El Regimiento Talavera fue un regimiento expedicionario de infantería de línea que se integró en el Ejército realista en América en 1814 y participó en múltiples episodios de la emancipación hispanoamericana en los actuales países de Argentina, Bolivia, Chile (donde intervino en la Reconquista de Chile), Ecuador y en Perú, hasta las acciones finales en la Batalla de Ayacucho en 1824.

El regimiento Talavera se trata de la primera unidad peninsular enviada desde España hasta el frente del Pacífico, es decir, cuatro años después desde las declaraciones de las juntas revolucionarias americanas en 1810. Se trata de una nueva unidad, inexistente, añadida ad hoc para la guerra en América y las personas que lo componían eran tomados forzados y engañados para embarcarlos a América. La expedición arriba al puerto peruano del Callao el 24 de abril de 1814. El largo y peligroso viaje desde el puerto de Cádiz invadía de escorbuto las embarcaciones, produciendo muchas víctimas, e incluía el paso por el terrible Cabo de Hornos foco de tempestades. A su llegada a América las pérdidas de seres humanos durante el trayecto se reemplazaban por tropas americanas. Estas personas originarias de la isla de Chiloé o de distintos lugares del Perú eran tomadas de otras formaciones americanas o del lugar donde la unidad fijaba su bandera de depósito de tropas.

El uso inapropiado del topónimo "Talavera de la Reina" para designar esta unidad militar es equivocado, aunque puede encontrarse en literatura y publicaciones de internet.

Creación y travesía (1813)

El Talavera fue creado el 1 de octubre de 1813 en el arsenal de la Carraca, en Cádiz, en base a los restos de unidades destruidas en la guerra de independencia española contra Napoleón Bonaparte, y para completar su dotación de soldados se tomó cierto número de presidios españoles.  Su 1° batallón se compuso de 800 efectivos (teóricamente de 8 compañías con 1000 hombres) al mando de Rafael Maroto, y se tuvo que rearmar con los restos encontrados en los almacenes de la sitiada ciudad de Cádiz, y uniformarse con vestido a través de donativos de la ciudad. Además, dada la penuria económica provocada por la invasión francesa, los costes tuvieron que sufragarse a través de los consulados de América.

Fue enviado al Virreinato del Perú a través de la ruta del Cabo de Hornos en diciembre de ese año. Dada la ausencia de noticias se proyectó seguir a Panamá si ocurría el caso de haberse perdido Lima, arribando al Callao en abril de 1814. Durante el trayecto se sucedieron varias muertes debidas al escorbuto y a los accidentes de navegación, reduciendo en 30 % el número de efectivos reales que arribaron al Perú. Allí mismo dos compañías de preferencia se separan para organizar un segundo Talavera destinado al Perú, todavía se formará otro destinado al Alto Perú. Para la conformación de Ejército, Abascal solicitó el aporte de los curacas leales a la Corona Española, quienes en apoyo de la causa realista suministran tropas que se enrolan provenientes de diferentes puntos del Virreinato del Perú (territorios hoy de Perú y Alto Perú, después Bolivia), y se embarca a Chile.

Batalla de Rancagua

Siendo su coronel Rafael Maroto, este regimiento fue enviado a Chile por el virrey del Perú José Fernando de Abascal y Sousa para apagar la insurrección en Chile, fueron conocidos por su participación en la victoriosa Batalla de Rancagua, conocido en Chile como el desastre de Rancagua.

Represión o Reconquista de Chile

Durante las acciones de represión algunos de sus militares parece que fueron destinados de policía para guardar la seguridad de Santiago y como guardia del gobernador de Chile Mariano Osorio y después de Francisco Casimiro Marcó del Pont. Tras el desastre de Rancagua con los "talaveras" enviados Santiago al mando del sargento mayor Vicente San Bruno, el gobernador Osorio manda arrestar los patriotas implicados en la revolución, según sus delitos de sangre o no, son confiscados, deportados por barco al archipiélago de Juan Fernández o ejecutados. Se toma la antigua imprenta revolucionaria del periódico el Monitor Araucano y se sustituye por una publicación favorable al gobierno.

Contra-insurgencia del Alto-Perú y batalla de El Pari

Por orden del general Joaquín de la Pezuela, otro batallón del Talavera, con 500 plazas, que completa sus filas con personal chileno, se traslada a reforzar el frente altoperuano, y participa en  la campaña contrainsurgente de Francisco Javier de Aguilera contra el gobierno patriota de Ignacio Warnes en Santa Cruz de la Sierra.  En setiembre de 1816, después de derrotar a Manuel Ascencio Padilla en La Laguna, Aguilera se encuentra marchando hacia Santa Cruz con el Batallón Fernando VII y el Talavera. Enfrentó al Ejército Patriota Cruceño el 21 de noviembre de ese año en la cruenta jornada de la Batalla de El Pari, donde sólo sobrevivieron 200 soldados del Talavera y su comandante Rocabado, de origen chileno, obteniendo una victoria para el Rey.  Aguilera entró a la ciudad días después y fue acusado de reprimir a la población local.

Batalla de Chacabuco

En la batalla de Chacabuco muchos talaveras fueron tomados prisioneros o muertos en combate. Tras el triunfo patriota el batallón del regimiento Talavera se repliega al sur iniciando una serie de revueltas pero por poco tiempo ya que Ramón Freire acabó con las revueltas de los talaveras mientras que en Santiago el coronel Vicente San Bruno fue ejecutado. Una bandera capturada, atribuida a este regimiento, fue tomada por el Ejército de los Andes en Chacabuco, fue restaurada y se conserva en el Centro Cívico del Gobierno Provincial, en la ciudad de San Juan.

Campañas posteriores hasta Ayacucho

El regimiento seguirá combatiendo en numerosas acciones a lo largo de Bolivia, Ecuador y Perú. Tras la batalla de Cerro de Pasco el regimiento se reconstituyó en Lima y una parte embarcó a principios de 1821 para seguir la campaña de Quito, allí se reuniría con el primer batallón que había combatido en Venezuela, y tras la batalla de Pichincha se reembarcaron a España. El resto del regimiento siguió formando parte del ejército realista del Perú hasta la batalla de Ayacucho.

Bibliografía
 Padre Cazarrubia, Engracia (1855), Manuscrito Lara
 Cortés León, Eduardo (2001), La horrenda batalla de El Pari
 De Gandía, Enrique (1935), Historia de Santa Cruz de la Sierra, una nueva república en Sudamérica
 Durán Canelas, J.M. (1888), Historia de la Independencia
 Gandarilla Guardia, Nino (2010), Desenredando la independencia de Santa Cruz y sus provincias
 Melgar i Montaño, Adrián (1936), Archivo de Melgar i Montaño
 Molina Mostajo, Plácido, Santa Cruz en la Guerra de la Independencia
 Porcel, Roberto Edelmiro (2001), Ñuflo de Chaves – Ignacio Xavier Warnes
 Roca, José Luis (2002), El brigadier Francisco Javier de Aguilera
 Sanabria Fernández, Hernando (1973), Breve historia de Santa Cruz
 Valverde Barbery, Carlos (1996), La nación en la llanura
 Vázquez - Machicado, H. (1992), Santa Cruz de la Sierra, apuntes para su historia
 Vespa Adomeit, Yngrid (2003), Ignacio Warnes y La Florida
 Vespa Adomeit, Yngrid (1996), José Manuel Mercado El Colorao
 Zambrana, Mariano (1925), Plumadas Centenarias

Referencias

Independencia de Chile
El Pari
Historia del departamento de Santa Cruz
Unidades militares del Ejército español de la guerra de la Independencia hispanoamericana
Unidades militares del Virreinato de Perú

Regimiento Talavera


Myers-Briggs Type Indicator (MBTI) je introspektivni upitnik koji preispituje različita psihološka svojstva osobnosti, a naročito pogled na svijet i donošenje odluka. Upitnik nastoji dodijeliti vrijednost osobnosti u svakoj od četiri kategorije (četiri dihtomije). Rezultat upitnika tvori prvo slovo rezultata iz svake od četiri kategorije, što daje jedan od mogućih 16 tipova osobnosti, npr. "ISTJ" ili "ENFP".

MBTI upitnik je sastavljan kako istaknuo vrijednost prirodnih razlika u osobnosti. Pretpostavka upitnika je da svi imamo vlastiti način doživljavanja iskustava, koji utječe na naše interese, potrebe, set vrijednosti i motivaciju. MBTI-jev Priručnik navodi kako je upitnik napravljen kako bi teoriju proveo u praksu; stoga je važno razumjeti teoriju kako bi se razumio MBTI. MBTI je razvijen kao nastavak na teoriju psiholoških tipova Carla Junga. Jung predlaže postojanje dvaju suprotnih parova kognitivnih funkcija:

 Racionalne, spoznajne funkcije: razmišljanje i osjećanje (thinking and feeling)
 Iracionalne, (odlučne) funkcije: raspoznavanje i intuicija (sensation and intuition)

Kategorije upitnika

Stavovi
Preferencija ekstrovertnosti ili introvertnosti se često naziva psihološkim stavom. Briggs i Myers prepoznaju da sve kognitivne funkcije mogu djelovati eksterno - prema ponašanju, djelovanju, ljudima, i stvarima ("ekstravertirani stav odn. ekstraverzija"), ili pak mogu djelovati interno, prema idejama i refleksiji nad ponašanjem i zbivanjem ("introvertirani stav odn. introverzija").

Osobe koje preferiraju ekstraverziju dobivaju psihološku energiju iz djelovanja: oni djeluju, zatim razmišljaju o učinjenom djelovanju, zatim dalje djeluju. Ako su neaktivni, pada im motivacija. Oni psihološku energiju "troše" razmišljanjem, a vraćaju ju druženjem i djelovanjem.

Suprotno tome, oni koji preferiraju introverziju "troše" energiju djelovanjem: oni razmišljaju, zatim djeluju, zatim ponovno razmišljaju. Kako bi povratili energiju, introvertima treba mirnoća i samoća. Drugim riječima, ekstroverti pune baterije u društvu, a prazne ih dok su sami, dok introverti rade suprotno.

Upitnik introvertima dodjeljuje prvo slovo I, a ekstrovertima prvo slovo E.

