop de Alba Iulia și rudă a regelui Matei Corvin. Biserica reformată a orașului Tășnad, centru de protopopiat pe parcursul evului mediu, și-a păstrat în ansamblu aspectul original, fiind înscrisă pe lista monumentelor istorice. Biserica se evidențiază în rândul bisericilor sală din târgurile Transilvaniei, prin dimensiunile sale considerabile și lungimea corului, acesta din urmă amintind de planurile bisericilor medicante.

Edificiul se compune dintr-o navă dreptunghiulară de 12,5x27 m și un cor de 14,3m lungime. Zidurile navei și ale corului au și acum ferestrele decorate cu muluri splendide. Construcția a fost preluată de reformați în secolul al XVI-lea. Ulterior, în 1660, în timpul invaziei turcești, a fost grav avariată. Turnul vestic, baroc, s-a construit la începutul secolului al XIX-lea, iar porticul sudic mai târziu, în formă neogotică.

Istoric
Inițial biserica deservea comunitatea romano-catolică, dar în secolul al XVI-lea, în urma trecerii unui număr mare de credincioși la cultul protestant, a devenit reformată. Clădirea a fost avariată grav în 1660, în timpul atacului turcilor și nu a mai fost folosită aproape 100 de ani. Restaurarea bisericii medievale s-a încheiat în 1770, iar ulterior a fost renovată de mai multe ori. Turnul a fost ridicat în perioada 1814-1822, în stil baroc nou, iar în interiorul său se află două clopote. Clopotul mic s-a inaugurat în anul 1796 și a fost înlocuit în 1843, iar cel mare s-a turnat în 1836 și a fost înlocuit în 1923. Orga a fost realizată în anul 1871 de Jozsef Loyl  din Viena.

În 2011, în turnul bisericii, s-a descoperit o ladă veche, datând din 1804, în care au fost găsite 31 de monede de argint, 54 de bronz și 50 de scoici cu pete aurii. Monedele datează din secolul al XVII-lea și au fost expuse la muzeul orașului.

Biserica avea hramul Sf. Mihail – la fel ca și catedrala de la Alba Iulia –  imaginea sfântului figurând și pe pecetea vicarului.  În șirul parohilor de Tășnad sunt cunoscuți nominal relativ mulți: Vicențiu atestat în 1316 și între 1341-1342, Mihail în 1402 (exercita și funcția de vicar), Simon în 1426, Ștefan în 1435, Luca în 1439, Ștefan Forrói între 1455 și 1456,  Anton în 1460,  Mihail în 1468,  Mihail Hercegszántói în 1486 (exercita și funcția de vicar, fiind atestat anterior ca arhidiacon de Hunedoara și canonic la Buda),  Vicențiu în 1499 și în 1507, Andrei în 1512 (exercita și funcția de vicar), Grigore în perioada 1520-1523 (exercita și funcția de vicar). Sunt menționați apoi altariștii Albert, Paul și Ambrosie în 1417, în 1494 viceparohul Ștefan, prezbiterii Ladislau și Ștefan, capelanul Francisc, scolasticii Mihail și Emeric, iar în 1517 este atestat capelanul Emeric.

Vicariatul presupunea și cunoștințe juridice solide, astfel că deținătorii acestei funcții erau de regulă persoane cu studii superioare. În 1494 spre exemplu în poziția de vicar de Tășnad și arhidiacon de Crasna îl găsim pe Jakobus de Wienna, doctor medicorum et artium;  în perioada 1520-1523 parohul și vicarul de Tășnad era Grigore Sziléziai, decretorum doctor, care anterior urmase cursuri în Italia.

Pe lângă biserica parohială, la Tășnad s-a construit la începutul secolului al XVI-lea și o capelă. În 1508 capitlul de la Alba Iulia i-a încuviințat lui Petru (fiul lui Ioan Csehi Vajda), convertit de la ortodoxie la catolicism, să construiască la capătul străzii Szarvad o capelă – sacellum seu capellam illam lapideam – închinată Sf. Ioan Evanghelistul. Aceasta avea să fie subordonată autorității parohiei și urma să slujească convertirea schismaticilor. În 1520 în fruntea capelei este atestat ca rector Blasius, în același timp locțiitorul vicarului.

Rangul înalt al bisericii parohiale justifică numărul mare de altare care funcționau în interiorul acesteia. Izvoarele care ne stau la dispoziție documentează existența a 15 altare, dedicate după cum urmează: Sf. Ecaterina (1460, 1507, 1517, 1520, 1543), Tuturor Sfinților (1507, 1543), Morților (1507, 1517, 1543), Sf. Treimi (1507, 1543), Corporis Christi (1507, 1517), Sfântului Duh (1507, 1517), Sf. Arhanghel Mihail (1507, 1543), Mariei Magdalena (1507), Sf. Ioan Botezătorul (1517, 1543), Sf. Apostoli Petru și Pavel (1517), Înălțării Fecioarei (1543), Sf. Nicolae (1543), Schimbării la Față (1543), Regelui Sf. Ștefan (1543) și Sf. Cruci (1543).

Cu toate că nu se cunoaște ctitorul niciunui altar, presupunem că fondatorul era în majoritatea cazurilor vicarul sau episcopul. Singura donație episcopală atestată documentar este cuprinsă în testamentul lui Francisc Várday din 1524, care lăsa bani și produse parohiei și  preotului acesteia.  Un document emis în 1468 menționează bunurile donate de Margareta, văduva lui Mihail Dombói, în favoarea bisericii din Tășnad.  În lista impozitelor din Tășnad întocmită în 1549 au fost înregistrate și 18 case aparținând clericilor, acestea constituind probabil, cel puțin o parte a lor, locuințele altariștilor.

Doctrinele Reformei s-au răspândit foarte devreme în târg, datorită în mare măsură activității lui Ștefan Szegedi Kis, care întors de la studii din străinătate, s-a angajat ca dascăl începând cu anul 1544. Activitatea sa a determinat pe episcopul și custodia franciscană să trimită călugări franciscani la Tășnad pentru apărarea credinței. În 1542 este atestat aici Valentin Nádasdi, iar în perioada 1548-1550 Andrei Szántói.  Nu este exclusă posibilitatea conviețuirii ambelor culte religioase în biserica parohială medievală pentru încă o perioadă după secularizarea bunurilor episcopiei. În orice caz biserica parohială mai funcționa în anii de după 1560.

Descrierea edificiului
Cel mai mare lăcaș de cult medieval din fostul comitat al Solnocului de Mijloc a fost edificat pe ridicătura de teren care constituie marginea dinspre Câmpia de Vest a Dealurilor Sălajului. Turnul bisericii domină panorama dinspre Valea Ierului. Edificiul se compune dintr-o navă dreptunghiulară de 12,5 ~ 27 m și un cor de 14,3 m lungime. Acesta din urmă este format din trei travee și se încheie la răsărit cu cele cinci laturi ale unui octogon. Fațada vestică este dominată de turnul scund, aparent cu trei niveluri, construit în 1822 în stilul barocului tardiv. Laturii sudice a bisericii i s-a adosat un portic neogotic. Inițial, în vecinătatea nordică a corului se situa o sacristie mare, cu suprafața de 7,6 ~ 8 m, ale cărei fundații au fost descoperite recent. Atât corul cât și nava sunt sprijinite de contraforturi înalte, cu câte două trepte, amplasate oblic pe colțuri, respectiv perpendicular în dreptul arcului de triumf. Zidurile în elevație au fost ridicate din cărămidă, doar ancadramentele golurilor sunt cioplite din gresie. Fațada sudică a navei este străpunsă de trei ferestre dispuse câte una în fiecare segment delimitat de contraforturi. Pe fațada sudică și pe închiderea corului ferestrele sunt amplasate în mod similar, în timp ce fațada nordică a bisericii nu prezintă nicio fereastră. Turnul baroc acoperă aproape integral fațada vestică originală a bisericii. Fereastra încheiată în arc frânt din axul fațadei a fost parțial înzidită.

Forma și dispunerea ferestrelor, deschiderile tripartite, cu glafurile neprofilate, încheiate toate la aproximativ aceeași cotă, conferă un aspect unitar edificiului. Ferestrele corului sunt proporțional mai înguste și au parapetul cu cca. 80 cm mai înalt în comparație cu cele din navă. Porticul modern acoperă jumătatea inferioară a ferestrei din spatele acestuia. Menourile lipsesc la toate ferestrele bisericii. Stilul mulurilor diferă. La ferestrele navei se îmbină în compoziții simetrice două-trei motive flamboiante mai mari, care înglobează la rândul lor motive secundare, asemănătoare unor oculi. În cazul ferestrelor din cor întâlnim muluri mai simple, compuse în primul rând din triunghiuri cu laturile arcuite, dar lipsesc complet motivele flamboiante.

