Aksaray Üniversitesi, Türkiye Bakanlar Kurulu tarafından, 2006 yılı içinde kurulması kabul edilen bir devlet üniversitesidir. 17 Mart 2006 tarihli 261111 sayılı Resmî Gazete'de yayınlanan 5467 sayılı kanunla Niğde Üniversitesi' ne bağlı iken adı ve bağlantısı değiştirilerek, fakülte ve yüksekokullar kendi bünyesinde oluşturulan Aksaray Üniversitesi Rektörlüğe bağlanmıştır. Rektör Prof. Dr. Alpay Arıbaş'tır

Aksaray Üniversitesi'nde 12 Fakülte, 1 Yüksekokul, 6 Meslek Yüksekokulunda ön lisans ve lisans düzeyinde eğitim yapılmaktadır. Lisansüstü eğitim üniversiteye bağlı Fen, Sosyal ve Sağlık Bilimleri enstitüleri bünyesinde sürdürülmektedir. Üniversitede spor salonu Rıza Kayaalp spor salonu olup, yarı olimpik yüzme havuzu,atletizm stadyumu ve bisiklet veledromu mevcuttur.

Son 8 yıl içinde (2011-2019) öğrenci sayısı 8 bin 200'den 22 bin 939'a, fakülte sayısı 4'ten 12'ye yükselmiştir. 2019 yılı itibarıyla üniversitede; 7 adet yerleşke, 1 adet Yüksekokul, 6 adet Meslek Yüksekokulu, 3 adet Enstitü ve 16 adet Uygulama ve Araştırma Merkezi bulunmaktadır. Üniversitenin akademik personel sayısı 2020 yılı itibarıyla; 79 Profesör, 106 Doçent Dr., 303 Doktor Öğretim Üyesi, 188 Öğretim Görevlisi, 160 Araştırma Görevlisi olmak üzere 836 kişiden oluşmaktadır.

2019 URAP verilerine göre, 2000 yılından sonra kurulan devlet üniversiteleri arasında 21. sırada yer almaktadır.

2021-22 eğitim-öğretim yılında 4155 ön lisans,	12687 lisans, 2197 yüksek lisans ve 185 doktora öğrencisi olarak toplamda 19224 öğrenci öğrenim görmekteydi. 2022 yılı itibari ile üniversite kapsamında 117 profesör, 141 doçent, 248 doktor, 198 öğretim görevlisi ve 191 araştırma görevlisi olmak üzere toplam 895 akademik personel görev yapmaktaydı.

Akademik birimler

Fakülteler
 Mühendislik Fakültesi
 İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi
 Fen Edebiyat Fakültesi
 Eğitim Fakültesi
 İslami İlimler Fakültesi
 İletişim Fakültesi
 Mimarlık ve Tasarım Fakültesi
 Veteriner Fakültesi
 Turizm Fakültesi
 Tıp Fakültesi
 Sağlık Bilimleri Fakültesi
 Spor Bilimleri Fakültesi

Enstitüler
 Fen Bilimleri Enstitüsü
 Sosyal Bilimler Enstitüsü
 Sağlık Bilimleri Enstitüsü

Yüksekokullar
 Yabancı Diller Yüksekokulu

Meslek Yüksekokulları
 Sosyal Bilimler Meslek Yüksekokulu
 Teknik Bilimler Meslek Yüksekokulu
 Ortaköy Meslek Yüksekokulu
 Güzelyurt Meslek Yüksekokulu
 Sağlık Hizmetleri Meslek Yüksekokulu
 Eskil Meslek Yüksekokulu

Dış ilişkileri
Kafkasya Üniversiteler Birliği'nin üyesidir.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Resmi Facebook Hesabı Resmi Twitter Hesabı Resmi Instagram Hesabı

Türkiye'deki devlet üniversiteleri
2006'da kurulan üniversiteler
2006'da Türkiye'de kurulan oluşumlar
Aksaray ilindeki yapılar
Kafkasya Üniversiteler Birliği

Aksaray Üniversitesi


Rørsump er en lavmose, der er overgroet med rør, det vil sige siv og græsarter, ofte dyrket og brugt af mennesker for høst af afgrøder såsom sukkerrør, papyrus eller tagrør. Rørsump er forskellig fra ellesump, da rørsump overgroes mest af sivarter og dyrkes af mennesker, hvorimod ellesump overgroes typisk af el-arter og dyrkes ikke længere af mennesker, siden stævningsskov gik ud af brug.
Rørsumpe er vigtige former for randzoner. I Danmark er rørsumpe et af de få steder, besøgt af trækfuglen dværgmåge.

Man mener, at vilde sukkerrørbestande opstod i rørsumpe ved flodbredder i Asien.

I danske rørsumpe kan der især vokse det aggressive tagrør, som overtager hele mosen ved at udskille væksthæmmende stoffer, der stopper konkurrenceplanterne fra at vokse ved siden af den.

I danske rørsumpe vokser der også følgende planter:
 Gul iris
 Bittersød Natskygge
 Tuekæruld
 Glanssolhat
 Kattehale
 Duskfredløs
 Smalbladet dunhammer
 Bredbladet dunhammer

Kildehenvisninger

Biologi
Moser
Naturtyper i Danmark

Rørsump


Delschewo oder Delčevo ist der Name folgender Orte:

 Delschewo (Oblast Blagoewgrad), Dorf in der Gemeinde Goze Deltschew, Bulgarien
 Delschewo (Oblast Rasgrad), Dorf in der Gemeinde Isperich, Bulgarien
 Delčevo, Stadt in Mazedonien
 Opština Delčevo, Gemeinde in Mazedonien

Delschewo


NGC 343 este o galaxie spirală situată în constelația Balena. A fost descoperită în anul 1886 de către Frank Muller.