Funkcije
Spoznajne funkcije pojašnjavaju kako osoba percipira i razumije informacije.

Osobe koje preferiraju realnost, konkretne i opipljive podatke, traže detalje i oslanjaju se na gole činjenice dobivaju slovo S (sensing).

Nasuprot njima, osobe koje se oslanjaju na ideje, koncepte, intuiciju, asocijativnost, kontekstualnost, i značenje iza činjenica dobivaju slovo N (intuition).

Odlučne funkcije pojašnjavaju kako odlučujemo i čime sudimo racionalna ponašanja na osnovu podataka koje dobijemo preko spoznajnih funkcija.

Oni koji donose odluke racionalno, razumno, koristeći pravila logike i kazualnosti dobivaju slovo T (thinking).

Suprotno njima, osobe koje odlučuju srcem i osjećajima, asocijacijom i empatijom, i nastoje postići harmoniju ili koncenzus dobivaju slovo F (feeling).

Životni stil
Životni stil određuje kako ljudi primjenjuju svoje spoznajne i odlučne funkcije prema vanjskome svijetu (na ekstravertirani način)

Pedantne, detaljne i točne osobe dobivaju slovo J (judging).

Spontane i fleksibilne osobe dobivaju slovo P (percieving).

Izvori

Vanjske poveznice

 Ispunite upitnik i saznajte koji ste tip osobnosti? 16personalities.com

Ličnost
Analitička psihologija

Myers-Briggs Type Indicator


Paris-Nice 2017 var den 75. udgave af cykelløbet Paris-Nice. Det franske etapeløb var det sjette arrangement på UCI's World Tour-kalender i 2017 og blev arrangeret mellem 5. og 12. marts 2017. Den samlede vinder af løbet blev colombianske Sergio Henao fra , med et forspring på kun 2 sekunder foran Alberto Contador fra .

Hold og ryttere

Danske ryttere

 Matti Breschel kørte for
 Jakob Fuglsang kørte for
 Michael Valgren kørte for
 Magnus Cort kørte for
 Christopher Juul-Jensen kørte for
 Michael Mørkøv kørte for
 Lars Bak kørte for

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape

5. etape

6. etape

7. etape

8. etape

Trøjernes fordeling gennem løbet

Resultater

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Holdkonkurrencen

Eksterne henvisninger
 Officielle hjemmeside

2017
UCI World Tour 2017

Paris-Nice 2017


Mauro Xavier (Abrantes, 1978) é Partner e Líder da Aliança com a Microsoft EMEA na PwC e Administrador da Fundação Benfica. Antes disso, foi Diretor-Geral para a Europa Ocidental na Microsoft, onde era responsável pela equipa Global Partner Solutions.

Sócio do Sport Lisboa e Benfica desde 1994, é também um dos mais conhecidos comentadores e cronistas afetos ao clube em diferentes painéis sobre futebol.

Percurso Profissional e Académico
Licenciado em Relações Internacionais pela Universidade do Minho, onde recebeu um prémio de mérito académico, Mauro Xavier é hoje um dos mais conceituados gestores portugueses a nível internacional.

Após se ter especializado em instituições como o INSEAD ou a John F. Kennedy School of Government na Universidade de Harvard, Mauro Xavier foi consultor na Accenture e vice-presidente do Instituto Português da Juventude. Em 2006, foi recrutado pela Microsoft, devido à sua ampla experiência em estratégia e às suas capacidades de liderança.

Na Microsoft, foi um dos responsáveis pelo sucesso da empresa no mercado português, tendo a Microsoft Portugal sido por várias vezes eleita a melhor subsidiária da empresa.

Entre várias outras distinções, em 2017, Mauro Xavier foi considerado um dos 40 líderes empresariais do futuro pela Revista Exame, ficando em quarto lugar na categoria sub-40.

Em junho de 2021, foi nomeado para assumir na Microsoft as funções de responsável pela equipa Global Partner Solutions na Europa do Oeste, cargo que assumiu oficialmente a 3 de janeiro de 2022. Neste cargo, supervisionava mais de 500 profissionais em vários países que geriam uma rede de mais de 60 000 parceiros.

Em outubro de 2023, depois de 17 anos na Microsoft, Mauro Xavier foi anunciado pela PwC como novo líder da aliança com a Microsoft na Europa, Médio Oriente e África. Nestas funções, exercidas a partir dos escritórios de Madrid (Espanha), é responsável por todos os esforços para impulsionar a transformação digital e o crescimento, em parceria com a Microsoft, com forte ênfase em ajudar os clientes a terem sucesso através da reinvenção do modelo de negócio, transformação empresarial, estratégias de cloud e integração das soluções de Inteligência Artificial (IA) da Microsoft.

Ligações ao Futebol
Nomeado para vice-presidente do IPJ em 2004, Mauro Xavier foi responsável pelo programa de voluntariado do Euro 2004.

Em 2006, Mauro Xavier foi eleito vogal do Conselho Fiscal da Liga Portuguesa de Futebol Profissional tendo sido, depois disso, candidato à vice-presidência da Federação Portuguesa de Futebol em 2011 na lista que enfrentou Fernando Gomes. No âmbito desta candidatura, Mauro Xavier defendeu a importância da modernização do futebol em Portugal e, em particular, da FPF.

Mauro Xavier é o sócio nº 25768 do Sport Lisboa e Benfica. Desde 2017, é vogal da administração da Fundação Benfica.

Em 2020, Mauro Xavier saltou para a ribalta ao tomar posição aquando das eleições para a Presidência do Sport Lisboa e Benfica, atacando o candidato João Noronha Lopes num artigo para o Observador. Mais tarde, Mauro Xavier justificou o aparecimento na vida pública benfiquista, declarando considerar que tinha acumulado o conhecimento, a experiência e a independência financeira necessárias para contribuir para o sucesso do Benfica.

Desde então, Mauro Xavier tem sido presença frequente na comunicação social, escrevendo para Observador e Record, entre outros.

Em 2021, passou a ser comentador no programa da CMTV Pé em Riste. Nas suas intervenções televisivas, destaca-se por dar primazia à defesa do Benfica, denunciando frequentemente a conduta anti-desportiva do Futebol Clube do Porto.

Desde 2022, assina a coluna de opinião semanal Paixão Pragmática no jornal Record.

Percurso Político
Militante do PSD desde 1996, Mauro Xavier foi diretor da campanha que fez de Pedro Passos Coelho líder do partido em 2010. Mais tarde, em Julho de 2012, assumiu as funções de Presidente do PSD/Lisboa.

Em 2017, Mauro Xavier abandonou o cargo de líder do PSD/Lisboa a dois meses do fim do mandato, deixando a vida política ativa e voltando à condição de militante de base.

Vida Pessoal
Nascido em Abrantes em 1978, Mauro é casado e tem dois filhos, também eles sócios do Benfica.

Gestores de Portugal
Cronistas de Portugal
Alumni da Universidade do Minho
Alumni do INSEAD

Mauro Xavier


54288 Daikikawasaki este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
54288 Daikikawasaki este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Nanyo de Tomimaru Okuni. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,62 ua, o excentricitate de 0,19 și o înclinație de 11,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 54001-55000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2000
Centura de asteroizi

54288 Daikikawasaki


The Killing Moon - Luna ucigașă este un roman fantastic din 2012 de N.K. Jemisin și este primul roman din seria Dreamblood - Vise ucigașe. Romanul a fost publicat la 1 mai 2012 de Orbit Books și se concentrează pe o serie de crime și un potențial război magic.

Rezumat

Cartea îl urmărește pe Ehiru, un Gatherer care a jurat să ajute la păstrarea păcii în orașul Gujaareh. Aceștia trebuie să adune magia în timp ce oamenii dorm, folosind magia în scopuri altruiste, cum ar fi pentru a proteja orașul de corupți. Cu toate acestea, atunci când visătorii încep să moară, crimele făcute aparent în numele zeiței-visului a orașului, Ehiru trebuie să afle cine face asta și de ce înainte ca orașul să fie distrus în acest proces.

Primire
Recenziile cărții au fost predominant pozitive.   Revista Slant a lăudat The Killing Moon, numind-o pe N.K. Jemisin un "talent în creștere, cu o carieră demnă de urmat".  io9 a lăudat temele cărții: "religie, zei și magie".  Kirkus Review a scris că cartea a fost "împlinitoare", dar a menționat că, în anumite puncte, cartea este "claustrofobă" și că îi lipseau hărțile.

Cartea a fost nominalizată la un premiu Nebula și la Premiul World Fantasy în 2013.

Traduceri
 N. K. Jemisin - Luna ucigașă, Editura Nemira, col. Nautilus, mai 2015, traducere Silviu Genescu

Referințe

Legături externe
 Site-ul oficial al autoarei

Romane din 2012
Romane de N. K. Jemisin
Romane științifico-fantastice
Romane fantastice
Romane americane

Luna ucigașă


Luftangreb er en dansk oplysningsfilm fra 1959 instrueret af Helge Robbert og efter manuskript af Tue Ritzau.

Handling
En oplysningsfilm, som beskriver, hvorledes man skal forholde sig, hvis en atombombe bliver kastet over en større by.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Oplysningsfilm fra Danmark
Danske film fra 1959

Luftangreb (dokumentarfilm)


Pistonul cu membrană este un piston care utilizează materiale flexibile pentru a dezvolta tensiuni de acționare mai mari decât pistonul clasic cu tija rigidă.

În construcția sa este folosita o membrană flexibilă care acoperă structura rigidă a pistonului. Aceasta membrană este comprimabilă pentru a permite transmiterea forțelor de tensiune induse prin comprimare.

Înlocuirea elementelor rigide convenționale ale unui piston cu un mecanism care utilizează structuri flexibile comprimabile în interiorul unei membrane fabricate din materiale moi, are ca rezultat o creștere a forței de acționare, eliminarea fricțiunii iar în domeniul presiunilor joase este asigurată o eficiență mai mare din punct de vedere energetic.