În zilele noastre biserica are trei porți, dintre care aceea de sub turn și cea sudică putând avea premise medievale. Poarta de pe latura răsăriteană a corului a fost amenajată la începutul secolului al XX-lea. Biserica medievală avea un portal cu ancadrament din piatră și în axul central al fațadei nordice a navei.

În prezent nava (24,3 ~ 10,7 m în interior) este tăvănită, dar s-au păstrat semicoloanele și arhivoltele bolții originale care era compusă din trei travei. Semicoloanele suple pornesc de la nivelul solului. Nervurile profilate cu scotii se desprind de pe elementele de sprijin iar  arhivoltele bolții nu coboară direct pe semicoloane, ci pe capitelurile de epocă modernă ale acestora, compuse din echină și abac. În colțurile navei, în locul semicoloanelor s-au utilizat console semicilindrice, păstrate însă foarte fragmentar. Nava este delimitată de cor printr-un arc de triumf înalt, încheiat în arc frânt, sprijinit pe stâlpi cu muchiile teșite. Corul are proporții mult mai spectaculoase decât nava, cu lățimea de 6,6 m și înălțimea aproape dublă, de 12,2 m (cât înălțimea navei). Bolta în cruce pe ogive a corului pornește la înălțimea considerabilă de 7,8 m. Nervurile acesteia se desprind din console identice (exceptând cele din colțurile vestice), cu secțiunea poligonală, profilate cu câte un listel respectiv un tor cuprins între cavete. Fiecare consolă este decorată cu câte un scut gol, ascuțit la bază. Ogivele profilate cu cavete care formează bolțile corului se întâlnesc în chei de boltă decorate tot cu scuturi goale, cu excepția celei din traveea răsăriteană. Între scuturile din cor, unul singur – cel de pe prima consolă a peretelui nordic – poartă și blazon. În partea superioară a câmpului despicat apare anul 1476, sculptat în relief, dedesubt, cartierul din dreapta heraldică este fasciat cu cinci brâuri, cel din stânga fiind gol.

În cursul cercetărilor preliminare de parament, efectuate în 2010, s-au descoperit închiderea sediliei amenajate în peretele sudic, respectiv, tabernacolul și ancadramentul medieval al ușii vechii sacristii, aflate pe peretele nordic. Nișa tabernacolului se încheia într-un arc în acoladă decorat cu motive vegetale, fiale și fleuroane.

Șarpanta de tip medieval a bisericii reprezintă una dintre cele mai frumoase exemple ale genului din Transilvania, însă nu avem repere pentru datarea acesteia.

Se pare că limita superioară a cronologiei relative a construcțiilor trebuie stabilită în anul 1476, înscris pe consola din cor, datare susținută și de analiza stilistică a detaliilor plastice din biserică.

Rolul esențial în edificare trebuie atribuit probabil vicarilor, în primul rând lui Grigore Eszenyi care a ocupat această funcție între 1457-1468, respectiv lui Simon decretorum doctor, parohului de Bistrița, numit în fruntea vicariatului în 1470.

Biserica din Tășnad se evidențiază în rândul bisericilor sală din târgurile Transilvaniei, prin dimensiunile sale considerabile și lungimea corului, acesta din urmă amintind de planurile bisericilor aparținând ordinelor mendicante. Amploarea corului se justifică pe de-o parte, probabil, prin rangul important al bisericii și dimensiunea corpului clerical (trebuie menționați în primul rând preoții altariști ai bisericii), iar pe de altă parte prin pretențiile de reprezentare. Aceleași motivații explică și dimensiunile importante ale sălii sacristiei destinată probabil de la bun început ca loc de întrunire a scaunului de judecată al vicarului.

Note

Monumente istorice din județul Satu Mare
Biserici reformate din România
Fondări în 1476
Biserici din secolul al XV-lea din România
Biserici din județul Satu Mare
Biserici cu hramul Sfântul Mihail

Biserica reformată din Tășnad


Forțele celor curajoși () este o miliție formată din arabi din tribul Shammar care luptă împotriva Statului Islamic. Bastioanele tribului sunt Al-Yaarubiyah și Tell Hamis din Cantonul Cizîrê al Rojavei, dar tribul este influent și în Irak. Culoarea roșie a steagului lor reprezintă sângele, în timp ce galbenul reprezintă lumina, iar membrii miliției arabe se autodenumesc "mărșăluitorii pe moartea roșie".

Forțele Al-Sanadid sunt afiliate lui Humaydi Daham al-Hadi, lider tribal și co-guvernator/co-președinte al Cantonului Cizîrê, și sunt conduse de fiul acestuia, Bandar al-Humaydi.

Ideologie

Scopul principal al Forțelor Al-Sanadid este să asigure autonomia și securitatea tribului Shammar în Guvernoratul Al-Hasaka, dar tribul este determinat, de asemenea, să lupte împotriva wahhabismului. În plus, Humaydi Daham al-Hadi și-a exprimat ambiția de a contribui la dezintegrarea Arabiei Saudite, posibil cu scopul de a prelua de la Casa Saud fostul Emirat Djebel Shammar.

La nivel național sirian, tribul nici nu sprijină, dar nici nu se opune regimului Baas al președintelui Bashar al-Assad.

Tribul Shammar menține în general, încă din secolul al XVIII-lea, o relație de cooperare îndelungată cu kurzii sirieni, în ciuda unui număr de dispute tribale. În timpul Revoltei de la Qamishli, Shammar, sub conducerea lui Bandar al-Humaydi, a fost singurul trib din Guvernoratul Al-Hasaka care a refuzat să lupte de partea guvernului împotriva protestatarilor kurzi. Ulterior, când au fost formate Forțele Al-Sanadid, acestea au fost declarate explicit ca fiind pro-kurde, iar Humaydi Daham al-Hadi și fiul său au exprimat în repetate rânduri loialitate și sprijin forțelor kurde.

Istoric
Grupul a participat la luptele de pe întinsul Guvernoratului Al-Hasaka în prima jumătate a anului 2015. Cartierul general al miliției din Tell Hamis a fost ținta unui atac sinucigaș, pe 2 mai 2015.

În 2016 și 2017, miliția arabă a luat parte în cadrul Forțelor Democratice Siriene la ofensivele care au dus la împresurarea "capitalei" Raqqa a Statului Islamic. Vara anului 2017 a găsit gruparea implicată în Bătălia de la Raqqa.

Referințe

Unități militare și facțiuni ale Războiului Civil Sirian
Forțele Democratice Siriene
Forțe armate neregulate

Forțele Al-Sanadid


Talip Özkan (1939, Denizli   - 27 Mayıs 2010, İzmir), Türk halk müziği sanatçısı. Lise yıllarındayken Acıpayam'da Muzaffer Sarısözen'le tanıştı. 1957'de yüksek öğrenimi için geldiği Ankara Radyosu'nda Yurttan Sesler Korosu programlarında yer aldı ve ardından sınavları kazanarak kadrolu sanatçı oldu. 1960 yılında İstanbul Radyosu'na geçiş yaptı.

20 yıla yakın TRT'de çalıştıktan sonra 1977'de Paris'e yerleşti. Paris Konservatuvarı'ndaki eğitmenliğinin yanı sıra Paris Üniversitesi'nde (Université de Paris, VIII, Nanterre 19) etnomüzikoloji alanında doktora çalışmasını yürüttü. Rotterdam Konservatuvarı'nda ders verdikten sonra emekliye ayrıldı.

Yurt dışında pek çok albüm dolduran sanatçı, uzun yıllar Paris'te yaşamış ve çalışmalarını (yeni) türküler derleyerek ve özel ders vererek sürdürmüştür. Türk halk müziğine çok sayıda derleme kazandıran ve müzisyen eğiten Özkan kendine özgü bağlama çalış tekniğiyle de birçok bağlamacıya örnek olmuştur.

Cenazesi 29 Mayıs 2010 tarihinde İzmir Alsancak Hocazade Camii'nde öğleyin kılınan cenaze namazıyla Urla İskele Mezarlığı'na defnedilmiştir.

Albümleri

 Mysteries Of Turkey (Türkiye Anıları), 1986, Music Of The World
 The Dark Fire (Kara Yangın), 1992, Axiom
 Turquie, L'art vivant de Talip Özkan, 1993, Ocora Radio France
 L'art du tanbur, 1994, Ocora Radio France
 Yağar Yağmur, 1997, Kalan Müzik

Katkıda bulunduğu albümler
 İlk, Aksak, 1995, Ada Müzik
 Nafile, Aksak, 1996, Ada Müzik
 Yaren, Özay Gönlüm, Anadolu Müzik
 tayfun ararat,1987, ağrı dağı efsanesi, kalan müzik

Dış bağlantılar
 Türkülere Gönül Verenler
 Talip Özkan'ın Yaşamöyküsü

1939 doğumlular
2010 yılında ölenler
Türk halk müziği sanatçıları
Türk müzikologlar
Serinhisar doğumlular
İzmir'de ölenler
Denizli Lisesinde öğrenim görenler
Urla İskele Mezarlığı'na defnedilenler

Talip Özkan


Mirjana Kasapović (Sarajevo, 19. rujna 1956.) hrvatska je politologinja.