Note

Vezi și

 NGC 342
 NGC 344

Legături externe

 NGC 343 pe WikiSky
 NGC 343 pe spider.seds.org

Galaxii spirale
Obiecte NGC
Constelația Balena
Obiecte astronomice descoperite în 1886
Obiecte astronomice descoperite de Frank Muller (astronom)

NGC 343


Immigration, Refugees and Citizenship Canada (IRCC; ) is the department of the Government of Canada with responsibility for matters dealing with immigration to Canada, refugees, and Canadian citizenship. The department was established in 1994 following a reorganization.

Organization
The Departmental Results Report (2018–2019), stated that a total of 7,414 full-time equivalent employees are currently employed with IRCC. The same report states that IRCC plans to have 7,378 full-time equivalent employees in 2019–2020 and 7304 in 2020–2021.

Organizational structure

Mandate, role and objective

Immigration, Refugees and Citizenship Canada's mandate is specified in the Department of Citizenship and Immigration Act. The Minister of IRCC administers the Citizenship Act of 1977 and its subsequent amendments. The Minister of IRCC works closely with the Minister of Public Safety in relation to the administration of the Immigration and Refugee Protection Act.

IRCC, together with its partners, has the responsibility of conducting "the screening of potential permanent and temporary residents to protect the health, safety and security of Canadians." The issuance and control of Canadian passports and other travel documents that facilitate the travel of Canadian citizens, permanent residents and protected persons is also under the responsibility of IRCC.

In collaboration with its partners," IRCC will continue to work to build a "stronger Canada" in promoting programs and services geared towards helping newcomers to successfully integrate and fully live the Canadian way of life, maximizing their abilities to help build better communities. Instill in them the values, duties and responsibilities as new Canadians without prejudice regardless of their race and religious beliefs. It also aims to advance in terms of its immigration and humanitarian activities and policies.

The objective of IRCC is to be instrumental in helping build a stronger Canada through immigration which aims to continue its humanitarian efforts that is known all over the world. The vision is to solidify the goal of creating a stable economic agenda as well as its social and cultural landscape.

History
Further Information: History of immigration to Canada

Prior to the establishment of the Naturalization Act of 1947, persons who were born in Canada, as well as those who were naturalized Canadians regardless of their country of origin, were all categorized as British subjects. Therefore, during these times, "citizen" and "citizenship" referred to people living in Canada rather than those in possession of Canadian citizenship status.

When the Citizenship Act was put in place, it formalized the sense of nationalism and Canadian identity to its citizenry. Under the British North America Act of 1867, immigration responsibilities were shared by the federal government and provincial/territorial governments and commissions.

Citizenship and immigration legislations
Immigration and citizenship legislation are laws that set standards, policies and practices in accordance with the Citizenship Act. The following is the chronology of Canadian immigration and citizenship laws.

Facilities
IRCC operates a large network of "Citizenship and Immigration Centres" throughout Canada such as Case Processing Centres (CPCs), Centralized Intake Offices (CIOs), and Operations Support Centres (OPCs), as well as an important number of embassies, high commissions, and consulates abroad.

Domestic

International
Canadian embassies and consular offices across the world play an important role in safeguarding its citizens while abroad. There are identified countries in different regions around the globe that are strategically located and serve as case processing centres for students, temporary residents, visitors, refugees and landed immigrants visa applications.

Service Canada is responsible for some of the domestic field operations of the department, while the Canada Border Services Agency controls enforcement and entry control at ports of entry.

IRCC remains responsible for the establishment of policies and processing of permanent and temporary resident visa, refugee protection and citizenship applications.

Acts and regulations

Immigration, Refugees and Citizenship Canada was created and is guided by the principles provided in specific Canadian laws. The Canadian Charter of Rights and Freedom is its guiding light in enforcing immigration policies and laws, and preserving human rights. The below list of acts and regulations highlights the guiding principles for IRCC's operations and dealings with other organizations, both in Canada and abroad.

Acts

Enumerated below are the Acts that are used and applied under any circumstances related to Canadian immigration, refugees, and citizenship.

Regulations

Canadian regulations are enacted by the Parliament of Canada and are carried out as provided by the law. Regulations are generally sets of rules but have the weight of the rule of law, they can be more detailed such as "include definitions, licensing requirements, performance specifications, exemptions, forms, etc." The acts that govern IRCC are backed up with these sets of regulations.

Funding

The Departmental Results Report for 2018–2019 reported that the actual spending amount by IRCC was . The budget was spent through various immigration programs.

As part of an initiative called the "Settlement Program and Resettlement Assistance Program," updated application forms are provided online by IRCC for available funding opportunities for settlement organizations across Canada. This program supports partners in providing services that enable smooth transitions for the settlement of newcomers. The services can vary from language skills development in both official languages (English and French), employment opportunities banking on the newcomers educational backgrounds and skills. The four areas of focus for the program are:

 "information and orientation;"
 "language training and skills development;"
 "labour market access;" and
 "welcoming communities."

IRCC also funds the Refugee Resettlement Assistance Program (RAP) by financing individual or family asylum seekers in finding temporary accommodations upon arrival in Canada, and eventually, locating a permanent place to live, supporting the ability to purchase daily basic needs and providing assistance with the development of general life skills.