Referinte

Componente_de_motoare

Piston cu membrană


Vila Real de Santo António  belediyesi, Portekiz'in Algarve bölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 3 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Monte Gordo
 Vila Nova de Cacela
 Vila Real de Santo António

Vila Real de Santo António


Calea ferată forestieră Covasna–Comandău este o cale ferată cu ecartament îngust (760 mm) ce a fost construită în perioada 1889-1891.  A fost prima cale ferată forestieră construită pe teritoriul actual al României care a utilizat șine metalice și locomotive cu aburi.

Aceasta a fost utilizată din 1892 până în 1999 pentru transportarea materialului lemnos din Munții Brețcului și zona vestică și centrală a Munților Vrancei (Munții Lăcăuți–Goru, Munții Furu, Munții Zboina Frumoasă) către gara Covasna (depozitul central). Împreună cu extensiile ulterioare a constituit un sistem de căi ferate forestiere in lungime de 118,3 km, care a funcționat pentru mai bine de un secol la fosta graniță a Imperiului Austro-Ungar cu Regatul României (și apoi în cadrul României). În prezent doar o mică porțiune a acestui traseu este exploatată în scop turistic, în zona  Valea Zânelor (stațiunea Covasna).

Acest sistem de căi ferate forestiere este cunoscut în special datorită utilizării planurilor înclinate (funicularelor), instalații tehnice inovatoare pentru sfârșitul secolului al XIX-lea.

Istoric

În jurul anului 1870 proprietarul uriașului domeniu forestier din zona Comandăului actual (la acea vreme parte a Austro-Ungariei) era baronul Gyula Zathureczky. Acesta a vândut în 1882 drepturile de exploatare a circa 9000 ha de pădure lui Dávid Horn, un om de afaceri din Pesta, care a înființat o primă fabrică de cherestea la Gyula (Gyulafalva, loc denumit după proprietar). Gaterul funcționa pe bază de electricitate, Gyula devenind a doua localitate de pe teritoriul actual al României complet electrificată.

O a doua fabrică a fost inaugurată la 17 octombrie 1889 pe un amplasament situat la la 6,6 km nord-vest de Gyula (prin relocarea celei dintâi), pe locul ce urma să devină localitatea Comandău. Este notabil faptul că aici funcționase până în 1848 compania secuiască de grăniceri, de unde și numele "Grenzkommando" (comandamentul de graniță). Colonia a crescut rapid la peste 1000 de locuitori aparținând a nouă etnii; s-au înființat școli, spitale și un cazinou.

Construirea liniei de legătură până la gara Covasna a fost începută în 1891, pe baza "autorizației nr. 73.053 a Ministrului regal maghiar al comerțului în vederea realizării căii ferate de ecartament îngust Terret-Covasna" semnate de către Baross Gábor.

După doi ani, din rațiuni financiare, Dávid Horn și asociații au fost nevoiți să transfere concesiunea către "Societatea Anonimă Ardeleană pentru Industrie Forestieră" (Erdélyi Erdőipari részvénytársaság, E.E. Rt., înființată în anul 1890) - "Ardeleana". Acesta era proprietate a lui Zadig Grödl (Zadik Groedel), provenit din Maramureș, dar stabilit în Bavaria. Inițial sub conducerea sa, apoi a fiilor acestuia (Hermann, Bernath și Albert, numiți "Baronnen von Gyulafalva und Bogdán" de către Împăratul Franz Joseph al Austriei în 1905), societatea a prosperat până la marea criză economică. Pentru rezolvarea problemelor legale, o societate similară ("Societatea Anonimă Română pentru Industria Forestieră" - "Năruja") a fost înființată în Regatul României. De asemenea, societățile române "Frăția" (operațională pe Valea Nărujei) și "Arif" (operațională pe Valea Zăbalei) au colaborat îndeaproape cu "Ardeleana", preferând să trimită buștenii mai curând la Covasna decât către Focșani. Astfel, exploatarea forestieră și activitățile de transport asociate s-au extins adânc în Regatul României, exploatându-se un sistem de căi ferate forestiere ce însumau 118,3 km, după cum urmează:

 Gara Covasna-Planul înclinat (Șiclău)-Comandău (1889-1891), cu lungimea de 21,2 km
 Comandău-Păpăuți (1891-1895), cu lungimea de 18,0 km
 Ramificația Pădurea Zagon (1891-1895), cu lungimea de 4,0 km
 Comandău-Mica (1890-1892), cu lungimea de 18,8 km
 Mica-Valea Bâsca Mare-C.F.F. Nehoiu (1920), cu lungimea de 5,2 km
 Iancău-Reitec (1934-1935), cu lungimea de 4,5 km
 Gyula-Ghiurca (1934-1935), cu lungimea de 5,4 km
 Comandău-Valea Bâsca Mică-C.F.F. Nehoiu (1920), cu lungimea de 19,0 km
 Holom-Benedec-Nereju (1890 – 1895), cu lungimea de 22,2 km

Problemele financiare începute odată cu criza economică interbelică au fost însoțite și de probleme legate de concurență. Astfel, teritoriul "Ardeleanei" a fost "invadat" de către o firmă ce a construit o cale ferată de acces de la Brateș la Comandău, evitând șiclăul. În vara anului 1936 a avut loc o grevă a lucrătorilor forestieri din Comandău, în vederea obținerii de drepturi și libertăți pentru muncitori.

Decăderea a continuat în timpul celui de-al Doilea Război Mondial (scindarea teritorială decisă prin dictatul de la Viena a împărțit fizic teritoriile exploatate de fabrica de cherestea) și a perioadei comuniste. După naționalizare, fabrica de la Comandău a devenit subunitatea firmelor de stat cu sediul în diferite locații. Astfel, a aparținut - pe rând - de Brașov, Nehoiu, Ploiești și Târgu Mureș. Cum pădurile nu mai erau la fel de bogate, calea ferată era pusă în funcțiune din ce în de mai rar începând cu anii '60. În 1980, doar 30 km din calea ferata de odinioară mai era în exploatare.

În urma schimbărilor politice care au urmat anului 1989, majoritatea pădurilor au devenit proprietate privată, proprietarii preferând să transporte materialul lemnos cu ajutorul camioanelor (multe dintre acestea plecând - în mod natural - către gaterele din Vrancea și Buzău). Acest fapt, împreună cu distrugerile suferite de către calea de rulare ca urmare a inundațiilor repetate, a incendiilor și a cutremurelor, a condus la nerentabilizarea transportului prin intermediul căii ferate. În plus, fabrica de la Comandău (redenumită Brafor S.A. și cu sediul aflat la Brașov, ca urmare a restructurărilor de după 1990) a lucrat în pierdere și - după o încercare nereușită de privatizare în 2004 - a intrat în lichidare. Practic, fabrica de la Comandău a fost oprită la 17 octombrie 1999, ora 10 a.m., la exact 110 ani de la inaugurarea sa.

În prezent, o porțiune de circa 3-4 km din calea ferată (Hotel Bradul-Subșiclău/baza planului înclinat) este utilizată pentru activități de agrement; în anul 2018 s-a început revitalizarea liniei în zona satului Comandău prin aducerea de material rulant.

Planurile înclinate

Rețeaua feroviară a fost concepută în așa fel încât mai fiecare bazin hidrografic era străbătut de doua "magistrale": una pe firul văii și o a doua pe versanții respectivi, trecând adesea în bazinele hidrografice învecinate prin intermediul șeilor munților. Pentru optimizarea costurilor și a timpilor de transport, cele două "magistrale" erau conectate prin "planuri înclinate", instalații pasive de transport în pantă (oblic) cu ajutorul scripeților. Exemple de astfel de "planuri înclinate" sunt Goru, Bota, Năruja I și II.

Planul înclinat de la Valea Zânelor (Șiclăul)
În 1890 a fost inaugurat Planul înclinat de la Valea Zânelor (muntele Sisak), la un an de la punerea efectivă în funcțiune. În regiune este cunoscut precum "Șiclăul", transpunere fonetică a substantivului maghiar "Sikló" (funicular). Acesta a fost proiectat de către inginerii Emil Lux și Tunszky, asigurând legătura între Valea Zânelor (Subșiclău) și Comandău. Practic, acesta a fost singurul mijloc de transport dintre cele localități până în anii '70, când a fost definitivat drumul forestier.

Instalația - complet ecologică - a fost realizată cu componente produse de firma vieneză Obach. Caracteristicile sale tehnice sunt:

 ecartament 1435 (1450) mm
 lungime de 1236 m
 altitudine de la 686 m la 1013 m, diferență de nivel de 327 m
 pantă medie 274‰, pantă maximă 306‰
 cablu de tracțiune cu diametrul de 28 mm.

Șiclăul de la Valea Zânelor a fost folosit în perioada 1892-1995, zilnic transportându-se aproximativ 30 de vagonete (un transport dura aproximativ 20 de minute), fiecare având o capacitate de 10 m3 de material lemnos. Urcarea și coborârea celor două platforme se realiza numai cu ajutorul forței gravitaționale, în baza diferenței de greutate. Unica sursă externă de energie folosită era constituită de către caii ce manevrau micile vagoane din stațiile situate la extremitățile planului înclinat, până pe liniile de unde erau preluate de locomotivele cu abur. Macheta acestui monument tehnic excepțional a fost prezentată la expoziția universală din 1896 și poate fi văzută la muzeul MÁV Vasuttorteneti Park - Budapesta.

În 1995, odată cu catastrofalele doborâturi de copaci din zona Covasnei, a fost afectat și planul înclinat, dar nu îndeajuns cât să fie distrus. La 17 mai 1997 cabina de comandă din partea superioară a fost distrusă într-un incendiu ce a cuprins și pădurea din jur. Datorită intervenției și ajutorului celor care au lucrat la Șiclău, cabina a fost reconstruită, iar planul înclinat a fost restaurat și a funcționat în continuare până în 1999, când a fost trecut în conservare.

Situația actuală

Ansamblul tehnic "Planul înclinat de la Comandău" este un monument tehnic clasat, având codul CV-II-a-A-13195. Conform Asociației A.R.A. (Arhitectură. Restaurare. Arheologie), după încetarea activității Brafor S.A.

"... o parte a materialului rulant (vagoane și 7 locomotive cu abur, toate clasate ca bunuri de patrimoniu cultural, categoria "Tezaur") a fost retras în remizele de la Covasna și Comandău, ansamblul "Planul înclinat" fiind lăsat în părăsire, urmare a concedierii personalului de exploatare, întreținere și pază.