Životopis

Osnovnu i srednju školu završila je u Varešu. Diplomirala je na Fakultetu političkih znanosti Sveučilišta u Zagrebu 1979. godine, te magistrirala i doktorirala na istom fakultetu, 1984. odnosno 1990. godine. Od 2001. do odlaska u mirovinu 2021. redovita je profesorica na matičnom fakultetu. Autorica ili suautorica je većeg broja knjiga, te većeg broja stručnih članaka. Jedan je od vodećih hrvatskih stručnjaka za komparativnu politiku, izborne sustave, konsocijacijsko političko uređenje, Bosnu i Hercegovinu, te Bliski istok, posebno Izrael, Palestinsku samoupravu, Libanon i Cipar. Uz znanstveni rad bavi se i novinarstvom, objavljuje članke o dnevnopolitičkim temama u dnevnom i tjednom tisku (Globus EPH/Hanza medije, te Obzor Večernjeg lista Styrie).

Djela

 Omladina u delegatskom sistemu, Centar društvenih djelatnosti SSOH, Zagreb, 1982. (suautori I. Grdešić, J. Grgić Bigović, V. Ilišin)
 Interesi i ideje u SKJ, Fakultet političkih znanosti; Informator, Zagreb, 1989. (suautori I. Grdešić, I. Šiber)
 Izborni i stranački sustav Republike Hrvatske, Alinea, Zagreb, 1993.
 Demokratska tranzicija i političke stranke, Fakultet političkih znanosti, Zagreb, 1996.
 Wahlsysteme und Systemwechsel in Osteuropa, Leske + Budrich, Opladen, 1996. (suautor D. Nohlen).
 Izborni sustavi u Istočnoj Europi,  Friedrich Ebert Stiftung, Zagreb, 1996. (suautor D. Nohlen).
 Birači i demokracija. Utjecaj ideoloških rascjepa na politički život, Alinea, Zagreb, 1998. (suautori I. Šiber, N. Zakošek)
 Izborni leksikon, Politička kultura, Zagreb, 2003.
 Lokalna politika u Hrvatskoj, Fakultet političkih znanosti, Zagreb, 2004. (suautori Z. Petak, D. Lalić)
 Bosna i Hercegovina: podijeljeno društvo i nestabilna država, Politička kultura, Zagreb, 2005.
 Politički sustav i politika Izraela, Politička kultura, Zagreb, 2010.
 Kombinirani izborni sustavi u Europi 1945-2014, Plejada, Zagreb, 2014.
 Bliski istok: politika i povijest (ur.), Političke analize, Zagreb, 2016.
Bosna i Hercegovina 1990. – 2020. – rat, država i demokracija. Školska knjiga, Zagreb, 2020.

Izvori

Životopisi, Sarajevo
Hrvatski politolozi

Mirjana Kasapović


Karamanlılar, Türkiye'de yaşamış, günümüzde başta Yunanistan olmak üzere farklı ülkelere göç etmiş Ortodoks bir Türk veya Rum halkıdır. Karamanlılar, Kapadokya Rumları ile karıştırılmamalıdır.

Karamanlılar; Kayseri, Konya, Mersin, Antalya, Nevşehir ve Kırıkkale, İstanbul, Ankara, Niğde, Ürgüp, Amasya, Karaman, Zincidere, İncesu, Talas, Akşehir, Samsun, Bafra, Çarşamba, Adana, İzmir, Safranbolu, Havza, Tosya, Zile, Çankırı, Kula, Kastamonu, Bolu, Merzifon, Taşucu, Mürefte, Kütahya, Bayındır, Polatlı, Geyve, Ereğli, Hamidiye, Gölcük, Mihaliç, Adapazarı, Eskişehir, Alaçam, Zonguldak, Ereğli, Bartın, Alanya, Erbaa, İnebolu, Çaycuma, Denizli, Balıkesir, Salihli, Gemlik, Düzce, Gümüşhacıköy, Söğüt, Uşak, Ödemiş, Burdur, Isparta ve Akdağmadeni, Aydın, Nazilli, Trabzon, Rize başta olmak üzere İç ve Güney Anadolu ile Kuzey Batı Anadolu ve Batı Anadolu'daki birçok bölgede yaşamışlardır.

İngiliz Arkeolog Richard Dawkins, 1909-1911 yılları arasında Karamanlı Ortodokslar  arasında ve Bitinya'da gezmiştir. Dawkins, bu gezisinin devamında İzmit, Bursa bölgelerine gelmiş ve burada Türkçe konuşan Rum köyleri olduğunu ifade etmiştir. Ona göre, burada konuşulan Rumca, Karamanlılar tarafından konuşulan Dil ile çok yakınlık göstermekteydi. Hatta Dawkins, bunların dillerinin Asyatik olduğunu ve Rumca'dan farklı özellikler gösterdiğini ifade etmiştir. Bursa, İzmit ve Yalova'nın yanında İznik'te de Hristiyan Türklerin yaşadıkları ve Grek harfleriyle Türkçe kitabeler bıraktıkları bilinmektedir.

Karamanlıların kökenlerinin, dilsel olarak Türkleştirilmiş Bizans Rum nüfusunun kalıntıları olduğu ve aslen Türk fetihlerinden sonra bölgeye yerleşen Hristiyan Türk askerleri oldukları tartışmalıdır.

1923'teki Türk-Yunan Ahali Mübadelesi ile Yunanistan'a gönderilmişlerdir.

Tarih
Karamanlıların kökenleri uzun süredir tartışılmakta olup, konu hakkında iki temel teori bulunmaktadır. Birine göre onlar, Ortodoks kalmalarına rağmen dilsel olarak Türkleştirilmiş Yunanca konuşan Bizans nüfusunun kalıntılarıdır. İkinci teori, onların aslen Bizans imparatorlarının Anadolu'ya çok sayıda yerleştirdiği ve Türk fetihlerinden sonra dillerini ve Hristiyan dinlerini koruyan Türk askerleri olduğunu savunur. Yunan bilim adamları, Karamanlıların Yunan kökenli olduğu ve ya zorla ya da kıyı bölgelerindeki Rumca konuşan Ortodoks Hristiyanlardan tecrit edilmelerinin bir sonucu olarak Türkçeyi anadilleri olarak benimsedikleri görüşüne eğilimlidirler. Türk bilginleri onları, fetihten önce Bizans topraklarına göç etmiş veya Bizans ordularında paralı asker olarak görev yapmış, yeni yöneticilerinin dilini değil de dinini benimsemiş Türklerin torunları olarak kabul ederler. Karamanlıların kendilerini nasıl tanımladıklarını kanıtlayacak yeterli kanıt yoktur.

''Karamanlı'' ifadesini ilk kullanan kişi ise 1553 yılında Kanunî Süleyman Han'a yıllık vergi ödemek ve müzakerelerde bulunmak için Viyana'dan İstanbul'a hareket eden elçilik kafilesi içinde özel yolcu olarak bulunan Alman Hans Dernschwam'dır.

Türkler ise Bizans İmparatorluğu'nda yaşayan insanlara etnik kökenlerine bakmadan ''Romalı'' mânâsında ''Rum'' demiştir. Ortodoks Türkler'e de genellikle Rum denilmiştir. Millî Mücadele'den sonra ''Türk Ortodoks'' denilmeye başlanmıştır.

1923 yılında Türkiye ile Yunanistan arasında imzalanan "Türk-Yunan Ahali Mübadelesi"ne ilişkin protokol gereği İstanbul dışında yaşayan diğer Ortodoks Hristiyanlar gibi Karamanlı Türkleri de Rum sayılarak, Yunanistan'a gönderilmişlerdir.

Tek kelime Rumca bilmeyen ilk kuşak Karamanlılar, yeni vatanlarında pek çok zahmet çekmişler fakat onların çocukları ve torunları Yunan devletinin asimilasyon politikası sebebiyle zamanla Yunanlaşmış ve ana dilleri Yunanca olmuştur.

Dil

Türkler tarih boyunca çeşitli halkların tesiriyle farklı dinleri kabul etmiştir. Bu dinleri kabul ederken o halkların alfabelerini de almışlardır. Ermeniler vasıtasıyla Hristiyan olan Türkler Ermeni harflerini, Müslüman olan Türkler ise Arap harflerini kullanmışlardır. Karamanlılar da ana dili olarak Türkçe konuşmuşlar fakat diğer Türkler'den farklı olarak Yunan alfabesi kullanmışlardır. Yunan alfabesiyle yazılmış bu Türkçe metinlere Karamanlıca (veya Karamanlı Türkçesi) adı verilir. Zaman zaman ''Karamanlı ağzı'' yahut ''Karamanlı şivesi'' denildiği de olur.