The Government of Canada welcomed 25,000 Syrian Refugees by the end of February 2016 and also partook in funding this commitment in opening doors to this specific group of refugees. The refugees came into the country in three different refugee immigration schemes and are given up to 6 months of financial aid until they can fully stand on their own:

 Privately Sponsored Refugees (PSRs), who were financially supported by private citizens or organizations;
 Government Assisted Refugees (GARs), who were funded by IRCC through the Refugee RAP; and
 Blended Visa Office-Referred Refugees (BVORs), which is a type of refugee classified by UNCHR and subsequently paired with Canadian private sponsors.

Quebec Skilled Worker Program
Quebec is the only province in Canada that is not a part of the Provincial Nominee Program (PNP), instead having its own system—the Quebec Skilled Worker Program (QSWP)—for the induction of immigrants into the province. The QSWP is the application process to be followed by foreign skilled workers interested in taking up Canadian permanent residency and living in Quebec.

In order for an overseas-born person to be able to immigrate to Canada through the QSWP, a 2-stage application process will have to be followed. The process begins with securing the Quebec Selection Certificate (Certificat de sélection du Québec, CSQ) from the province's Ministry of Immigration, Francisation and Integration.

After assessing the applicant on their own criteria, the province of Quebec will issue a CSQ as proof that the applicant has indeed been accepted by Quebec as a potential immigrant to the province. After the CSQ has been issued, the applicant will then have to apply to IRCC directly for the processing of their permanent residency in Canada. Applicants going through this program are expected to have at least 4 years of total processing time before permanent residency is approved. The estimated processing time is calculated while taking into consideration the time required for potentially submitting biometrics, if needed.

While generally considered to be a much longer process as compared to the federal Express Entry System of Canada, which takes only 6 months for 80% of the applications, there are nevertheless certain advantages that the QSWP has over the Express Entry.

Processing times of Express Entry vs Quebec Skilled Worker

Criticism

Quality of service
IRCC has been claimed to lack properly-managed client support channels to assist applicants with their enquiries regarding their applications. Telephone calls to IRCC for permanent residency have an average wait time of 40 minutes. Customer support agents have been said to be untrained and lacking domain knowledge to answer an applicant's questions. There have been instances where web-based Case Specific Enquiries have been claimed to have lacked a proper response to applicants' questions. Examples include instances where applicants' additional documents were not routed to the proper department, thus leading to delays with, and, in some cases, rejection of, applications. As in the case of Vegreville Case Processing Centre, the Case Processing Centre responsible for examining applications was found to have lacked overall quality. As per Global News:According to a review of 996 files handled at the Vegreville Case Processing Centre in Alberta, which deals with permanent residence applications, between November 1 and December 6, 2014, the quality management team found that of the 617 request letters sent to applicants

 13% did not address all missing items;
 23% had either no timeline, an incomplete timeline, or did not mention the consequences of failing to reply to the request; and
 6%  were either "not professional" or chose the incorrect template form.
 Of 426 files that received a second review, decisions were still pending on 149 owing to errors made at an earlier stage.

Processing delays for Quebec Skilled Worker Program

Due to delays, the Quebec Skilled Worker Program is not popular among highly-skilled immigrants who have other pathways of faster immigration to the rest of Canada. Moreover, skilled workers who are currently working or residing in Quebec are not eligible to apply through Express Entry according to the Canada–Québec Accord. These processing delays have led to many skilled workers and international students moving out of Quebec for faster immigration processing and the province of Quebec experiencing scarcity of skilled foreign workers.

Citizenship Commission

Under Immigration, Refugees and Immigration Canada, the Citizenship Commission is responsible for the administration of citizenship grants to new applications who are admissible for Canadian citizenship. Composed of citizenship judges across Canada, the Commission's mandate is to administer Oath of Citizenship; process and approve citizenship applications that meet residency requirements; educate new citizens with their civil responsibilities as new Canadians; and "to promote citizenship in communities."

Decisions will be made according to individual application circumstances, hence, making each citizenship judge unique and "independent decision makers." However, their decisions are subject for judicial review by the citizenship applicants and by the Minister of IRCC. Citizenship judges must follow the principles provided by administrative law and natural justice as well as the Citizenship Act, Citizenship Regulations and other relevant precedents applicable to each individual case.

Citizenship judges

Citizenship judges are obliged to obey the mandate as stated by the Citizenship Commission under the Citizenship Act and the Citizenship Regulations. They provide citizenship application assessment ensuring that the applicants meet the necessary requirements, such as residency, they will administer the Oath of Citizenship during ceremonies and review the rights, privileges and duties of a Canadian citizen, conduct hearings, and supply written decisions following timeline set by the regulation. They are also asked to maintain the integrity of the citizenship application process.

The following are those currently serving, as of November 1, 2018, as citizenship judges:

Suzanne Carrière
Hardish Dhaliwal
Carol-Ann Hart
Rochelle Ivri
Joan Mahoney
Marie Senécal-Tremblay
Rania Sfeir
Rodney Simmons
Maj. Claude Villeneuve
Albert Wong

See also
 Canada Border Services Agency
 Immigration and Refugee Board of Canada
 Canadian nationality law
Immigration and Refugee Protection Act
Immigration to Canada
 Economic impact of immigration to Canada
Permanent residency in Canada
 Temporary resident
 Quebec Selection Certificate
 Human Resources and Skills Development Canada
 Canada–United States Safe Third Country Agreement
 STCA

Notes

References

External links

 Immigration and citizenship
Canada.ca
Immigration, Refugees and Citizenship Canada Login
 e-CAS Tracker: A tool that automatically notifies people when their application status is updated on Citizenship and Immigration Canada's e-CAS service.