În acest context, pe fondul dezinteresului societății proprietare, a firmei lichidatoare, S.C. CONTEXPERT S.P.R.L. din Bacău, a administrației locale și a poliției din zonă pentru conservarea, protejarea, paza și valorificarea obiectivului, acesta a fost supus unui proces de degradare accentuată.

Astfel, din stațiile de încărcare-descărcare de la cele două capete ale planului au dispărut cabluri, scripeți, roți dințate, axe, cărucioare de transport, contragreutăți, șine etc. Au fost sustrase sau acoperite cu pământ șinele pe mai mulți kilometri. S-au furat acele (macazurile), au fost grav deteriorate clădirile anexe, vagoanele care nu au fost retrase în remize au fost tăiate și duse la fier vechi.

Au existat unele intenții ale Consiliului Județean Covasna și ale consiliilor locale din cele două localități pe raza cărora se află ansamblul de trecere în patrimoniul lor a unor părți de ansamblu, cu intenția declarată de exploatare turistică, nefinalizate însă.

Având în vedere starea deplorabilă a ansamblului și faptul că terenurile pe care este amplasat acesta este revendicat de urmași ai foștilor proprietari în baza Legii nr. 247/2005, există posibilitatea ca pe baza Ordinului Ministrului Culturii și Cultelor nr. 2260/2008 acesta să fie declasat și dezafectat complet."

Locomotive folosite de-a lungul timpului

Conexiunea cu rețeaua CFF de la Nehoiu
Una dintre cele mai importante concurențe pentru "Ardeleana" o reprezenta firma austriacă P.&C. Götz&Co.), care și-a întemeiat fabrica din Nehoiu în 1907. După 1918, activele P.&C. Götz&Co au devenit proprietatea corporației italiano-române "Foresta" (redenumită în 1930 "Societatea Anonimă pentru Exploatare de Păduri și Ferestrae cu Vapori").

În ciuda relațiilor tensionate, cele două rețele de linii forestiere (de altfel foarte apropiate, distanța dintre punctele de joncțiune fiind uneori de doar 50-100 m) au fost conectate în timpul Primului Război Mondial, probabil din motive strategice. A existat cel puțin un punct de joncțiune (dacă nu cumva două). Astfel, calea ferată forestieră a scăpat de la distrugere. În plus, după 1945, secțiile Nehoiu și Comandău, împreună cu liniile de exploatare, au aparținut de aceeași societate pentru o scurtă perioadă de timp.

Calea ferată Covasna–Comandău în cinematografia română

 Șiclăul de la Valea Zânelor apare în filmul Fructe de pădure (1983) al lui Alexandru Tatos.
 Filmul Profetul, aurul și ardelenii (1978) a lui Dan Pița fost filmat (și) la Comandău, locomotiva Krauss CFF 763-247 apărând în câteva scene.

Note

Legături externe
 Calea ferată forestieră Covasna-Comandău - istoric
 Calea ferată forestieră Covasna-Comandău - materialul rulant
 De la Covasna până la Năruja pe calea ferată forestieră de odinioară
 Planul înclinat de la Comandău - cum a dispărut un unicat
 The Siclau Incline
Planul inclinat de la Comandau, Covasna, cale ferata ingusta (Narrowgauge trains in Romania), Trainz Romania, 2012, youtube.com
 Un unicat tehnic distrus de nepăsare - planul înclinat de la Comandău

Covasna–Comandău
Covasna–Comandău
Județul Covasna


أَبُو عُمَرَ يُوسُفُ بْنُ عَبْدِ اللهِ النَّمِرِيُّ المعروف بِٱبْنِ عَبْدِ البَرِّ (368–463 هـ) إمام وفقيه مالكي ومحدث ومؤرخ أندلسي، له العديد من التصانيف والكتب من أشهرها «الاستيعاب في معرفة الأصحاب» وهو في تراجم أصحاب النبي محمد صلى الله عليه وسلم.

سيرته
ولد أبو عمر يوسف بن عبد الله بن محمد بن عبد البر بن عاصم في قرطبة، لأسرة من بني النمر بن قاسط في 25 ربيع الآخر 368. كان أبوه عبد الله فقيهًا، ومن أهل العلم في قرطبة. نشأ ابن عبد البر بقرطبة، وتعلّم الفقه والحديث واللغة والتاريخ من شيوخها، فدرس على يد أبي محمد عبد الله بن محمد بن عبد الرحمن بن أسد الجهني وأبي عمر أحمد بن محمد بن الجسور وأبي عمر أحمد بن عبد الله الباجي وأبي الوليد بن الفرضي الذي أخذ عنه الكثير من علم الحديث وقرأ عليه مسند مالك وأبي عمر الطلمنكي المقرئ. ولزم ابن عبد البر أبي عمر أحمد بن عبد الملك بن هاشم الفقيه الإشبيلي وطلب عنده الفقه، وسمع من أبي محمد عبد الله بن محمد بن عبد المؤمن سنن أبي داود و«الناسخ والمنسوخ» لأبي داود ومسند أحمد، وقرأ على محمد بن عبد الملك بن ضيفون تفسير محمد بن سنجر، وقرأ على أبي القاسم عبد الوارث بن سفيان «الموطأ الصغير» لابن وهب بروايته عن قاسم بن أصبغ عن ابن وضاح عن سحنون وغيره عن ابن وهب. وسمع من سعيد بن نصر موطأ مالك و«المشكل» لابن قتيبة ومسند الحميدي. وسمع من الحافظ أبي القاسم خلف بن القاسم بن سهل تصنيف عبد الله بن عبد الحكم، وسمع من الحسين بن يعقوب البجاني. وقرأ على عبد الرحمن بن عبد الله بن خالد الوهراني «موطأ ابن القاسم»، وسمع من يحيى بن عبد الرحمن بن وجه الجنة ومحمد بن رشيق المكتب وأحمد بن القاسم التاهرتي وأبي حفص عمر بن حسين بن نابل ومحمد بن خليفة الإمام وأبي زكريا الأشعري وأحمد بن فتح بن الرسّان وأبي المطرف القُنازعي والقاضي يونس بن عبد الله وأبي عمر أحمد بن عبد الملك بن المكوي وأبي عبد الله محمد بن عمروس القرطبي.

برع ابن عبد البر في في علوم الحديث والرجال والقراءات والخلاف في الفقه. وكان ابن عبد البر في بدايته ظاهريًا، ثم تحول إلى المالكية مع ميل إلى فقه الشافعي في مسائل. وألف الكثير من التصانيف والكتب في مختلف العلوم ومنها «التمهيد لما في الموطأ من المعاني والأسانيد» الذي قال عنه ابن حزم:  و«الاستيعاب في معرفة الأصحاب» الذي قال عنه الضبي في كتابه «بغية الملتمس في تاريخ رجال أهل الأندلس»:  و«جامع بيان العلم وفضله ومما ينبغي في روايته وحمله» و«الدرر في اختصار المغازي والسير» و«الشواهد في إثبات خبر الواحد» و و«أخبار أئمة الأمصار» و«البيان في تلاوة القرآن» و«التجويد والمدخل إلى علم القرآن بالتجويد» و«الاكتفاء في قراءة نافع وأبي عمرو بن العلا بتوجيه ما اختلفا فيه» و«الكافي في الفقه على مذهب أهل المدينة» و«اختلاف أصحاب مالك بن أنس واختلاف رواياتهم عنه» و«العقل والعقلاء وما جاء في أوصافهم عن الحكماء والعلماء» و«بهجة المجالس وأنس المجالس بما يجري في المذكرات من غرر الأبيات ونوادر الحكايات» الذي اختصره ابن ليون التجيبي وسماه «بغية المؤانس من بهجة المجالس» و«الاستذكار لمذاهب علماء الأمصار فيما تضمنه الموطأ من معاني الرأي والآثار» و«القصد والأمم في التعريف بأصول أنساب العرب والعجم» و«الإنباه على قبائل الرواة» و«الانتقاء لمذاهب الثلاثة العلماء مالك وأبي حنيفة والشافعي» و«الأجوبة الموعبة في الأسئلة المستغربة» و«الكنى» و«الإنصاف فيما في بسم الله من الخلاف» و«الفرائض» و«شرح زهديات أبي العتاهية» و«تجريد التمهيد في الموطأ من المعاني والأسانيد» و«الانصاف فيما بين العلماء من الاختلاف» و«نزهة المستمتعين وروضة الخائفين» و«ذكر التعريف بجماعة من الفقهاء أصحاب مالك».

كاتب ابن عبد البر علماء من أهل المشرق، فأجاز له أبو القاسم السقطي المكي وعبد الغني بن سعيد الحافظ وأبو ذر الهروي وأبو محمد بن النحاس المصري وأبو الفتح بن سيبخت وأحمد بن نصر الداودي. وقد حدّث عن ابن عبد البر الكثيرون منهم أبو الحسن طاهر بن مفوز المعافري وأبو بحر سفيان بن العاصي وابن أبي تليد وأبو علي الغساني وأبو محمد عبد الرحمن بن عبد العزيز بن ثابت وأبو داود سليمان بن نجاح وأبو محمد بن حزم وأبو العباس بن دلهاث الدلائي وأبو محمد بن أبي قحافة والحافظ أبو عبد الله الحميدي، وآخر من روى عنه بالإجازة علي بن عبد الله بن موهب الجذامي.

علا قدر ابن عبد البر عند علماء الحديث، فعدّه الذهبي حَافِظَ المَغْرِبِ، وقال عنه أبو علي الغساني: . قال عنه أبو الوليد الباجي:  وقال أيضًا: . وقال أبو عبد الله بن أبي الفتح: ، وقال عنه الذهبي:

جال ابن عبد البر في شرق الأندلس وغربها، فزار دانية وبلنسية وشاطبة، وتولى قضاء الأشبونة وشنترين في عهد المظفر بن الأفطس صاحب بطليوس. وتوفي ابن عبد البر في آخر ربيع الآخر 463 بشاطبة، وصلى عليه أبو الحسن طاهر بن مفوز المعافري.