1943 yılında Türkiye Büyük Millet Meclisi'ne Niğde milletvekili olarak giren, Yahudi kökenli Profesör Avram Galanti şöyle bir ifadede bulunmuştur:Antalya Rum halkı 1870 yılına kadar Yunanca bilmezdi. Rodos'ta bana Yunanca ders veren Nikolaidis, Antalya'da ilk Yunanca ders veren kişi olduğunu, Antalya'ya geldiğinde Rumlar'ın Yunanca'dan tek bir harf bilmediklerini söyledi.1437 yılında Doğu Kilisesi'nin vaziyetini görüşmek üzere toplanan Bazel Konsili'nin raporunda Anadolu'nun birçok yerinde ruhban sınıfı da dahil olmak üzere "kâfir Türkler'in dilini" konuştuklarından yakınılmaktadır. 15. asırda Gian Maria Angiolello, Meram'da oturan Rumlar'ın sadece Türkçe konuştuklarını ve dua kitaplarının da Arap harfleriyle ve Türkçe yazıldığını anlatmaktadır.

Evliya Çelebi, seyahatlerinde rastladığı Karamanlılar için "Bâtıl Türk insanı üzerine kelimat ederler, asla Rum lisanı bilmeyip bâtıl Türk lisanı bilirler." der.

Karamanlılar'ın eskiden yaşadığı bölgede hâlâ çok sayıda Karamanlıca mezar taşı ve kilise yazıtlarına rastlanmaktadır.

Karamanlılar, Yunan alfabesiyle Türkçe olarak zengin bir edebiyat vücuda getirmişlerdi. Karamanlıca eserler, 18. asırda yazılmaya başlanmış; 19. asırda artarak devam etmiş, 19. asrın sonları ile 20. asrın başlarında ise, en yoğun dönemini yaşamıştır. Karamanlılar'dan kalan eserlerin çoğu dinîdir. Hristiyanlık'ın öğretilerini 18. asırda halka duyurmak ve yaymak maksadıyla kaleme alınan Karamanlıca metinler, 19. asrın ikinci yarısından itibaren halk edebiyatına ait hikâye ve destan gibi türlerin ve başvuru kitaplarının da dahil olmasıyla genişlemiştir.

Karamanlı ağzıyla yazılmış ilk kitaplar, 18. yüzyılın ilk yarısına aittir. Karamanlı edebiyatı 1718'de yazılmış olan Gulzare İmane Mesehi (Mesih Dininin Gülbahçesi) adlı Hristiyanlık'a ait bir kılavuz kitap yazımı ile başlar. Osmanlı Türkçesi ile basılmış ilk kitabın 1729 yılına ait olduğu düşünülecek olursa, 1718 yılında Grek alfabesiyle basılmış kitabın, Türkçe basılmış olan ilk kitap olduğu söylenebilir. 18. asırda yazılan dinî olmayan tek eser, 71 atasözünün derlendiği "Zahiti Fakir Methodios Rahip Halkın ağzında Solilenilen İspk Turkigiul İmpare Kelamleri … zapt eyleti" adlı derlemedir.

Karamanlı edebiyatının en önemli isimlerinden biri, 18. yüzyılda Antalya, Kıbrıs ve Ankara'da yaşamış olan ve Yunanca'dan Kolay İman Nasihetü, Cümle Senenan Kıriakalerane Cevap ve Nasaatler, Kıriakodromion Hacetname Kitabı gibi birçok dinî ve ahlakî eseri tercüme eden Antalyalı Seraphim'dir.

19. yüzyılda yaşamış olan Evangelinos Misailidis'in de Karamanlı edebiyatı içinde önemli bir yeri vardır. Evangelinos Misailidis tüm Tanzimat dönemi yazarları gibi kendi toplumunu eğitmeyi hedeflemişti. 1871-1872 yıllarında dört ciltlik ''Temaşa-i Dünya ve Cefakâr u Cefakeş" adlı romanını Yunan harfleriyle ve dönemin Türkçe'siyle yayınlamıştı. Bu roman Türkçe'nin seyahat-macera türündeki ilk romanı sayılmaktadır. Misailidis, 1851 yılında ''Gazeta-yı Anatolia'' adlı bir gazete de çıkarmıştır.

Karamanlı edebiyatında din dışı ilk eserler 19. yüzyılın sonlarına doğru yazılmıştır. İlk din dışı eser, ''Büyük İskender Risalesi''dir.

Karamanlı edebiyatının din dışı eserleri arasında, ''Hikâyey-i Köroğlu'', ''Hikâye-i Şah İsmail'', ''Âşık Garip'', ''Meşhur Nasreddin Hoca'', ''Nasrettin Hocanın Tuhaf ve Gülücek Menkıbeleri'' gibi halk edebiyatına ait ürünler de yer almaktadır.

18. yüzyılda başlayan Karamanlı edebiyatının 1924 yılında sona erdiği söylenebilir.

Karamanlıca yazılmış bugüne kadar tespit edilen eser sayısı 752'dir. Bu eserlerin çoğu Atinada'ki Milli Kütüphane'de (National Bibliothec) ve Yunan Bilim Akademisi Kütüphanesi'nde (Bibliothek der Griechischen Akademie der Wissenchaften) bulunmaktadır.

Karamanlılar'ın Etnik Kökenine Dair Yunan Tezi
Yunanlar Karamanlılar'ın Türk Ortodokslar olduklarını inkâr etmektedir. Yunan tezine göre Karamanlılar dillerini kaybetmiş Rumlar'dır. Bunun sebebi Yunanistan'daki Müslüman Türk azınlığa bir de Hristiyan Türk azınlığın eklenmesini istememeleridir. Fakat eldeki pek çok veri Karamanlılar'ın Türk Ortodokslar olduğunu ispat etmektedir.

 Bir halkın dilini bırakması, dinini bırakmasından çok daha zordur.
 Anadolu'daki Rum Ortodokslar ülkenin resmî dili olan Türkçe'nin yanında kendi ana dilleri olan Rumca'yı da bilirlerdi ve ayinlerini Rumca yaparlardı. Karamanlılar ise tek kelime Rumca bilmezlerdi, bildikleri tek dil Türkçe idi.
 Karamanlılar'ın adlarının Türk adı olması Türk kökenli olduklarına dair en büyük delillerden biridir. Eğer Karamanlılar Rum olsalardı Rumca adları olması gerekirdi. Çünkü bir Rum'un çoğuna Türkçe bir ad koyması mantıksızdır. Bir Türk, çocuğuna dinden ötürü Rumca ad verebilir -nitekim vermiştir- fakat bir Rum için Türkçe adlar bir şey ifade etmez. Karamanlılar'da görülen Türk adları şunlardır: Sevündük, Arslan, Uğurlu, Timur, Melikşah, Karagöz, Kaplan, Yağmur, Aydoğdu, Tanrıvermiş, Bahadır, Tursun (Dursun), Turmuş (Durmuş)

Mübadele
Türk-Yunan Ahali Mübadelesi din esaslı bir mübadele idi. Bu yüzden Türk Ortodokslar da Rum kabul edilip Yunanistan'a gönderildiler. Karamanlılar'ın bu göçü çok acıklı olmuştur. Bu konuda Despina ve Anastasia Merküroğlu kardeşler şöyle söylemektedir:..daima ağlıyorlardı. Bu kadar mülkleri, evleri nereye koyup gideceğiz, nereye gideceğiz. Kağnılarla geldiler Türklerimiz, kucaklayıp öpüyorlardı. ' Ah yavrularım nereye gideceksiniz..' bunları belleyin. Ne muhabbetleri vardı. Ah nerelere gidiyorsunuz deyip gönderdiler..

Karamanlılar Yunanistan'a göç ettikten sonra da çileleri azalmamış, hatta daha da artmıştır. Burada çok sefil şartlar içinde yaşamış; onlarcası hastalıktan ve açlıktan hayatını kaybetmiştir. Özellikle, Rumca bilmedikleri için bölgede yaşayan Yunanlarla da iletişim kuramamışlardır. Amerikan Kadın Hastaneleri örgütünün Yunanistan'daki şubesinin başında olan Esther Lovejoy, bu durumu şöyle anlatır:Göçmenlerin hali tarfi edilemez. Bunlar bütün dünyanın reddettiği vatansız insanlar, çoğu da kadın ve çocuk; Yunanca konuşamıyorlar; oradan oraya hayvanlar gibi güdülüyorlar; ıslak çukurlara, mezbeliklere dolduruluyorlar; yemek kıt, su kıt, giysi yok; soğuk altında öylesine aç ve hasta bekleşiyorlar.

Karamanlılar'ın mübadele için yaktıkları ağıt:Türkiyadan kaldırdılar bizleri

Kan ağlıyor hepimizin gözleri

Hiç kimsenin gülmez oldu yüzleri

Bir yatırki yere sürdüler biiz

Kilisayı mektepleri terk ettik

Eşyaları paraları sarf ettik

Antallayı[ mübadele] yapanları kahrettik

Her birimiz bir tarafa atıldık.Karamanlılar Yunanistan'da yerli Yunanlar tarafından hakarete ve aşağılanmaya maruz kalmış; dışlanmıştır.