Federal departments and agencies of Canada
Immigration to Canada
Canada
Ministries established in 1994
1994 establishments in Canada
Migration-related organizations based in Canada


El nictibio rufo (Nyctibius bracteatus), también denominado biemparado rufo y urutaú rojo, es una especie de ave caprimulgiforme de la familia Nyctibiidae que vive en Sudamérica.

Distribución y hábitat
Se encuentran en el Ecuador, (al noreste, sobre el 25% del país), y Perú en la población más grande, además de la un población disjunta a 1600 km al suroeste en el Perú y la frontera de Bolivia, (alrededor de 1/30 de Perú). Se encuentra en menor proporción en Brasil, Colombia, Guayana Francesa y Guyana.

Su hábitat natural son las selvas húmedas tropicales de tierras bajas.

Referencias

Enlaces externos
  Videos en Internet Bird Collection
 Foto;  Artículo "Observación de aves en el Perú"
 Foto-Alta resolución; Artículo mangoverde
 Foto; Artículo mindobirds.com

Bracteatus
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1846
Taxones descritos por John Gould

Nyctibius bracteatus


The National Film Archive of India (NFAI) was established as a media unit of the Ministry of Information and Broadcasting in February 1964. It is was a member of the International Federation of Film Archives.

In March 2022, it was merged with National Film Development Corporation.

Objectives
Its three principal objectives are: to trace, acquire and preserve for posterity the heritage of Indian cinema; to classify, document data and undertake research relating to films; to act as a centre for the dissemination of film culture.

Organization
With headquarters at Pune, Maharashtra, NFAI had three regional offices at Bangalore, Calcutta and Thiruvananthapuram. Developed from scratch by P. K. Nair, NFAI's activities related to the dissemination of film culture were manifold. Its distribution library consists of about 25 active members throughout the country and it also organizes joint screening programmes on a weekly, fortnightly and monthly basis in six important centres. The archive contains over 10,000 films, over 10,000 books, over 10,000 film scripts, and over 50,000 photographs. Another important programme conducted by the archive is the film teaching scheme comprising long and short-term film appreciation courses conducted in collaboration with the Film and Television Institute of India (FTII) and other educational and cultural institutions. At the international level, NFAI has supplied several Indian classics for major screening programmes.

The NFAI's archive keeps a stock of films, video cassettes, DVDs, books, posters, stills, press clippings, slides, audio CDs, and disc records of Indian cinema dating back to the 1910s.

State of preservation
On 8 January 2003, a large fire caused a massive destruction in the vault of NFAI housed in the Prabhat Studio complex of FTII in Pune, in which unduplicated irreplaceable films with a nitrate base were destroyed. Ravi Shankar Prasad the then Minister of State, Ministry of Information and Broadcasting, Government of India announced in the Rajya Sabha that 607 films in 5,097 reels were lost in the fire. Among the greatest loss were films by Dadasaheb Phalke including: Raja Harishchandra (1913), Lanka Dahan (1917) and Kaliya Mardan (1919). Important films produced by Prabhat Film Company, Wadia Movietone, Bombay Talkies and New Theatres, were also gutted, namely: Bhakta Prahlada (1932), Amar Jyoti (1936), Manoos (1939), Aage Badho (1947) and others.

In March 2019, the Comptroller and Auditor General of India reported that 31,000 reels at the NFAI were reported lost or destroyed, when it audited the records between May 1, 2015, and September 30, 2017.

References

External links

National Film Archive of India Official Website
National Film Archive of India YouTube Channel

1964 establishments in Maharashtra
Government agencies established in 1964
Film archives in India
Archives in India
Film organisations in India
Film preservation
Organisations based in Pune
Ministry of Information and Broadcasting (India)

National Film Archive of India


Lothar de Maizière (; born 2 March 1940) is a German Christian Democratic politician.  In 1990, he served as the head of the first democratically elected government of East Germany, holding this office during the final months before German reunification. Subsequently he briefly served as a minister in the new government of the unified Federal Republic of Germany.

Family background
Maizière belongs to a noble family which takes its name from Maizières-lès-Metz who, as Huguenots, fled France for asylum in Prussia in the late 17th century; the Maizière family attended French-language schools and Huguenot churches in Berlin until the beginning of the 20th century. He is a son of the lawyer Clement de Maizière. His uncle Ulrich de Maizière was Inspector General of the Bundeswehr (the West German Armed Forces). His cousin Thomas de Maizière was a close advisor to Former Chancellor Angela Merkel and served as the Federal Minister of the Interior from 17 December 2013 to 14 March 2018 in Merkel's third cabinet.

Early life and education
Lothar de Maizière was born in Nordhausen, Thuringia, and attended the ancient Berlinisches Gymnasium zum Grauen Kloster, where he was one of the last pupils before the school closed in 1958. He next studied viola at the Hanns Eisler College of Music in East Berlin from 1959 to 1965.  He played in the Berlin Symphony Orchestra before going on to study law (by distance learning, through the Humboldt-Universität zu Berlin) from 1969 to 1975.