ومن شعره ابن عبد البر:

أشهر كتبه
من أشهر كتب يوسف بن عبد الله:
 الاستذكار الجامع لمذاهب فقهاء الأمصار وعلماء الأقطار
 الاستيعاب في معرفة الأصحاب
 الإنباه على قبائل الرواة
 الإنصاف فيما في بسم الله من الخلاف
 التمهيد لما في الموطأ من المعاني والأسانيد
 الكافي في فقه أهل المدينة
 تجريد التمهيد في الموطأ من المعاني والأسانيد
 جامع بيان العلم وفضله

انظر أيضا
 مشايخ وتلاميذ ابن حزم

المراجع

المصادر

وصلات خارجية

 ترجمة ابن عبد البر
 كتب ابن عبد البر

أثريون
أشخاص من لشبونة
أعلام بني ربيعة
حقوقيون في القرن 11
عرب في القرن 10
عرب في القرن 11
علماء الرجال
علماء حديث
علماء حديث في القرن 4 هـ
علماء حديث في القرن 5 هـ
علماء حديث من الأندلس
علماء دين سنة
علماء عرب في القرن 4 هـ
علماء عرب في القرن 5 هـ
كتاب الأندلس
كتاب عرب في القرن 4 هـ
كتاب عرب في القرن 5 هـ
مواليد 368 هـ
مواليد 978
مواليد في قرطبة
مؤرخو الأندلس
مؤرخون عرب في القرن 4 هـ
مؤرخون عرب في القرن 5 هـ
وفيات 1071
وفيات 463 هـ
وفيات في شاطبة
كتاب من الأندلس القرن 11

ابن عبد البر


Eduard Andorfer (* 12. August 1899 in Graz; † 22. Februar 1973 ebenda) war ein österreichischer Kunsthistoriker.

Leben
Andorfer maturierte 1917 am Grazer Realgymnasium und machte dann Kriegsdienst in Galizien, Italien und Frankreich. Nach vier Jahren Studium an der Technischen Hochschule Graz wechselte er die Studienrichtung zu Kunstgeschichte und Klassische Archäologie und  wurde 1924 bei Hermann Egger an der Universität Graz mit einer Arbeit zum Bildhauer Veit Königer promovierte. Er arbeitete dann bis 1927 als Bibliothekar am Kunsthistorischen Institut der Universität Graz. Von 1928 bis 1929 war Andorfer als Landeskonservator für Kärnten im Wiener Bundesdenkmalamt tätig. Von 1929 bis 1936 arbeitete er im Landesdenkmalamt für die Steiermark. Andorfer studierte daneben Rechtswissenschaften und promovierte 1935. Seine Tätigkeit als Assistent am Kunsthistorischen Institut endete mit seinem Dienst als Soldat im Zweiten Weltkrieg. Von 1945 bis 1964 leitete Andorfer das Grazer Stadtmuseum. Ab 1952 war Andorfer auch Abteilungsleiter am Universalmuseum Joanneum.

Andorfer kuratierte u. a. Ausstellungen zu Alexander Girardi (1950), zu Hugo Wolf (1954), zu Österreichisches Theater in Vergangenheit und Gegenwart (1955), zu Grazer Biedermeier und Nachbiedermeier (1958).

Schriften
 Veit Königer und seine Werke (= Beiträge zur Kunstgeschichte Steiermarks und Kärntens Band 1). U. Moser, Graz 1925.
 Alte steirische Schmiedeeisentüren. In: Blätter für Heimatkunde. Jahrgang 15, Graz 1937 (historischerverein-stmk.at).
 Landes-Fremdenverkehrs-Ausstellung 1948 in Graz. Katalog, Steiermärkisches Landesfremdenverkehrsamt, Graz 1948.
 Alexander Girardi. Musik- und Theaterschau. Ausstellung 5. bis 20. Dezember 1950, Stadtmuseum, Graz 1950.
 Das alte Opernhaus am Tummelplatz in Graz. Bau- und Besitzgeschichte. In: Festschrift Julius Franz Schütz. Böhlau, Graz/Köln 1954.
 Zwei Entwürfe des Barockbildhauers Veit Königer. In: Pirchegger-Festschrift. Zeitschrift des Historischen Vereins für Steiermark 44, 1955.
 Dehio-Handbuch. Steiermark. Die Kunstdenkmäler Österreichs. Eberhard Hempel, Eduard Andorfer; Neubearbeitung von Maria Schaffler, Eberhard Hempel und Eduard Andorfer, 3. neu bearbeitete Auflage, Schroll, Wien/München 1956.
 Antlitz der Stadt Graz einst und jetzt. In: Die Steiermark. Land, Leute, Leistung. Steiermärkische Landesregierung, Graz 1956.
 Das Zunfttypar der Grazer Goldschmiede aus dem Jahre 1633. In: Festschrift W. Sas-Zaloziecky zum 60. Geburtstag. Akademische Druck- und Verlags-Anstalt, Graz 1956.
 Mitarbeit bei der Erzherzog-Johann-Gedächtnisausstellung. Gesamtleitung: Bruno Binder-Krieglstein, Joanneum, Graz 1959.

Weblinks

 Personenseite zu Eduard Andorfer, Österreichische Nationalbibliothek

Kunsthistoriker
Absolvent der Universität Graz
Österreicher
Geboren 1899
Gestorben 1973
Mann

Eduard Andorfer


En metalurgia, la ecuación de Scheil-Gulliver (también llamada ecuación de Scheil o ecuación de enfriamiento normal) describe redistribución del soluto en la solidificación de una aleación. Este enfoque se aproxima a la solidificación en estado fuera del equilibrio, suponiendo un equilibrio termodinámico local del frente de avance de la solidificación en la interfase sólido-líquido. Esto permite el uso de diagrama de fases en equilibrio para el análisis de la solidificación.

A diferencia de la solidificación en equilibrio, no existe difusión del soluto en el sólido y es reyectado por completo en el líquido. La mezcla completa del soluto en el líquido también se asume como resultado de la convección y/o de la agitación.

Derivación

La siguiente figura muestra la distribución del soluto en una solidificación en estado de no-equilibrio donde no hay difusión del soluto en el sólido ni mezcla completa del soluto con el líquido.

Se supone que existe equilibrio en la interfase, lo que permite el uso de un diagrama de fases en equilibrio.

Las zonas rayadas en la figura representan la cantidad de soluto en el sólido y el líquido. Teniendo en cuenta que la cantidad total de soluto en el sistema debe conservarse, las áreas se igualan de la siguiente manera:

Como el  coeficiente de distribución es:

y la masa debe conservarse:

el balance de masa puede ser reescrito como:

.}}

Utilizando las condiciones de frontera

se puede realizar la integración:

Integrando los resultados en la ecuación Scheil-Gulliver para la composición del líquido durante la solidificación se tiene:

o para la composición del sólido:

Referencias

Gulliver, G.H., J. Inst. Met., 9:120, 1913.
Kou, S., Welding Metallurgy, 2nd Edition, Wiley-Interscience, 2003.
Porter, D. A., and Easterling, K. E., Phase Transformations in Metals and Alloys (2nd Edition), Chapman & Hall, 1992.
Scheil, E., Z. Metallk., 34:70, 1942.

Metalurgia
Ecuaciones diferenciales
Ecuaciones de la física
Scheil
Ciencia de 1942

Ecuación de Scheil


La enfermedad de Eales, también conocida como angiopatía retiniana juvenil, periflebitis retiniana o vasculitis retiniana primaria es una enfermedad ocular caracterizada por la inflamación y posible bloqueo de los vasos sanguíneos de la retina, el crecimiento anormal de nuevos vasos (neoangiogénesis) y hemorragias vítreas y retinianas.

Esta patología fue descrita por primera vez en 1880 por Henry Eales. Aunque se pensaba que afectaba más a hombres que a mujeres, algún estudio defiende que afecta a ambos sexos por igual.

La enfermedad de Eales afecta a adultos jóvenes sin otras enfermedades. El pico de mayor incidencia se encuentra entre los 20 y los 30 años de edad. Es más prevalente en el subcontinente indio. Puede ser bilateral en el 50-90% de los casos.

Referencias

Enfermedades del sistema visual
Enfermedades de etiología desconocida
Enfermedades epónimas

Enfermedad de Eales


NK Finvest je bivši bosanskohercegovački nogometni klub iz Drvara.

Povijest

Klub je osnovan prije 1997. godine. Ime je dobio prema lokalnoj tvrtki koja se bavila preradom drveta. Krajem 1990-ih Finvest je igrao u Drugoj ligi Herceg-Bosne. U sezoni 2003./04. igrali su u osmini finala Kupa BiH, a u Drugoj ligi FBiH – Centar 2 završili su kao drugoplasirana momčad.

Nastupi u Kupu BiH

2003./04.
 šesnaestina finala: NK Finvest Drvar - FK Glasinac Sokolac (I) 2:0
 osmina finala: NK Finvest Drvar - NK Podgrmeč Sanski Most (II) 0:0, 1:4

Izvori

Nogometni klubovi u Hercegbosanskoj županiji
Bivši bosanskohercegovački nogometni klubovi
Drvar

NK Finvest Drvar


Glavna redakcija Ukrajinske sovjetske enciklopedije (ruski: Главная редакция Украинской Советской Энциклопедии, ukrajinski: Головна редакція Української радянської енциклопедії) je bila izdavačka kuća čije je sjedište bilo u Kijevu.

Povijest osnivanja
Glavna redakcija Ukrajinske sovjetske enciklopedije je prvi put osnovana 1927. te je postojala do 1934. kada je ukinuta. Dekretom Sovjeta ministra Ukrajinske SSR iz 1944. godine dolazi do ponovnog osnivanja Glavne redakcije Ukrajinske sovjetske enciklopedije.

Godine 1949. pitanje o nužnosti objavljivanja ukrajinske opće enciklopedije su postavili M. Bažan, O. Bogomolec', M. Ryl's'kyj, P. Tyčyna. Nakon objavljivanja prvog sveska Enciklopedije ukrajinistike (ruski: Энциклопедия украиноведения, ukrajinski: Енциклопедія українознавства) 1956. godine pod uredništvom V. Kubijovič, Komunistička je partija napokon 17. prosinca 1957. dala dobro za stvaranje (a zapravo obnovu) vlastite enciklopedijske izdavačke kuće – Ukrajinska sovjetska enciklopedija.