Müstakil Türk Ortodoks Patrikhanesi
Müstakil Türk Ortodoks Kilisesi, Patrik I. Eftim (doğum adı Pavlos Karahisaridis) tarafından 1922 tarihinde kurulmuştur. Karamanlılar bu tarihten evvel Fener Rum Patrikhanesi'ne tabi idiler.

Fener Rum Patrikhanesi'nin yoğun bir Yunanlaştırma siyaseti izlemesi, kiliselerde Türkçe'yi yasaklaması, Türk Ortodokslar'a Yunan örf ve âdetlerini dayatması, siyasete karışması, harpte Yunan devletinden taraf olması, Yunan devletinden emir alması ve Türk Millî Mücadelesi'ne muhalif olması Türk Ortodokslar tarafından tepkiyle karşılandı. Bunun üzerine, Papa Eftim, kendisine bağlı cemaati toplayarak Fener Rum Patrikhanesi'ni protesto etmiş ve Türk Millî Mücadelesi'ne katılma kararı almıştır. Eftim ve ona tabi cemaati Millî Mücadele'de "Umum Anadolu Türk Ortodoksları Cemaatleri" olarak yer aldılar.

1924 yılında Karahisaridis ayinleri yönetmeye başlamış ve adını daha sonra Zeki Erenerol olarak değiştirmiştir. Cemaat mübadeleye tabi tutulmuş, fakat Karahisaridis ile aile fertleri Türk hükûmeti tarafından nüfus mübadelelerinden muaf tutulmuştur.

Müstakil Türk Ortodoks Patrikhanesi hiçbir patrikhane tarafından tanınmamaktadır. Ayrıca Patrikhane kurulduğu günden beri Fener Rum Patrikhanesi'nin ekümeniklik iddiasını kabul etmemektedir.

Kaynakça

Doğu Ortodoksluk
Kapadokya tarihi
Karaman tarihi
Türkiye'de Hristiyanlık

Karamanlılar


سين سان دوني : هو إقليم فرنسي شمال باريس تابع لمنطقة إيل دو فرانس (منطقة باريس الكبرى). عدد سكانه 1503536 نسمة.

معرض صور

مراجع

تأسيسات سنة 1968 في فرنسا
دول وأقاليم أسست في 1968
ملاعب الألعاب الأولمبية الصيفية 2024
ملاعب سباحة أولمبية
ملاعب غطس أولمبية

سين سان دوني


Henry Frères ist ein Einschlagkrater am westlichen Rand der Mondvorderseite, westlich des Mare Humorum, nordwestlich des Kraters Henry und östlich von Byrgius.
Der Kraterrand ist wenig erodiert und das Innere weit konzentrische Strukturen auf.

Der Krater wurde 1961 von der IAU nach den französischen Astronomen Paul und Prosper Henry offiziell Henry Frères ("Gebrüder Henry") benannt.

Weblinks

 Henry Frères auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Henry Frères


Lindow (Mark)  er en by i  landkreis
Ostprignitz-Ruppin i den tyske delstat   Brandenburg. Den er administrationsby i  Amt Lindow (Mark).

Geografi
Byen ligger ca. 60 km nord for Berlin i Naturpark Stechlin-Ruppiner Land i et skovområde på en landbro, omgivet af tre søer:  Wutzsee, Gudelacksee og  Vielitzsee.

Inddeling
I bykommunen ligger ud over hovedbyen Lindow:

landsbyerne
Banzendorf, Hindenberg, Keller, Klosterheide, Schönberg (Mark)

bebyggelserne
Birkenfelde, Dampfmühle, Grünhof, Gühlen, Kramnitz, Kramnitzmühle, Rosenhof, Rudershof, Siedlung Werbellinsee, Sportschule Lindow, Wilhelmshöhe

Kilder og henvisninger

  Byens websted
 Webseite des Tourismusservice der Stadt Lindow (Mark)

Lindow (Mark)


MS 5. yüzyılda Akdeniz'de meydana gelen büyük değişiklik genelde Roma'nın çöküşü olarak adlandırılır. Yüzyılın başında Roma İmparatorluğu hâlâ Büyük Britanya'dan Büyük Sahra'ya, İspanya'dan Orta Doğu'ya kadar uzanmaktaydı.

Ancak yüzyılın sonunda Roma İmparatorluğu'nun batı eyaletleri barbar kralların eline geçmişti. Bu değişimin kesin nedenleri bilim insanlarını yüzyıllarca uğraştırmış olmasına rağmen bazı ipuçları seçilmektedir.

Roma imparatorluğu'nun 4. yüzyıl başlarında özellikle batı eyaletlerine olmak üzere, Kavimler göçü sonucunda Roma İmparatorluğu'nun topraklarını istila eden barbarların büyük göçleriyle karşılaşması, politik olarak parçalanmasına yol açmıştır. Roma'da çok yaygınlaşan ahlaksızlık, iç mücadele, Hristiyanlık'ın doğuşu, mezhep kavgaları ve Kavimler göçü sonucu imparatorluk topraklarını istila eden barbar kavimlerin saldırıları sebebiyle zayıflayıp 395 yılında ikiye ayrılan Roma İmparatorluğu'nun batı kısmı da bu gibi sebeplere bağlı olarak devamlı gerilemiştir.

Bunun sonucunda Batı Roma'da idare imparatorların elinden çıkıp, özel muhafızlara kumanda eden generallerin eline geçti. Alarik komutasında Vizigotlar, Adriyatik kıyılarını 397 yılında ele geçirdiler, bilahare 410 yılında Roma'yı yağmaladılar. Franklar, Kuzey Galya'yı (406); Burguntlar, Savoia'yı (443) işgal ettiler. Vandallar, Galya ve İspanya'yı kırıp geçirdikten sonra Afrika'ya geçtiler. Afrika'dan Roma'ya geçip şehri tekrar yağmaladılar. İtalya'ya giren Hunları, Papa I. Leo ancak haraç vererek durdurabildi (452). İtalya'da idare yerel aşiretlerin eline geçip, imparatorların hiçbir gücü kalmadı. Vizigotlardan Odoakr adlı bir aşiret reisi, İmparator Romulus Augustus'u 476'da tahtından indirdi. Odoakr, imparatorluk alâmetlerini Bizans'a göndererek, kendisini İtalya kralı ilan etti. Böylece Batı Roma İmparatorluğu da resmen tarihe karışmış oldu.

Kaynakça

Batı Roma İmparatorluğu'nun çöküşü


Ottavio Farnese ( – 18. september 1586) var den anden hertug af det lille hertugdømme Parma i Norditalien fra 1547 til 1586. Han tilhørte slægten Farnese og var søn af Pier Luigi Farnese.

Biografi
Ottavio Farnese var den næstældste søn af den italienske condottiere Pier Luigi Farnese, der selv var en uægte søn af pave Paul 3. I 1538 konsoliderede Pier Luigi venskabet mellem Slægten Farnese og kejserfamilien, da Ottavio blev gift med Kejser Karl 5.'s uægte datter, Margrete af Parma.

I 1545 blev Ottavios far Pier Luigi udnævnt til hertug af Parma af sin far pave Paul 3. Allerede i 1547 blev den upopulære hertug dog myrdet som følge af en konspiration. Hans søn Ottavio Farnese overtog dog først regeringen i hertugdømmet i 1551.

Ottavio Farnese døde 61 år gammel i 1586 i Piacenza. Han blev efterfulgt som hertug af sin søn Alessandro Farnese.

Se også
Hertugdømmet Parma

Referencer

Eksterne henvisninger

Huset Farnese
Hertuger af Parma
Italienere i 1500-tallet

Ottavio Farnese af Parma


In der Mathematik sind Quasi-Diedergruppen gewisse endliche nicht-abelsche Gruppen der Ordnung , wobei  ist.

Definition
Eine Quasi-Diedergruppe ist eine Gruppe, die von zwei Elementen  und  der Form

mit  erzeugt wird.

Anzahl Elemente
Aus  folgt wegen , dass . Also kann jedes endliche Produkt der Erzeuger  und  der Quasi-Diedergruppe durch Anwendung dieser Regel auf die Form  gebracht werden. Wegen  folgt:
Die Quasi-Diedergruppe hat 2n Elemente:

Beispiel
Die kleinste Quasi-Diedergruppe hat die Ordnung  und wird von zwei Elementen  und  erzeugt, die die Gleichungen  und  erfüllen. Da , folgt aus der letzten Gleichung nach Rechtsmultiplikation mit , dass .
Also kann man in einer beliebigen Folge von 's und 's jedes vor einem  stehende  hinter das  bringen, wenn man dieses durch  ersetzt. Daraus folgt dann, dass alle Elemente dieser Gruppe von der Form  sind.
Ferner lassen sich mit obigen Gleichungen sämtliche Multiplikationen in der Gruppe bestimmen. Als Beispiel betrachten wir die beiden Produkte aus  und :
     (denn )
     (zweimal  nach rechts bringen und  verwenden)

Insgesamt erhalten wir die folgende Verknüpfungstafel

Siehe auch
 Diedergruppe
 Liste kleiner Gruppen

Literatur
 Bertram Huppert: Endliche Gruppen (= Die Grundlehren der mathematischen Wissenschaften in Einzeldarstellungen. Bd. 134, ). Band 1.  Springer, Berlin u. a. 1967, S. 90–93.