Career
A longtime member of the East German Christian Democratic Union, Maizière helped oust the party's pro-Communist leadership after the fall of the Berlin Wall.  He was elected the party's chairman in November 1989. In the first—and as it turned out, only—free election held in East Germany, Maizière was elected to the Volkskammer.  One month later, he succeeded Hans Modrow as Premier and held this position from 12 April until 2 October 1990, heading the de Maizière cabinet.  He ran on a platform of speedy reunification with the Federal Republic of Germany (from 1949 to 1990, West Germany).  As premier, Maizière signed the Treaty on the Final Settlement with Respect to Germany (the so-called "Two Plus Four Treaty"), which ended the four wartime allied powers' rights and responsibilities in Berlin and Germany, and which preceded German reunification.  The treaty provided that it would be signed by the four allies and the two Germanies but ratified only by newly reunified Germany and the allies.  In accordance with that treaty, East Germany ceased to exist on 3 October, and its territory was annexed by the Federal Republic.

After German reunification, he was appointed Minister for Special Affairs in the CDU government of chancellor Helmut Kohl, until his resignation on 17 December 1990 amid rumours that he had worked for the East German Stasi (Stasi name: IM Czerni).

References

External links

1940 births
Living people
German untitled nobility
People from Nordhausen, Thuringia
Lothar
Leaders of East Germany
Christian Democratic Union (East Germany) politicians
Christian Democratic Union of Germany politicians
Members of the 10th Volkskammer
Foreign Ministers of East Germany
Prime Ministers of East Germany
Humboldt University of Berlin alumni
Members of the Bundestag for Berlin
Members of the Bundestag for Brandenburg
People of the Stasi

Lothar de Maizière


Čudesne zvijeri: Grindelwaldova zlodjela (eng. Fantastic Beasts: The Crimes of Grindelwald) je fantasy film iz 2018. godine u režiji David Yatesa.

Film je nastavak i drugi dio serijala Čudesne zvijeri, spin-off i prednastavak filmskog filmskog serijala o Harry Potteru, inspiriran istoimenom knjigom J. K. Rowling, ovdje također scenarista. Film se vrti oko događaja Newta Scamandera i Albusa Dumbledorea koji pokušavaju omesti mračnog čarobnjaka Gellerta Grindelwalda.

Radnja

1927., šest mjeseci nakon uhićenja, moćni mračni čarobnjak Gellert Grindelwald bio je zatočen u MACUSA-i, gdje mu je uklonjen jezik kako bi ga spriječili da koristi svoje izvanredne uvjerljive vještine na tamničarima. Međutim, tijekom premještaja iz New Yorka u London, Grindelwald uspijeva, uz pomoć Abernathyja, zaposlenika Ministarstva, ubiti zaštitare i pobjeći preuzimanjem kočije koja ga je trebala odvesti u Englesku.

Tri mjeseca kasnije, Newt Scamander obratio se britanskom ministarstvu magije tražeći povratak prava na međunarodna putovanja, koja su mu ukinuta nakon posjeta New Yorku. U Ministarstvu, Newt upoznaje Aurora Letu Lestrange, staru školsku kolegicu koja je sada zaručena za Newtovog starijeg brata, Theseusa. Tijekom saslušanja, Newtu se nudi prilika da se vrati na putovanje izvan Britanije ako pristane surađivati s Ministarstvom, zajedno s Theseusom, u potrazi za Credence Bareboneom, opskurnim preživjelim događajima u New Yorku. Vjeruje se da je Credence posljednji preživjeli iz duge linije čistokrvnih čarobnjaka, a Grindelwald, kao i zainteresiran za moć Obscura koji se nalazi u njemu. U njemu vidi sredstva da može postići svoje ciljeve.

Nakon što je odbio ponudu, Newta tajno kontaktira Albus Dumbledore, tada učitelj obrane od mračnih sila u školi Hogwarts, koji ga traži da ode u Pariz u potrazi za Credenceom, kao i da mu pomogne u borbi protiv Grindelwalda jer, iz neodređenog razloga, Dumbledore se ne može osobno boriti s njim.