Rukovodstvo
Rukovoditelj Glavne redakcije Ukrajinske sovjetske enciklopedije ujedno i Glavni urednik Ukrajinske sovjetske enciklopedije je od 1957. do 1983. bio akademik Mykola Bažan. Nakon njegove smrti na njegovom položaju nasljeđuje ga Anatolyj Kudryckyj koji je na tom položaju ostao do 1986. godine. Njega nasljeđuje akademik Fjodor Babičev koji će držati taj položaj do 1989. godine.

Djelovanje
U razdoblju od 1957. do 1974. Glavna redakcija Ukrajinske sovjetske enciklopedije je bila u sastavu Nacionalne akademije znanosti Ukrajine, a od 1974. godine u sastavu državnog odbora Ukrajinske SSR.

U sastavu Glavne redakcije Ukrajinske sovjetske enciklopedije djelovalo je Glavno uredništvo spomenika povijesti i kulture Ukrajinske SSR (ruski: Главная редакция Свода памятников истории и культуры УССР, ukrajinski: Головна редакція Зводу пам'яток історії та культури УРСР) i Glavna redakcija knjiga sjećanja Ukrajine (ruski: Главная редакция Книги памяти Украины, ukrajinski: Головна редакція Книги пам'яті України) (danas pretraživačko-izdavačka agencija Knjiga sjećanja Ukrajine (ruski: Книга Памяти Украины, ukrajinski: Книга Пам'яті України)).

 Ukrajinska sovjetska enciklopedija (Українська радянська енциклопедія, 1927. – 1934. (nikad dovršeno); 1959. – 1965. (1. izdanje); 1978. – 1985. (2. izdanje))
 Ukrajinski sovjetski enciklopedijski rječnik (Український радянський енциклопедичний словник, 1964. – 1967.; 1986. – 1987. (2. izdanje na ukrajinskome); 1998. – 1989. (2. izdanje na ruskome))
 Sovjetska enciklopedija povijesti Ukrajine (Радянська енциклопедія історії України, 1969. – 1972.)
 Enciklopedija narodnoga gospodarstva Ukrajinske SSR (Енциклопедія народного господарства УРСР, 1969. – 1972.)
 Ukrajinska seljačko gospodarska enciklopedija (Українська сільськогосподарська енциклопедія, 1970. – 1972.)
 Enciklopedija kibernetike (Енциклопедія кібернетики, 1973. (ukrajinsko izdanje, 1. enciklopedija kibernetike na svijetu); 1974. (rusko izdanje))
 Politički rječnik (Політичний словник, 1971.)
 Ekonomski rječnik (Економічний словник, 1973.)
 Filozofski rječnik (Філософський словник, 1973.)
 Rječnik umjetnika Ukrajine (Словник художників України, 1973.)
 Jurisdikcijski rječnik (Юридичний словник, 1974.)
 Biološki rječnik (Біологічний словник , 1974.)
 Ševčenkivski rječnik (Шевченківський словник, 1976. – 1977. (prva enciklopedija o jednoj pojedinačnoj osobi)
 Rječnik kibernetike (Словарь по кибернетике, 1979.)
 Povijest ukrajinske umjetnosti (Історія українського мистецтва, 1966. – 1973.)
 Povijest akademije znanosti Ukrajinske SSR (Історія АН УРСР , 1967.)
 Povijest akademije znanosti Ukrajinske SSR (История Академии наук Украинской ССР  1979.)
 Povijest gradova i sela Ukrajinske SSR (Історія міст і сіл УРСР, 1967. – 1974.)
 Rječnik stranih riječi (1974. (1. izdanje); 1985. (2. izdanje))
 Povijesno-arhitektonska referenca "U sjećanje naroda" (історико-архітектурний довідник «У пам'яті народній» 1975. (ukrajinsko izdanje); 1985. (rusko izdanje); 1975. (ukrajinsko izdanje); 1985. (rusko izdanje))
 Enciklopedijska referenca "Kijev" (енциклопедичний довідник «Київ», 1981. (1. izdanje na ukrajinskome); 1982. (1. izdanje na ruskome); 1985. (2. izdanje na ukrajinskome); 1986. (2. izdanje na ruskome))
 Kijev: Povijesni pregled u kartama, ilustracijama i dokumentima (Київ: історичний огляд у картах, ілюстраціях, документах, 1982.)
 Enciklopedijska referenca "Ljekovite biljke" (енциклопедичний довідник «Лікарські рослини», 1988.)
Objavljeni su mnogi priručnici i rječnici.

Literatura
 Кіпоренко Микола. Крах. Сторінки з історії престижного видавництва
 Головна редакція Української Радянської Енциклопедії // Київ: енциклопедич. довідник / За ред. А. В. Кудрицького. — К. : Гол. редакція УРЕ, 1985.

Izdavaštvo
Ukrajinska enciklopedistika
Kijev


රෝමානු කතෝලික සභාවේ ලතින් සම්ප්‍රදායයේ, දෙවියන්ගේ සේවකයා යනු,  සාන්තුවරයෙක් ලෙසින් ශුද්ධවරයට එසවීමේ විමර්ශනයෙහි සහ ක්‍රියාවලියෙහිදී මරණාපර ලෙසින්  "සද්ගුණයෙහි වීරාන්විත" බවට ප්‍රකාශයට පත් කෙරුණු පුද්ගලයෙකු කෙරෙහි භාවිතා කෙරෙන අභිධානයකි.

දෙවියන්ගේ සේවකයෙකු ලෙසින් ප්‍රකාශිත පුද්ගලයන්ගේ අසම්පූර්ණ ලැයිස්තුවක් පහත දැක්වෙයි.  ක්‍රිස්තියානි නම අනුව ඉංග්‍රීසි අකාරාදිය ප්‍රකාර වන මෙම ලැයිස්තුව, අවශ්‍ය නම්, වාසගම හෝ නමෙහි ස්ථානය හෝ විශේෂණය කොටස පරිදී වෙයි.

ආශ්‍රිත

දෙවියන්ගේ සේවකයන් ලැයිස්තුව


El término Techoh puede hacer referencia a:

 San Antonio Techoh, una población localizada en el Municipio de Mayapán, Yucatán, México;
 Techoh, una hacienda y población localizada en el Municipio de Tixpéhual, Yucatán, México; o
 Techoh, una hacienda y población localizada en el Municipio de Oxkutzcab, Yucatán, México.

Techoh


L'Union du salut (, Mioutioun i pergoutioun ; en anglais Union of salvation) est une organisation secrète révolutionnaire arménienne fondée en 1872 dans la province de Van, dans l'Empire ottoman.

Historique
L'Union du salut est considérée comme la première organisation révolutionnaire arménienne ottomane. Elle est fondée à Van le  par 46 Arméniens qui jurent alors de lutter pour la libération de leur peuple. Ils déclarent . Selon l'historienne Louise Nalbandian, il n'est pas étonnant qu'une telle organisation émerge dans la province de Van, car c'est là que Mkrtich Khrimian participe à la formation d'une nouvelle génération d'intellectuels, que ce soit au monastère de Varag ou à travers la publication de son journal libéral Ardzvi Vaspourakan (Արծուի Վասպուրական, littéralement « L'Aigle du Vaspourakan »). Selon elle, la proximité des frontières russe et perse ainsi que la démographie de la province, à majorité arménienne, participent à la persistance locale d'une atmosphère antigouvernementale de la part des Arméniens.

Le , des villages près de Van, notamment Anggh et Kerds, demandent à rejoindre l'Union du salut et leur envoient la requête suivante : . D'autres villages, comme Hortents, Khekkegh, Huntstan, Nor Gugh ou Haregh, leur adressent des requêtes similaires. Selon Louise Nalbandian, toutes les catégories socio-professionnelles sont représentées dans l'Union : marchands, artisans, ecclésiastiques, etc..

Cependant, le fonctionnement de l'organisation n'est pas connu. On connait toutefois certaines de leurs activités. Ainsi, le , les Arméniens de Van font appel à la Russie pour obtenir sa protection et devenir des citoyens russes. Ce sont deux membres de l'Union, Hagop agha Galoian et Nechan Shirvanian, qui sont envoyés en tant qu'émissaires de la ville de Van auprès du vice-roi du Caucase pour lui remettre cet appel. De plus, l'Union du salut est vraisemblablement en contact avec certaines organisations arméniennes de Russie (notamment le Barenepatak Enkeroutioun et le Kontora Haireniats Siro), organisations dont l'objectif est de libérer les Arméniens ottomans.

La fondation de l'Union du salut sert d'exemple pour la création d'autres organisations arméniennes, notamment le parti Arménagan en 1885.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Mouvement de libération nationale arménien

Bibliographie

Organisme fondé en 1872
Société secrète ou fraternité
Histoire de l'Empire ottoman

Union du salut


Žućkasti šilj (žućkasti oštrik; lat.  Cyperus flavescens) je kozmopolitska zeljasta biljka iz porodice šiljovki rasprostranjena izvorno po svim kontinentima osim Australije, gdje je naknadno uvezena.

Voli vlažna pješčano-muljevite obale i vlažna travnata područja.

Galerija

Izvori

Šilj

Žućkasti šilj


Portage County er navnet på 2 counties i USA:

 Portage County, Ohio
 Portage County, Wisconsin

Portage County


Die India Super Series 2012 im Badminton fand vom 24. bis zum 29. April 2012 in Neu-Delhi statt. Es war die zweite Auflage der India Open als BWF-Super-Series-Turnier und das vierte Turnier der BWF Super Series 2012. Das Preisgeld betrug 200.000 US-Dollar.

Austragungsort
 Siri Fort Sports Complex

Sieger und Platzierte

Herreneinzel

Setzliste

Obere Hälfte

Untere Hälfte

Finalrunde

Dameneinzel

Setzliste

Obere Hälfte

Untere Hälfte

Finalrunde

Herrendoppel

Setzliste

Obere Hälfte

Untere Hälfte

Finalrunde

Damendoppel

Setzliste

Obere Hälfte

Untere Hälfte

Finalrunde

Mixed

Setzliste

Obere Hälfte

Untere Hälfte

Finalrunde

Weblinks
 http://tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=C3CCF150-816B-4354-B7A5-DD85E6EB4FDD

2012
BWF Super Series 2012
Badmintonwettbewerb in Delhi

India Super Series 2012


The following article lists the presidents and heads of state of Costa Rica since Central American independence from Spain. From 1824 to 1838 Costa Rica was a state within the Federal Republic of Central America; since then it has been an independent nation.