Endliche Gruppe

Quasi-Diedergruppe


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 Aemilia Lepida, Genç Julia'nın en büyük kızı (d. MÖ 5)

als:40er#43

43


Tommy Overstreet (Oklahoma City, Oklahoma, 10 de septiembre de 1937-Hillsboro, Oregón, 2 de noviembre de 2015) fue un cantante estadounidense de country.

Muy conocido como T.O. por sus fanes y pinchadiscos en la radio, Overstreet tuvo cinco éxitos en el top de sencillos del Billboard de country y 11 top ten. Su mejor temporada de éxito fue en la década de 1970.

Biografía
Nacido en la ciudad de Oklahoma, Overstreet creció en las localidades tejanas de Houston y Abilene. Se decidió a emprender una carrera como cantante, influido en gran medida por su primo, Gene Austin, quien fue una estrella de la canción en las décadas de 1920 y 1930. Con 17 años, Overstreet comenzó a actuar cantando en el programa de televisión de la estrella de country y western Slim Willet en Abilene. A finales de la década de 1950, formó un grupo llamado The Shadows.

En 1960, Overstreet grabó en la ciudad de Nueva York para Roulette Records, con Doc Severinsen en la trompeta, Sam "The Man" Taylor en el saxofón y Ray Charles en los coros. En 1967 fue contratado para administrar el sello discográfico Dot Records en Nashville. En 1970 comenzó una exitosa carrera discográfica, hizo frecuentes apariciones como invitado en el programa de variedades de televisión Hee Haw. En 1971, el sencillo "Gwen (Congratulations)"	alcanzó el número 5 de la lista de éxitos country, al año siguiente "Ann (Don't Go Runnin')", llegó al número dos.

Overstreet murió en su casa en Oregón el 2 de noviembre de 2015. Había estado sufriendo de una variedad de dolencias no reveladas en los últimos años.

Discografía

Álbumes

Sencillos

Referencias

Cantantes de country
Cantantes de Oklahoma
Nacidos en Oklahoma City

Tommy Overstreet


Céline Bozon (* 21. April 1975) ist eine französische Kamerafrau.

Leben
Céline Bozon wuchs mit ihrem Bruder Serge Bozon und dem Vater in Roanne auf. Sie studierte an der Filmhochschule La fémis in Paris; während des Studiums sammelte sie Set-Erfahrung als Kameraassistentin von Crystel Fournier. Seit ihrem Abschluss 1999 ist sie als Kamerafrau tätig. Ihr Schaffen umfasst mehr als 60 Film- und Fernsehproduktionen. Dabei hat sie mit diversen Techniken gearbeitet, unter anderem auch mit 35-mm-Filmmaterial.

Sie arbeitete unter anderem mit Jean Paul Civeyrac, Axelle Ropert, Valérie Donzelli, Alain Gomis und Patric Ciha zusammen, als auch wiederholt mit ihrem Bruder Serge Bozon.

2018 wurde sie in die Academy of Motion Picture Arts and Sciences berufen, die jährlich die Oscars vergibt.

Filmografie (Auswahl)

Weblinks

Einzelnachweise

Kameramann
Franzose
Geboren 1975
Frau

Céline Bozon


Les divisions administratives de la république des Deux Nations ont évolué tout au cours de son existence, de la signature de l'union de Lublin au troisième partage de la Pologne.

Les territoires qui appartenaient autrefois à la république des Deux Nations sont désormais répartis entre plusieurs pays d'Europe centrale, orientale et septentrionale : la Pologne (à l'exception de la Poméranie occidentale et de la Silésie), la Lituanie, la Lettonie, la Biélorussie, la majeure partie de l'Ukraine, certaines parties de la Russie, la moitié sud de l'Estonie, et quelques territoires de moindre importance en Slovaquie, en Roumanie, et en Moldavie.

Terminologie
Alors que le terme de « Pologne » était couramment utilisé pour désigner l'ensemble du régime, la Pologne n'était en fait qu'une partie d'un ensemble plus vaste — la république des Deux Nations, qui comprenait principalement deux parties :
 la couronne du royaume de Pologne (la Pologne proprement dite), familièrement dite « la Couronne » ; et
 le grand-duché de Lituanie, familièrement la « Lituanie ».

La Couronne comprenait à son tour deux prowincjas (grandes provinces) : la Grande Pologne et la Petite Pologne. Celles-ci et une troisième province, le grand-duché de Lituanie, étaient les trois seules régions à être réellement désignées sous le terme de « provinces ». La République était ensuite divisé en unités administratives plus petites appelées voïvodies (en polonais województwa — la traduction "palatinats" est également rencontrée). Chaque voïvodie était gouvernée par un voïvode (gouverneur). Les voïvodies étaient elles-mêmes divisées en powiats (souvent traduits par "comtés"), gouvernés par un Staroste (starosta generalny ou grodowy). Les villes étaient gouvernées par des châtelains. Il y avait de fréquentes exceptions à ces règles, impliquant souvent une autre sous-unité administrative, la terre (Ziemia) : pour plus de détails sur la structure administrative de la République, voyez l'article sur l'Administration de la république des Deux Nations.

Le domaine royal (Królewszczyzna) sont également divisées en starosties (starostwa), chacune étant gouverné par un starosta niegrodowy.

Division administrative
Par provinces, voïvodies et petites entités.

Couronne du royaume de Pologne

La Couronne du royaume de Pologne, ou simplement et familièrement la Couronne (Korona) est le nom des territoires sous administration directe polonaise à l'époque du royaume de Pologne jusqu'à la fin du Commonwealth polono-lituanien en 1795.

Il existait deux entités ecclésiastiques importantes avec un haut degré d'autonomie au sein de la Couronne de Pologne : le duché de Siewierz et le prince-évêché de Warmie.

Les fiefs de la couronne de Pologne comprenaient les districts de Lauenburg et de Bütow et deux condominiums polono-lituaniens : le duché de Livonie et le duché de Courlande et Sémigallie.

Certaines enclaves de la région hongroise de Spisz faisaient également partie de la Pologne (en application du traité de Lubowla).

Grand-duché de Lituanie
Le grand-duché de Lituanie, ou simplement et familièrement la Lituanie (Lietuva), est le nom des territoires sous administration lituanienne directe pendant au temps de la période d'indépendance du grand-duché et jusqu'au troisième partage de la Pologne en 1795.

À la veille de la signature de l'union de Lublin (1569), quatre voïvodies du grand-duché de Lituanie (Kiev, voïvodie de Podlachie, Bracław et voïvodie de Volhynie) ont été transférées à la Couronne polonaise par ordre direct de  ; et le duché de Livonie, acquis en 1561, est devenu un condominium de la Lituanie et de la Pologne. Le duché de Courlande et Sémigalle était une autre copropriété des deux États.

Après 1569, la Lituanie avait huit voïvodies et une starostie :

Fiefs

Duché de Prusse (1569–1657)
Le duché de Prusse était un duché situé aux emplacements des actuelles enclave de Kaliningrad et voïvodie de Varmie-Mazurie. En 1525, lors de la Réforme protestante, le grand maître des chevaliers teutoniques, Albert de Hohenzollern, sécularise l'État monastique des chevaliers Teutoniques, devenant Albert, duc de Prusse. Son duché, qui avait sa capitale à Königsberg (Kaliningrad), fut érigé en fief de la couronne de Pologne, comme l'avait été la Prusse teutonique depuis la seconde paix de Thorn en . Ce traité avait mis fin à la Guerre de Treize Ans et prévoyait la cession par l'Ordre à la couronne polonaise de ses droits sur la moitié Ouest de ses territoires — qui devint la province de Prusse royale — tandis que la moitié Est devenait un fief de la Pologne. Au , le roi  a proposé à Frédéric-Guillaume de recouvrer la pleie suzeraineté sur le duché de Prusse en échange de son soutien à la Pologne contre la Suède. Le , ils signèrent le traité de Wehlau à Wehlau (aujourd'hui Znamensk), par lequel Frédéric-Guillaume renonçait à une précédente alliance suédo-prussienne et Jean-Casimir reconnaissait la pleine souveraineté de Frédéric-Guillaume sur le duché de Prusse. Indirectement, le traité de Wehlau permit au Duché de Prusse d'être élevé au rang de royaume en 1701.