Glumačka postava
 Eddie Redmayne kao Newt Scamander: Zaposlenik britanskog ministarstva magije u Direkciji za zvijeri Odjela za regulaciju i kontrolu magičnih stvorenja, kao i samoproglašeni magizoolog. Sudjelovao je u ispravljanju događaja nasilnog napada na grad New York u prosincu 1926. u kojem je sudjelovao mračni čarobnjak Gellert Grindelwald. On je pouzdanik Albus Dumbledorea, unatoč tome što je bio izopćenik iz određenih krugova britanskog čarobnjačkog društva zbog svoje prošlosti.
 Joshua Shea kao Newt Scamander mlađi.
 Katherine Waterston kao Porpentina "Tina" Goldstein: Promovirani MACUSA (Čarobni kongres Sjedinjenih Država) Auror. Igrala je ulogu u sprječavanju Gellerta Grindelwalda tijekom incidenta u Obscurusu 1926. godine, za što su ona i Newt u početku bili glavni krivci.
 Dan Fogler kao Jacob Kowalski: No-Maj (američki naziv za bezjaka) veteran Prvog svjetskog rata i trenutni vlasnik pekare, Newtov prijatelj, i primarni ljubavni interes za Queenie. U Grindelwaldovim zlodjelima otkriveno je da Swooping Evil (Obrušavajuće zlo) otrov briše samo "loša sjećanja", a susret s Newtom, Queenie i Tinom i učenje čuda Magije sve je samo ne loša uspomena za Jacoba.
 Alison Sudol kao Queenie Goldstein: Lijepa i živahna mlađa sestra Tine, koja je radila zajedno s njom u Saveznom uredu dozvola za štapiće nakon što je Tina degradirana. Ona je moćna prirodna Legiliment, koja se zaljubi u Jacoba, unatoč čarobnjačkim zakonima koji zabranjuju odnose s bezjacima.
 Ezra Miller kao Credence Barebone: Posvojeno dijete Mary-Lou Barebone, teško zlostavljano i potlačeno. Bijesan zbog ponašanja ljudi prema njemu, tijekom incidenta 1926. godine oslobodio je svoj Obscurus na grad New York, uzrokujući široko uništenje. Preživio je u malom fragmentu Obscurusa i sada ga traži nekoliko različitih skupina.
 Zoë Kravitz kao Leta Lestrange: Emocionalno oštećena i zbunjena mlada žena koja još uvijek ima neku kontrolu nad Newtom, koji je jednom bio, a možda i još uvijek jest, zaljubljen u nju. Izopćena od strane svojih kolega, studenata u Hogwartsu, sprijateljila se s mladim Newtom. Potječe iz povijesno bogate čistokrvne obitelji zloglasne po prihvaćanju Mračne sile. Trenutno je zaručena za Theseus Scamandera, Newtovog brata, a radi u britanskom Ministarstvu magije kao asistentica Torquil Traversa, šefa magične policije.
 Thea Lamb i Ruby Woolfenden kao mlađe verzije Lete Lestrange.
 Callum Turner kao Theseus Scamander: Stariji brat Newt Scamandera koji radi u Aurorovom uredu Odjela magičnog pravosuđa, borio se u Prvom svjetskom ratu, a opisan je kao "ratni heroj". Dva brata dijele uvjetno topao odnos, pomalo narušen njihovim različitim osobnostima i uvjerenjima. Prethodnu godinu proveo je u lovu na Grindelwalda s timom britanskih Aurora. Theseus je trenutno zaručen za Letu Lestrange.
 Claudia Kim kao Nagini: Glavna atrakcija čarobnjačkog cirkusa i frik showa pod nazivom "Circus Arcanus i Maledictus", koji nosi prokletstvo krvi koje će je na kraju trajno pretvoriti u zmiju. Otkad zna za sebe, Skender je iskorištavao njezine transformacijske moći. Nagini se sprijatelji s Credence Bareboneom dok radi kao radnik u cirkusu. Nagini će na kraju postati zloglasni suputnik Lord Voldemorta.
 William Nadylam kao Yusuf Kama: Francusko-senegalski čarobnjak koji je proveo mnogo godina opsesivno tražeći Credencea i konačno ga pronašao u Parizu u "Circus Arcanusu".
 Isaac Domingos kao mlad Yusuf.
 Kevin Guthrie kao Abernathy: Tinin i Queeniein prethodni MACUSA nadzornik, sada odan sljedbenik Grindelwalda.
 Jude Law kao Albus Dumbledore: Izuzetno utjecajan i moćan čarobnjak u Britanskoj čarobnjačoj zajednici, poznat u britanskom Ministarstvu magije i širom čarobnjačkom svijetu po svojoj akademskoj briljantnosti. Trenutno profesor obrane od mračnih sila u Hogwartsu. Kao tinejdžer, on i Grindelwald postali su "bliži nego braća". Snažan saveznik Newt Scamandera, pozvan je da pomogne oduprijeti se Grindelwaldovoj vladavini terora.
 Toby Regbo reprizira svoju ulogu iz filma Harry Potter i Darovi smrti 1. dio, kao mlađi Dumbledore.
 Johnny Depp kao Gellert Grindelwald: Ozloglašeni moćni mračni čarobnjak koji je izazvao masovno nasilje, teror i kaos širom svijeta, nastojeći voditi novi "Čarobnjački svjetski poredak" na temelju svoje snažne vjere u čarobnjačku superiornost. Kao tinejdžer, on i Dumbledore su postali ljubavnici. Pobjegao je iz MACUSA-e u New Yorku i obnovio svoje napore za čistokrvnu svjetsku dominaciju.
 Jamie Campbell Bower reprizira svoju ulogu iz filma Harry Potter i Darovi smrti 1. dio kao mladi Grindelwald.

Produkcija

Razvoj
U listopadu 2014. godine Warner Bros. je najavio film kao "barem" jedan dio fantastične trilogije Čudesnih zvijeri i odredio datum 16. studenoga 2018. David Yates potvrđen je za redatelja ua sva tri filma.

U srpnju 2016. godine Yates je potvrdio da je J. K. Rowling već napisala scenarij za film. Yates je govorio o filmu za "Entertainment Weekly", rekavši da će film uzeti novi smjer od prvog dijela i da će uvesti nove likove u svemir Harry Pottera. Nekoliko mjeseci kasnije objavljeno je da će se filmska serija Čudesne zvijeri sastojati od pet filmova i da će Eddie Redmayne reprizirati svoju ulogu Newt Scamandera u svim nastavcima.

Snimanje
Snimanje filma započelo je 3. srpnja 2017. u studiju "Leavesden" u Londonu, a završilo 20. prosinca iste godine. 2018. su odrađena dodatna snimanja.

Budžet filma je bio je 200 milijuna dolara.

Izvori

Vanjske poveznice

 na Warner Bros.

Fantastic Beasts: The Crimes of Grindelwald na Box Office Mojo

Američki filmovi 2010-ih
Fantastični filmovi
Harry Potter

Čudesne zvijeri: Grindelwaldova zlodjela (2018.)


A eleição municipal da cidade brasileira de Imperatriz em 2012 ocorreu em 7 de outubro do mesmo ano. O prefeito Sebastião Madeira, do PSDB, foi reeleito no primeiro turno.