Heads of state of Costa Rica (1824–1848)

Presidents of Costa Rica (1848–present)

Timeline

See also
 List of presidents of the Legislative Assembly of Costa Rica
 List of presidents of the Supreme Court of Costa Rica

References

List
Costa Rica
Presidents
Presidents

List of presidents of Costa Rica


Sophomoric humor (also called juvenile humor or schoolboy humor) is any type of humor that is considered silly, immature, or childish. The phrase can be derisive, but is also used to refer to a style or type of comedic act.

It is a type of comedy that often includes toilet humor.

Examples
A critique of John Steinbeck's The Short Reign of Pippin IV by Peter Lisca describes the story as lacking the burlesque humor of Tortilla Flat, the Rabelaisian humor of "St. Katy the Virgin," the folk humor of The Grapes of Wrath, the tender humor of Cannery Row, the "terrible" Swiftian humor of The Wayward Bus, and (instead) consisting of "a sophomoric humor of grotesque improbability and wordplay."

British comic Viz has been described as schoolboy humor.

American film director Judd Apatow's work, including The 40 Year Old Virgin, Knocked Up and Funny People, has been described as using sophomoric humor, drawing laughs for jokes about sex, penises, and bodily functions.

References

Humour

Sophomoric humor


Ferdinand I., rođen kao Ferdinand Maximilian Karl Leopold Maria von Sachsen-Coburg und Gotha (Beč, 26. veljače 1861. – Coburg, 10. rujna 1948.), bugarski knez (1887. – 1908.) i kralj (zapravo car) (1908. – 1918.) iz njemačke dinastije Sachsen-Coburg-Gotha.

Životopis

Rođen je u Beču 1861. godine kao najmlađi sin u obitelji kneza Augusta i Celementine Orleanske, ogranku dinastije Sachsen-Coburg-Gotha, pod nazivom Sachsen-Coburg-Koháry. Bugarska Narodna skupština izabrala ga je 7. srpnja 1887. godine za kneza autonomne Kneževine Bugarske, koja je priznavala suverenitet Osmanskog Carstva. Imenovanje je provedeno nakon što je prethodni bugarski knez, Aleksandar Battenberg bio zbačen u državnom udaru 1886. godine.

Ferdinandov položaj vladara u Bugarskoj bio je osnažen 1893. godine ženidbom za talijansku princezu Mariju Lujzu iz francuske dinastije Bourbon-Parma i krštenjem svoga sina Borisa u pravoslavnoj crkvi 1896. godine. Godine 1908. iskoristio je aneksijsku krizu oko Bosne i Hercegovine i proglasio samostalnost Bugarske, a sebe carem. Iskoristio je daljnje jačanje Bugarske te je 1912. godine inicirao osnivanje Balkanske lige, neformalne koalcije u kojoj su sudjelovale Bugarska, Srbija, Grčka i Crna Gora, a kojoj je cilj bio oduzimanje osmanskih teritorija na europskom kopnu i njihova raspodjela među balkanskim državama. Ferdinandov plan se izjalovio kada se saveznici po okončanju Prvog balkanskog rata 1913. godine nisu uspjeli dogovoriti oko preraspodjele osvojenih teritorija pa su se Srbija i Grčka udružili protiv Bugarske u Drugom balkanskom ratu. Sukobu su se pridružile Rumunjska i Osmansko Carstvo, a rat je završen u srpnju 1913. godine porazom Bugarske.

Za vrijeme Prvog svjetskog rata (1914. – 1918.) stupio je u savez s Centralnim silama, zbog čega je nakon vojnog poraza, 3. listopada 1918. godine, abdicirao s prijestolja u korist svoga sina Borisa III.

Zanimljivosti
Nakon vjenčanja u Italiji je 1893. godine je na putu do Mostara nakratko posjetio Metković.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Ferdinand I. - Hrvatska enciklopedija
 Ferdinand - Britannica Online
 Ferdinand - biography.com

Bugarski vladari
Sachsen-Coburg-Gothaevci
Vitezovi Zlatnoga runa

Ferdinand I., bugarski car


Rotatormanchetten (også kaldet rotator cuff) er en gruppe af muskler og deres sener der stabiliserer skulderen. De fire muskler i rotatormanchetten er over halvdelen af de syv scapulohumerale muskler. De fire muskler er supraspinatus, infraspinatus, teres minor og subscapularis.

Muskelsystemet

Rotatormanchetten


Stalingrad () is a Paris Métro station on the border between the 10th arrondissement and 19th arrondissement at the intersection of Lines 2, 5 and 7, located at the Place de la Bataille-de-Stalingrad, which is named after the Battle of Stalingrad.

History
The Line 2 station opened as Rue d'Aubervilliers, named after a nearby street, on 31 January 1903 as part of the extension of line 2 from Anvers to Bagnolet (now called Alexandre Dumas). On 5 November 1910, a separate underground station was opened as part of the first section of line 7 between Opéra and Porte de la Villette a short distance away in the Boulevard de la Villette and named after it.

In 1942, the two stations combined to form Aubervilliers – Boulevard de la Villette. The line 5 opened its corresponding station on 12 October 1942 as part of its extension from Gare du Nord to Église de Pantin. In 1946, the section of the Boulevard de la Villette near the station was named the Place de Stalingrad in honour of the Soviet victory at the Battle of Stalingrad and the station's name was changed to Stalingrad at the same time.

The location remained unchanged until line extensions resumed: Line 7 was extended from Porte de la Villette to Fort d'Aubervilliers in 1979 and La Courneuve – 8 mai 1945 in 1987; a branch was created in the south in 1982 to Le Kremlin-Bicêtre and Villejuif – Louis Aragon in 1985. Line 5 was extended to Bobigny – Pablo Picasso the same year.

The platforms on Line 7 were chosen to be the prototype of Ouï-dire style installation, which were completed in December 1988 before being introduced to twenty other stations being renovated.

In 2018, it saw 7,342,659 travelers enter the station, which places it at the 38th position of metro stations for its attendance.

Passenger services

Station layout

Platforms
 The stations of the three lines are of a standard configuration with two platforms separated by the railway lines. The platforms of Line 2 are above-ground, located on a viaduct, while those of Lines 5 and 7 are underground, under an elliptical arch. Line 2 platforms are equipped with glass awnings, as are all above-ground stations on the line. Lighting is achieved through white neon lighting tubes. The steel pillars and spandrels incorporate ground glass windows which sit atop white and flat ceramic tiles. The platforms, devoid of advertising, are equipped with white Motte style benches and the name of the station is written in Parisine font on enamelled plates.

The platforms of Line 5 are arranged in the Andreu-Motte style blue colour: they have two lighting strips in this shade, as well as seating and spandrels covered with flat tiling of the same hue. They are equipped with Motte blue and white seats. This decoration is married with the white bevelled tiling which covers the pillars, vault, and the outlets of the corridors. The name of the station is inscribed in faience in the original CMP style. The advertising frames are special: in brown faience and with simple patterns, they are surmounted by the letter M. These same frames are only present in seven other Paris metro stations.

The platforms of Line 7 are laid out in the Ouï-dire style blue colour: the two lighting strips of the same colour, are supported by curved shaped false consoles. The direct lighting is white, while unlike most bands of this style, there is no multi-coloured indirect lighting present yet. The flat white ceramic tiles cover the pillars, vault, and the tunnel exits but not the outlets of the corridors which are covered with white bevelled tiles, this last point also constituting an exception to the Ouï-dire style. The name of the station is written in Parisine font on enamelled plates and the Motte seating is blue. Advertising frames are metallic instead of the blue half-circle, which is another exception to the Ouï-dire style.

Bus connections
The station is served by Lines 48 and 54 of the RATP bus network and at night, by Lines N13, N41, N42 and N45 of the Noctilien bus network.

Nearby attractions
Nearby are the Rotonde de la Villette (part of the Barrière Saint-Martin, a gate built for the collection of taxation as part of the Wall of the Farmers-General between 1784 and 1788), the Bassin de la Villette (an artificial lake) and the Canal Saint-Martin.

Gallery

References

Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro stations in the 10th arrondissement of Paris
Paris Métro stations in the 19th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1903

Stalingrad station (Paris Métro)


The Vicar of Dibley is a British sitcom which originally ran on BBC One from 10 November 1994 to 1 January 2007. It is set in the fictional Oxfordshire village of Dibley, which is assigned a female vicar following the 1993 changes in the Church of England that permitted the ordination of women. Dawn French plays the lead role of vicar Geraldine Granger.

In ratings terms, it is among the most successful British programmes in the digital era, the Christmas and New Year specials entering the UK top 10 programmes of the year.
The Vicar of Dibley received multiple British Comedy Awards, two International Emmys and was a multiple British Academy Television Awards nominee. In 2004, it placed third in a BBC poll of Britain's Best Sitcoms.

In addition to the twenty main episodes between 1994 and 2007, the series includes numerous shorter charity specials, as well as "lockdown" episodes produced during the COVID-19 pandemic.

Premise

Background
The series was created by Richard Curtis and written for actress Dawn French by Curtis and Paul Mayhew-Archer, with contributions from Kit Hesketh-Harvey. The main character was an invention of Richard Curtis, but he and French extensively consulted Joy Carroll, one of the first female Anglican priests, and garnered many character traits and much information.

Openings and epilogues
In earlier episodes, the opening credits were followed by a humorous village scene, such as a woman knitting directly from a sheep.

After the closing credits, Geraldine usually tells Alice a joke, to which Alice either overreacts, tries to interpret literally, or understands only after Geraldine explains it. There are a few exceptions to this in various episodes.

Cast and characters

Main cast

Recurring cast

Guest appearances
Hugh Bonneville, Mel Giedroyc, Richard Griffiths, Miranda Hart, Alistair McGowan, Geraldine McNulty, Philip Whitchurch, Nathalie Cox, Nicholas Le Prevost, Brian Perkins and Roger Sloman have all made one guest appearance each.