Duché de Livonie (Inflanty) (1569–1772)

Le duché de Livonie était un territoire du grand-duché de Lituanie — et plus tard un condominium de la Couronne polonaise et du grand-duché de Lituanie. Il se situait sur un territoire correspondant à peu près à l'Est de la Lettonie et au Sud de l'Estonie actuelles, et correspondait aux territoires de la Confédération livonienne conquis par la Lituanie à l'issue du traité de Vilnius (1561).

Le duché de Livonie a par la suite été partagé en quatre voïvodies :
 voïvodie de Wenden (capitale : Wenden)
 voïvodie de Dorpat (capitale : Dorpat)
 voïvodie de Pärnu (capitale : Pärnu)
 voïvodie d'Inflanty (capitale : Dunabourg)
 Laquelle comprenait elle-même le powiat de Pilten (capitale : Aizpute).

Duché de Courlande et Sémigalle (Courlande) (1562–1791)
Le duché de Courlande et Sémigalle est un duché qui a existé de 1562 à 1791 en tant qu'État vassal du grand-duché de Lituanie et plus tard de la république des Deux Nations. Il correspondait à peu près à l'Ouest de la Lettonie actuelle. En 1791, il obtint son indépendance totale, mais le , il fut annexée par l'Empire russe en même temps que les provinces orientales de la République lors du troisième partage de la Pologne. Le duché avait également des colonies à Tobago et en Gambie, faisant indirectement de la Pologne-Lituanie une puissance coloniale. Les colonies courlandaises étaient les suivantes :
 la , sur le territoire de l'actuelle île de Tobago ;
 l'Île James, appartenant actuellement à la Gambie.

Protectorats
 Duché d'Opole : apanage des rois de Pologne de 1645 à 1666 ; ceux-ci étaient également ducs d'Opole sur cette période.
 Principauté de Moldavie : vassale de la Pologne de 1387 à 1455 et de 1597 à 1623.

Hiérarchie protocolaire des voïvodies
Les voïvodies — et les voïvodes — de la république des Deux Nations étaient agencées selon une hiérarchie protocolaire très stricte. La liste ci-dessous donne à voir cette hiérarchie, les voïvodies étant classées par ordre d'importance :

Réformes de la Diète de Grodno de 1793
À la suite des pertes territoriales du Deuxième partage de la Pologne, la Diète de Grodno de 1793 a introduit une nouvelle division administrative (l'italique marque les nouvelles voïvodies) :
 dans la Couronne : voïvodie de Chełm, voïvodie de Ciechanów, voïvodie de Cracovie, voïvodie de Lublin, voïvodie de Mazovie, voïvodie de Podlasie, voïvodie de Sandomierz, voïvodie de Varsovie, Voïvodie de Włodzimierz et Voïvodie de Volhynie.
 au grand-duché : voïvodie de Brasław, voïvodie de Brześć, voïvodie de Grodno, voïvodie de Merecz, voïvodie de Nowogródek, voïvodie de Troki, voïvodie de Wilno, voïvodie de Samogitie.

Magnaterie

La « magnaterie » (en polonais magnateria) désigne l'ensemble des grands magnats de Pologne-Lituanie. Ces très grands seigneurs, membres de la haute noblesse, possédaient d'immenses domaines, notamment à l'Est de la République. Disposant d'armées privées et uniques souverains de leurs serfs et des villes et des terres qui se trouvaient sur leurs domaines, ils étaient plus ou moins indépendants du pouvoir central, ce qui faisait qu'on les surnommait parfois les "roitelets" (królewięta). Leurs domaines constituaient donc un réseau parallèle de subdivisions du territoire polono-lituanien, les plus grands ayant une surface comparable à celle des voïvodies officielles. Cependant, ces domaines ne constituaient pas à proprement parler de subdivisions officielles ou politiquement pertinentes de la République ; aussi ne les mentionne-t-on ici qu'à titre de curiosité.

Divisions proposées

Commonwealth polono-lituanien-ruthène
La création d'un grand-duché de Ruthénie a été envisagée à plusieurs reprises, notamment lors de l'insurrection cosaque de 1648 contre la domination polonaise en Ukraine. Un tel duché, tel que proposé dans le traité de Hadiach de 1658, aurait été membre à part entière du Commonwealth, qui serait alors devenu une république tripartite de Pologne-Lituanie-Ruthénie ; mais, en raison du refus de la szlachta, de l'invasion moscovite, et des dissensions entre les Cosaques, le plan n'a jamais été mis en œuvre.

Notes et références

Histoire de la Pologne
Histoire de la Lituanie
Histoire de la Lettonie
Histoire de la Biélorussie
Histoire de l'Ukraine
République des Deux Nations

Histoire de la Russie
Histoire de l'Estonie
Formation territoriale de la Pologne

Divisions administratives de la république des Deux Nations


Eugenie Bouchard (født 25. februar 1994 i Montréal) er en canadisk tennisspiller.

Hun har spillet tre Grand Slam-semifinaler i 2014, Australian Open, French Open og Wimbledon. De to første tabte hun, men i den tredje vandt hun og kom til spille sin første finale i en Grand Slam-turnering.

I Australian Open 2014 vandt hun over Tang Haochen, Virginie Razzano, Lauren Davis, Casey Dellacqua og i kvartfinalen Ana Ivanovic. Hun tabte semifinalen til Li Na.

På vejen til semifinalen i French Open slog hun ud Shahar Peer, Julia Görges, Johanna Larsson, Angelique Kerber og Carla Suárez Navarro. Semifinalen tabte hun til Marija Sjarapova med 6-4, 5-7, 2-6.

I Wimbledon-mesterskaberne 2014 har hun besejret Daniela Hantuchová, Silvia Soler Espinosa, Andrea Petkovic, Alizé Cornet, Angelique Kerber i kvartfinalen og Simona Halep i semifinalen. I finalen mødte hun Petra Kvitová som tidligere har vundet Wimbledon (2011), Bouchard var chanceløs og tabte finalen med 3-6, 0-6.

Kilder

Eksterne Henvisninger

Tennisspillere fra Canada

Eugenie Bouchard


Bret Taylor (nascido em 1980)  é um programador empresário americano. Ele foi o co-criador do Google Maps e CTO do Facebook. Taylor é Co-CEO da Salesforce e presidente do conselho do Twitter.

Educação
Taylor graduou-se na Universidade de Stanford, onde obteve seu bacharelado e mestrado em ciência da computação em 2002 e 2003, respetivamente.

Carreira
Em 2003, Taylor foi contratado pelo Google como gerente de produto associado. Em 2005, ele ajudou a criar o Google Maps. Taylor deixou o Google em junho de 2007 para ingressar na empresa de capital de risco Benchmark Capital como sócio, onde ele e vários outros ex-funcionários do Google fundaram a rede social FriendFeed. Taylor foi CEO do FriendFeed até agosto de 2009, quando a empresa foi adquirida pelo Facebook por cerca de US$ 50 milhões. A aquisição levou o Facebook a adotar o botão "Curtir" do FriendFeed. Após a aquisição, Taylor ingressou no Facebook e tornou-se CTO em 2010.

Em 2012, Taylor deixou o Facebook para fundar a Quip, concorrente do Google Docs. A Quip foi adquirida pela Salesforce em 2016. Naquele ano, o Twitter anunciou que Taylor foi nomeado para seu conselho de administração. Em 2021, tornou-se presidente do Twitter.

Em 2017, Taylor foi nomeado gerente de produtos da Salesforce. Em 2019, Taylor foi nomeado presidente e COO da Salesforce. Como COO, Taylor liderou a aquisição do Slack pela Salesforce, que fechou em 2021. Taylor também liderou a criação de um sistema chamado Customer 360 na Salesforce e iniciou um programa de gerente de produto associado na empresa. Em novembro de 2021, Taylor foi nomeado vice-presidente e Co-CEO da Salesforce.

Referências

Programadores dos Estados Unidos
Empregados do Google
Alunos da Universidade Stanford
Pessoas vivas

Bret Taylor


As Forças Terrestres Israelenses () é o braço terrestre das Forças de Defesa de Israel.

O exército israelense foi criado por ordens de David Ben-Gurion, em 26 de maio de 1948, que formou as Forças de Defesa do país através de um exército de conscritos formados a partir do grupo paramilitar Haganah, incorporando também militantes das organizações Irgun e Lehi. Ao longo da história, travou batalhas em todas as fronteiras de Israel, contra países e organizações como Líbano, Hezbollah, Síria, Jordânia, Iraque, Egito e, com mais consistência, nos Territórios Palestinos, contra grupos como o Hamas e o Fatah.

O exército israelense recebe vasto apoio, material e financeiro, de nações estrangeiras, principalmente dos Estados Unidos (seu principal aliado) e da Alemanha. Porém sua indústria doméstica também é muito forte, incluindo a construção de veículos blindados, tanques, rifles (como o IMI Galil, o IWI Tavor e a Uzi) e outros equipamentos de alta tecnologia (como mísseis, radares e outros arpetrechos). Entre suas principais empresas estão a Elbit Systems, a Rafael Advanced Defense Systems, o Israel Military Industries e o Israel Weapon Industries.