Resultado da eleição

Primeiro turno

Imperatriz
2012

Eleição municipal de Imperatriz em 2012


බුද්ධිසේන දයාරත්න වික්‍රම (දෙමළ: புத்தி விக்கிரம, ඉංග්‍රීසි: Buddhi Wickrama ; 19 ජනවාරි 1939 - 5 ජනවාරි 2023) සාමාන්‍ය වශයෙන් බුද්ධි වික්‍රම ලෙසින් හැඳින්වෙන, යනු ශ්‍රී ලංකා සිනමාවේ, වේදිකාවේ සහ රූපවාහිනියේ නළුවෙක් විය. ඔහු වඩාත් කැපී පෙනෙන්නේ "තාරාදේවි", "දූ දරුවෝ" "සුසීමා" සහ "අඹ යහළුවෝ" රූපවාහිනී නාට්‍යවල රඟපෑ චරිත සඳහා ය.

පෞද්ගලික ජීවිතය
ඔහු 1939 ජනවාරි 19 වන දින ශ්‍රී ලංකාවේ ගාල්ලේ හීනටිගලදී පවුලේ දෙවැනි දරුවා ලෙස උපත ලැබීය. ඔහුගේ පියා තැපැල් දෙපාර්තමේන්තුව සේවය කළේය. ඔහු හීනටිගල සාරිපුත්‍ර විද්‍යාලයෙන් ප්‍රාථමික අධ්‍යාපනය සහ මහින්ද විද්‍යාලය වෙතින් ද්විතීයික අධ්‍යාපනය සම්පූර්ණ කළේය. ඔහුට වැඩිමහල් සහෝදරයෙක් සහ බාල සහෝදරියන් දෙදෙනෙක් සිටී. ඔංචිල්ලා පැද්දීමේදී එයින් ඇදවැටීමෙන් බුද්ධිගේ නළලෙන් ලේ එනවා දු‍ටු ඔහුගේ පියා එයින් ඇතිවූ හෘදයාබාධයකින් මිය ගියේය.

ඇය 1975 වසරේ සිට අයිරාංගනී වන්නකුකෝරාල සමඟ විවාහ වී සිටින අතර මෙම යුවළට කුෂ්ලානි නම් එක් දියණියක් සිටී. ඔහුට අයිරාංගනී මුණගැසෙන්නේ ඔවුන් දෙදෙනාම පිඟන් භාණ්ඩ සංස්ථාවේ සේවය කරන අතරතුරය.

2014 දී ඔහු බයිපාස් සැත්කමකට භාජනය විය. ඊට පස්සේ 2016 නාට්‍යයෙන් අයින් වුණා.ඊට පස්සේ තුවාලය සනීප වෙලා සෑහෙන කාලයක් බෙහෙත් කළා. නහර ගැට ගැසීම නිසා කකුල අවහිර වී ඔහු නැවත අසනීප වීමට පටන් ගත්තේය. ඔහුගේ දෙපා හිරිවැටුණු තැන වසර පහක පමණ කාලයක සිට මේ තත්ත්වය කෙමෙන් කෙමෙන් වර්ධනය වෙමින් පැවතුනු අතර වසර තුනහමාරක් පමණ කාලයක් වික්‍රම රෝද පුටුවකට සීමා විය. දිනක් ඔහු රෝද පුටුවට නැඟීමට යාමේදී බිත්තියක හැපීම නිසා උකුල් සන්ධිය විස්ථාපනය වූ අතර දැනට මාස හතරක පමණ කාලයක සිට ඔහු සම්පූර්ණයෙන්ම ඇඳට සීමා වී ඇත. ඒ වැටීමත් සමග කතා කිරීමත් අපැහැදිලි විය.

මේ අතර 2017 දී ඔහුට පාකින්සන් රෝගය වැළඳී ඇති බව හඳුනා ගන්නා ලදී.

වෘත්තීය ජීවිතය
ඔහු පාසල් කාලයේ විනී විතාරණ නිෂ්පාදනය කළ ''අවුරුද්ද'' වේදිකා නාට්‍යයේ රඟපෑවේය. ඉන්පසුව, ඔහු 1959 දී මිනින්දෝරු දෙපාර්තමේන්තුවේ නිර්මාණකරුවෙකු ලෙස සේවය කළ අතර එහිදී ඔහුට සහෝදර නළුවන් වූ ධම්ම ජාගොඩ, සැන්ටින් ගුණවර්ධන, ෂෙල්ටන් ද සිල්වා සහ මර්වින් ජයතුංග මුණ ගැසුණි. මේ කාලය තුළ ජී.ඩී.එල්. පෙරේරා ආරම්භ කළ "කලා පෙළ" නාට්‍ය කණ්ඩායම සමගද එක්වෙන ලදි. 1962 දී ඔහු ජී.ඩී.එල්. ගේ "මඟුල් මතේ" නාට්‍යයේන් වේදිකා නාට්‍යය ජීවිතය ආරම්භ කරන ලදි. ඉන්පසුව අන්දරේ, පරස්තාව, කාමරේ පොරේ, ජනේලය, තොටුපල, මෙහෙව් ලෝකයක්, කොන්තරේ, මනරංජන වැඩ වර්ජන, හොටබරි යුද්දේ, අපායේ අවුරුදු, සහ ශ්‍රී වික්‍රම වැනි වේදිකා නාට්‍ය රැසක ඔහු රඟ පෑවේය.