Pam Rhodes, Kylie Minogue, Rachel Hunter, Terry Wogan, Jeremy Paxman, Martyn Lewis, Darcey Bussell and Sean Bean each appeared as themselves in one episode.

Sarah, Duchess of York, Richard Ayoade, Orla Brady, Fiona Bruce, Annette Crosbie, Johnny Depp, Ruth Jones, Hilary Kay, Damian Lewis, Maureen Lipman, Jennifer Saunders, Sting and his wife Trudie Styler, Stephen Tompkinson, Dervla Kirwan, and Emma Watson have made guest appearances in short charity specials.

Episodes

The Vicar of Dibley has had 31 episodes as of 2022 including numerous short reprises with charity specials and the In Lockdown minis.

The first series was broadcast on BBC1 from 10 November to 15 December 1994, consisting of six episodes. Following the first series, an Easter special and a Christmas special were broadcast in 1996. A four-episode second series was ordered and screened between 26 December 1997 and 22 January 1998. Subsequent episodes consisted of Christmas and New Year specials, followed by a third series of four episodes, also referred to as seasonal specials as they have the titles Autumn, Winter, Spring and Summer airing from 24 December 1999 to 1 January 2000. Thereafter came the two-episode "A Very Dibley Christmas", broadcast between 25 December 2004 and 1 January 2005, and the two-part finale, "A Wholly Holy Happy Ending", which were broadcast on Christmas Day 2006 and New Year's Day 2007.

The final 2006–2007 episodes, in which the Geraldine finds love and marries, were publicised as the "last-ever" episodes, although there have been several reappearances of certain characters since.

On 15 March 2013, French reprised her role as Geraldine Granger as part of her French and Saunders marathon on BBC Radio 2. She was interviewed by Chris Evans on his Pause for Thought section. The following year, on 29 March 2014, French appeared in character as Granger on Thought for the Day on BBC Radio 4.

There have been eight short charity TV specials: six for Comic Relief between 1997 and 2015; and a seventh in April 2020, in which French appeared on The Big Night In as part of a joint Comic Relief and Children in Need special to support those affected by COVID-19. Due to the COVID-19 pandemic, the segment was filmed at French's home. For Comic Relief 2021, Geraldine appeared in the Dibley vicarage, later lip-synching to "Juice" by Lizzo and appearing with the reverend Kate Bottley.

In December 2020, a series of short "lockdown" episodes of The Vicar of Dibley were broadcast. The series consisted of three short episodes followed by a compilation episode of the previous three episodes' material shown back-to-back, but including previously unseen material and scenes. The style was completely different to the main series, with Geraldine and Hugo breaking the fourth wall via video messaging, talking directly to the viewers as if they were the Dibley congregation. The same method was used for the 2020 and 2021 Comic Relief shorts, also made and set during the Covid pandemic.

Production

Location and setting

The programme is set in the fictional Oxfordshire village of Dibley. Some of the villagers, including Alice, Jim, and Owen, speak with slight West Country accents, as were once common in Oxfordshire but are now less common. The series was filmed in the Buckinghamshire village of Turville, near High Wycombe, with the village's St Mary the Virgin Church doubling as Dibley's St Barnabus. The exterior location for David Horton's manor is in the village of Little Missenden, Buckinghamshire.

The opening titles show aerial shots of the M40 motorway's Stokenchurch Gap, the Chiltern Hills of Oxfordshire and Buckinghamshire, and the village of Turville.

Theme music
The theme music was a setting of Psalm 23 composed by Howard Goodall, and was performed by the choir of Christ Church Cathedral, Oxford, with George Humphreys singing the solo. The conductor was Stephen Darlington. Two versions are used over the opening credits: one with full choir, and one with a solo. Goodall originally wrote it as a serious piece of church choral music. It has been released as a charity single, with proceeds going to Comic Relief. It also appears on Goodall's CD Choral Works, which additionally includes his theme for Mr. Bean, another popular comedy co-created by Richard Curtis. A snippet of The Vicar of Dibley'''s theme music was used in the Mr. Bean episode "Tee Off, Mr. Bean" and the music from Mr Bean plays during Sean Bean's cameo in The Vicar of Dibley episode "Spring".

Awards and accolades

The series also won TV Choice Award for Best Comedy in 2005 and again in 2021 for the Lockdown Specials.

In May 2007, Richard Curtis received a BAFTA Academy Fellowship Award for his humanitarian pursuits, as well as his creative work, including The Vicar of Dibley.

Home mediaThe Vicar of Dibley was released in DVD in Region 2 (UK) from 2001. In 2002, a DVD entitled The Best of The Vicar of Dibley was released featuring a 90-minute film of Dawn French talking to the producer, Jon Plowman, with clips from the series. A 2002 documentary narrated by Jo Brand, entitled The Real Vicars of Dibley, was also on the DVD. In 2005, a boxset of the "complete collection" was released. This included all the then aired episodes. The final two episodes and 6-disc "ultimate" box set were released on 26 November 2007.

In Australasia (Region 4), all episodes have been released on DVD.

In the United States and Canada (Region 1), all episodes have been released on DVD.

Legacy
Adaptations
On 6 February 2007, Fox announced plans to adapt The Vicar of Dibley into an American sitcom, titled The Minister of Divine. The series starred Kirstie Alley as a former "wild child" who returned to her hometown as its first female minister. The pilot was broadcast on Fox, but the series was not made.

The series has also been adapted into two stage plays by Ian Gower and Paul Carpenter, both incorporating plots from the TV episodes. The first is titled The Vicar of Dibley, and is largely concerned with Alice and Hugo's engagement and wedding. The second, A Vicar of Dibley Christmas – The Second Coming, is based on the episodes "Dibley Live" and "Winter", in which the villagers set up a radio station and put on a nativity play at Owen's farm. A third adaptation by Steve Clark and David Lovesy, titled The Vicar of Dibley - The Holy Trinity , covers Baby Geraldine's Christening, David Horton brief wooing of Geraldine and the Save Our Dibley campaign as the village is threatened by a new reservoir. Performance rights for all three are available through United Agents.

Possible return
In February 2016, it was reported that Dawn French was interested in returning to the role in a new series, The Bishop of Dibley, to follow on from the 2015 Red Nose Day Special. In December 2020, French opened up about the prospect of The Vicar of Dibley'' returning for a new series in 2021.

Comedy Classic: Vicar of Dibley
In December 2022, Channel 5 aired a 67-minute special retrospective for their "Comedy Classics" series. Actors and celebrities, including co-writer Paul Mayhew-Archer take a look back, discuss and pay tribute to the show.

References

External links

1994 British television series debuts
2007 British television series endings
1990s British sitcoms
2000s British sitcoms
American television series based on British television series
BBC television sitcoms
British television series revived after cancellation
Comic Relief
English-language television shows
International Emmy Award for best comedy series winners
Religious comedy television series
Television series created by Richard Curtis
Television series by Banijay
Television series by Tiger Aspect Productions
Television series about Christian religious leaders
Television shows set in Oxfordshire
Television shows set in churches

The Vicar of Dibley


Arif Heralić (Zenica, 5. svibnja 1922. – Zenica, 16. lipnja 1971.) je bio bosanskohercegovački romski ljevač iz Željezare Zenice.

Životopis

Rani život
Rođen je u Zenici 5. svibnja 1922. godine.

Na novčanicama
Poznat je njegov osmjeh na novčanici od tisuću jugoslavenskih dinara izdane 1955. godine. Nakon denominacija iz 1966. godine njegov lik je prisutan na novčanici od 10 dinara koja je popularna zvana "Som". Ta novčanica se koristila do 1985. godine.

Novčanica je nastala na temelju fotografije koju je krajem prosinca 1954. godine napravio Nikola Bibić, fotoreporter lista "Borba", za članak o Željezari Zenici.

Kasniji život
O sudbini Arifa Heralića, kao ranije nasmijanome radniku i simbolu socijalističkoga napretka i blagostanja, koji se razbolio, postao kronični alkoholičar i sa svojom obitelji živio u neimaštini, te pokušaju da traži novčanu naknadu za korištenje njegovoga lika na novčanici, snimljen je dokumentarni film "Devalvacija jednog osmijeha" (1967.), u režiji Vojdraga Berčića. Film je sugerirao na krivicu društva, koje je radnika iskoristilo, a zatim odbacilo. Dokumentarni film je emitiran 9. siječnja 1968. na TV Zagreb, nakon Dnevnika. Prikazivanje filma izazvalo je dugotrajne rasprave u političkim krugovima. TV Zagreb je prikazivanje filma proglasila "programsko-političkom greškom", a urednik Filmskoga programa je podnio ostavku. Iako državni tužitelj nije zabranio prikazivanje, film više nije prikazivan.

Arif Heralić je imao jedanaestoro djece. Otišao je u mirovinu 1961. godine, kao invalid rada. Umro je u siromaštvu u rodnoj Zenici 16. lipnja 1971. godine.

Miješanje s Alijom Sirotanovićem
Arifa Heralića često miješaju s Alijom Sirotanovićem, rudarem – rekorderom iz rudnika Breza kod Breze. Arif Heralić nije bio rekorder – heroj rada kao Alija, nego je u vrijeme socijalističke izgradnje SFRJ bio primjer veseloga i zadovoljnoga radnika – proizvođača zbog čega se njegov lik i našao na najupotrebljavanijoj novčanici toga vremena.

Galerija

Bilješke
 Narodna banka Jugoslavije pustila je novčanice u optjecaj 1. siječnja 1966. godine, a datum izdavanja na novčanici je bio 1. kolovoza 1965. godine.

Izvori

Literatura
 "Rudari" na našim novčanicama", Dinar, Srpsko numizmatičko društvo, 20, 2003.
 Ožegović, Nina (21. veljače 2012). Bajruši, Robert, ur., "1968. godina revolucije i kontrarevolucije", Nacional onlajn, NCL Media Grupa d.o.o. 20.

Vidi još
 Alija Sirotanović
 Devalvacija jednog osmijeha

Vanjske poveznice
 Dokumentarni film "Devalvacija jednog osmijeha" o Heralićevom životu, Youtube

Životopisi, Zenica
Rudari
Lijevanje
Romi

Arif Heralić