Imagens

Leitura adicional
 Marcus, Raphael D.  Israel's Long War with Hezbollah: Military Innovation and Adaptation under Fire (Georgetown UP, 2018) online review

 Roislien, Hanne Eggen (2013). "Religion and Military Conscription: The Case of the Israeli Defense Forces (IDF)," Armed Forces & Society 39, No. 3, pp. 213–232.

Forças Armadas de Israel

Forças Terrestres Israelenses


Swansea is a city and county in Wales.

Swansea may also refer to:

Places

Wales
Swansea City Centre
Swansea Urban Area
City and County of Swansea council, the local council for Swansea
District of Swansea, one of the four local government districts of West Glamorgan, Wales from 1974 to 1996
Swansea City A.F.C., a Championship club based in Swansea, Wales
Swansea RFC, a Welsh Rugby Union club based in Swansea, Wales
Swansea Valley

Australia
Swansea, Tasmania
Swansea, New South Wales
Electoral district of Swansea

Canada
Swansea, Toronto, a community in Toronto

Jamaica
Swansea Cave

United States
Swansea, Arizona (ghost town)
Swansea, California (ghost town)
Swansea, Illinois
Swansea, Massachusetts
Swansea, Nevada (ghost town)
Swansea, South Carolina
Swansea Vineyards, a winery in New Jersey

Music
 "Swansea", a song by Joanna Newsom from The Milk-Eyed Mender

Swansea (disambiguation)


En el momento de los crímenes de Whitechapel, Robert Anderson (29 de mayo de 1841 – 15 de noviembre de 1918), era el comisario-asistente de la Oficina de Investigación Criminal o Departamento de Investigación Criminal (C.I.D., sigla de Criminal Investigating Departement) de Scotland Yard, y fue la persona encargada directamente de la investigación sobre el asesino serial Jack el Destripador.

En el momento crucial, ese jerarca estaba de vacaciones en Suiza, y el escándalo de esas muertes violentas fue tal, que prudentemente prefirió continuar sus vacaciones en París, para así tener una mejor comunicación con su oficina. Obviamente ello fue insuficiente, por lo que rápidamente se arregló su retorno a Londres.

En sus memorias « The lighter side of my official life » , Anderson escribió todo un capítulo (el noveno) consagrado enteramente al asunto del destripador. Allí expresó que « No era necesario ser un Sherlock Holmes, para concluir que el criminal era un sádico y un maníaco sexual de tipo violento, que vivía en la zona donde se cometieron los crímenes o al menos que la conocía muy bien, y que si acaso no vivía completamente solo, sus allegados, sabiendo o sospechando su culpabilidad, por alguna razón se rehusaron a denunciarlo a la policía ».

Y hacia el fin del capítulo nueve, Anderson expresaba: « Si digo que el criminal era un judío-polaco, no haría otra cosa que referirme a un hecho probado ». En efecto, durante las investigaciones llevadas a cabo, un testigo judío-polaco identificó sin dudas a uno de los sospechosos como el asesino, quien también era judío-polaco. Pero pronto el testigo se desdijo afirmando que no quería declarar contra alguien que tenía el mismo origen que él. Según Anderson, si la policía inglesa hubiera tenido los mismos poderes y aplicado los mismos procedimientos que la policía francesa de la época, Jack el Destripador hubiera sido enfrentado a la justicia.

Robert Anderson con certeza fue un investigador inteligente, además de escritor y de teólogo.

Las sospechas de Anderson

Anderson refirió en sus memorias su convencimiento de que Jack el Destripador muy probablemente pertenecía a una clase baja de judíos polacos, y que su impunidad se debió a que aquellos, por razones de solidaridad racial y étnica, rechazaban delatar a uno de los suyos ante la justicia gentil.

Añadió que la única persona que vio bien al asesino identificó sin vacilar al sospechoso, el cual en ese momento se hallaba internado en un hospital psiquiátrico, pero al advertir que se trataba de un compatriota suyo, se negó a atestiguar en su contra.

Estas opiniones les parecen infundadas a algunos especialistas, quienes intercalan que, si bien era posible que a los judíos que habitaban la Gran Bretaña de entonces les rechinase entregar a la policía a un compatriota, probablemente hubieran hecho justicia ejecutando por mano propia al homicida y, a su vez, estiman que  cuando Anderson formuló esa acusación apuntaba a un sospechoso que demostró fehacientemente ser inocente, a saber:  el zapatero judío John Pizer, alias "Mandil de Cuero".

Anderson y su opinión sobre las "cartas" del Destripador

Anderson declaró que la carta que por el año 1910, al tiempo de publicarse sus memorias, se hallaba en exhibición dentro del Museo de Scotland Yard, no constituía obra del verdadero criminal, sino que fue fabricada por una persona a la cual definió como "un emprendedor periodista londinense".

Atendiendo a la expectación que suscitaba en la gente la difusión que la prensa otorgaba a esa clase de correspondencia, Anderson era del parecer de que ello producía un efecto muy negativo, pues de esa manera se daba pábulo al fomento y a la propagación de errores.

Esta reflexión indujo al antiguo jerarca policial a manifestar que casi tenía la tentación de revelar la identidad del asesino y del reportero que habría escrito la misiva; pero se excusó de aportar públicamente esos nombres, argumentando que si lo hacía vulneraría las tradiciones éticas de su Departamento de Policía.

Anderson y su supuesta implicación en la "conspiración masónica"

La denominada "conspiración monárquico masónica" incluye a Anderson entre sus componentes.

De acuerdo con esta formulación, su rango de Segundo Jefe de Scotland Yard en la época de los crímenes del East End londinense, determinó que Anderson actuara a modo de eficaz encubridor junto a su superior, el también masón General Charles Warren, e hiciera (metafóricamente hablando) "la vista gorda", favoreciendo, a través de la omisión en el cumplimiento de sus deberes, la ejecución del siniestro plan.

Stephen Knigth, primordial propagador de esa teoría, alega que Robert Anderson representó un activo participante en la conjura para finiquitar a las víctimas del Destripador, y que su condición de masón de elevado grado conformaba un hecho notorio e irrefutable.

No obstante, escritores posteriores, adversos a la hipótesis de la conspiración, abogan por que la pertenencia de Anderson a la logia masónica no resultó en absoluto confirmada.

Vida personal y fallecimiento
En 1873, se casó con Lady Agnes Alexandrina Moore, con quien tuvo cinco hijos.

Este personaje falleció en 1918 durante la gran pandemia de gripe.

William Henry Smith, en la Cámara de los Comunes del Reino Unido, dijo que Anderson "había cumplido sus deberes con gran habilidad, y con fidelidad perfecta para el público". Y Raymond Blathwayt sobre él escribió: "Sir Robert Anderson es uno de los hombres con quien el país tiene una gran deuda, a pesar que pocos son los que ello afirman".

Anderson y su esposa descansan en el cementerio de Kensal Green (Kensal Green Cemetery).

Ficción

Anderson figura como uno de los personajes de la novela To Kingdom Come escrita por Will Thomas, así como también en la novela gráfica From Hell de Alan Moore (donde se le presenta como encubridor del asesino).

Obras publicados

Sobre asuntos políticos y criminales
 Criminals and Crime, 1907
 The Lighter Side of my Official Life, 1910
 Sidelights on the Home Rule Movement

Sobre asuntos religiosos
 The Coming Prince
 The Bible and Modern Criticism
 The Bible or the Church
 The Buddha of Christendom
 Daniel In The Critics' Den
 A Doubter's Doubts about Science and Religion (reissued by Cambridge University Press, 2009, ISBN 9781108000147)
 Entail of the Covenant
 Forgotten Truths
 The Gospel and Its Ministry
 The Honour of His Name
 Human Destiny
 The Lord From Heaven
 Misunderstood Texts of the New Testament
 Pseudo-Criticism
 Redemption Truths
 The Silence of God
 Types In Hebrews
 Unfulfilled Prophecy
 The Way

Referencias y notas

Enlaces externos

Policía de Reino Unido
Jack el Destripador
Escritores de Irlanda del siglo XIX
Escritores de Irlanda del siglo XX
Caballeros comendadores de la Orden del Baño
Alumnado del Trinity College (Dublín)
Fallecidos por la gripe española
Nacidos en Dublín
Teólogos de Irlanda
Teólogos del siglo XIX
Teólogos del siglo XX
Teólogos protestantes
Fallecidos en Londres

Robert Anderson (Scotland Yard)


Coniston Water er sø i Cumbria og den tredjestørste sø i det engelske Lake District. Den er omkring 8 km lang og 800 m bred, og den har en maksimal dybde på 56 m. Den dækker 4,9 km2. Søens vandoverflade er 44 m over havet. Søen drænes til havet via floden Crake.

Referencer

Eksterne henvisninger

Tourist attractions in Coniston
Gondola information
Lake District Walks – Coniston Water

Søer i England
Cumbria

Coniston Water