මිනින්දෝරු දෙපාර්තමේන්තුවෙන් අස්වී බුද්ධි පිඟන් භාණ්ඩ සංස්ථාවට බැඳුණි. ඔහුගේ අවසන් අවසන් වරට වේදිකාවේ රගපෑවේ ආර්. ආර් සමරකෝන්ගේ දූවිලි වේදිකා නාට්‍යයයි.

1964 දී ජී.ඩී.එල්. පෙරේරා විසින් අධ්‍යක්ෂණය කරන ලද "සාම" චිත්‍රපටයෙන් ඔහු සිය මංගල සිනමා රංගනයට පිවිසියේය. ඉන්පසුව 1967 දී ''සැඩොල් කඳුළු'' චිත්‍රපටයේ රඟපාන ලදි. මේ අතර, ඔහු විලේජ් බයි ද සී, වෝටර්, ගුඩ් මැරේජස් හා ද ග්‍රේටස්ට් ගිෆ්ට් වැනි විචාරාත්මක පැසසුම් ලද විදේශීය චිත්‍රපට සහ කතාමාලාවල ද රඟපෑවේ ය. ''වැලිකතර'' චිත්‍රපටයේ ගෝරින් මුදලාලිගේ මිතුරෙකු ලෙසත්, හාරලක්‍ෂය චිත්‍රපටයේ මංකොල්ලකාරයකු ලෙසත් ජනප්‍රිය චරිත රැසක් ඔහු රඟපෑවේය.

1998 වසරේ ලුෂන් බුලත්සිංහල විසින් අධ්‍යක්ෂණය කරන ලද එක මවකගේ දරුවෝ කතාමාලාව හරහා ඔහුගේ ප්‍රථම රූපවාහිනී දර්ශනය විය. ඉන්පසු ඔහු දශක දෙකක් තුළ 'ගම් පෙරළිය', 'සුසීමා', සහ 'බව තරණ' වැනි රූපවාහිනී කතාමාලා 40 කට වැඩි ගණනකට පෙනී සිටියේය. ඔහුගේ අවසන් රූපවාහිනී දර්ශනය ලෙස 2012 දී ඔහු 'බව තරණ' ටෙලිනාට්‍යයේ රගපෑවේය. ඒ අතර "දූ දරුවෝ" ටෙලිනාට්‍යයේ පුන්සිරිගේ පියා ලෙස ඔහු කළ චරිතයත්, "අඹ යහළුවෝ" යොවුන් කතා මාලාවේ 'කැඳලන්ද' චරිතයත් විචාරක පැසසුමට හා ජනප්‍රියත්වයට පාත්‍ර විය.

මරණය
2023 ජනවාරි 5 වන දින වික්‍රම වයස අවුරුදු 73 දී අභාවප්‍රාප්ත වූ අතර මීට පෙර හෝමාගම රෝහලේ ප්‍රතිකාර ලබමින් සිටියේය.

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳි

ශ්‍රී ලාංකික නළුවෝ
සිංහල ජනයා
2023

බුද්ධි වික්‍රම


Gjoko Hadžievski (født 31. marts 1955) er en tidligere makedonsk fodboldspiller og træner.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Nordmakedonien

Gjoko Hadžievski


O filme sobre crimes, ou cinema criminal, é um gênero cinematográfico cujas temáticas giram em torno do crime em seu sentido mais amplo, inspirado na literatura policial ou em eventos reais. Já o filme de ação ou o cinema fantástico, é um gênero amplo que agrega e agrega outros gêneros mais específicos, como o filme de gangster, o filme policial, ou o film noir. Para Vincent Pinel, é um "domínio sem qualquer homogeneidade".

Notas

Bibliografia
 .
 .
 .

Crimes

Filme sobre crimes


Plusieurs communes ont un boulevard nommé en hommage à Joseph Gallieni :

Boulevard Gallieni, actuel boulevard du Colonel-Bougara à Alger ;
 Boulevard Gallieni, actuel boulevard de la Soummam à Oran.

Boulevard Gallieni à Argenteuil ;
 Boulevard du Maréchal-Gallieni à Dijon ;
 Boulevard Gallieni à Gennevilliers ;
 Boulevard du Maréchal-Gallieni à Hénin-Beaumont ;
 Boulevard du Maréchal-Gallieni à Lagny-sur-Marne ;
 Boulevard Gallieni à Lorient ;
 Boulevard Gallieni à Neuilly-Plaisance ;
 Boulevard Gallieni à Nogent-sur-Marne ;
 Boulevard Gallieni à Paris ;
 Boulevard Gallieni au Plan-de-la-Tour ;
 Boulevard Gallieni à Sénas ;
 Boulevard Gallieni à Vic-en-Bigorre ;
 Boulevard Gallieni à Villeneuve-la-Garenne.

Voir aussi

Gallieni Boulevard

Boulevard Gallieni


Energy Vault est une société de stockage de l'énergie dont le siège d'exploitation est basé en Suisse (devenue en 2022 une holding de droit américain à l'occasion de son entrée en bourse), spécialisée dans les produits de stockage d'énergie de longue durée basés sur l'énergie gravitationnelle et cinétique.

Le produit principal d'Energy Vault est une batterie gravitaire utilisant un système de treuils ascensionnels pour stocker l'énergie en empilant de lourds blocs en matériau composite en hauteur, transformant l'énergie électrique disponible en énergie potentielle, alors que lorsque la demande d'électricité est élevée, ces grues-treuils procèdent à la redescente de ces blocs un à un, en utilisant la réversibilité des moteurs de levage qui fonctionnent alors comme des générateurs et restituent l'électricité vers le réseau de distribution. Cette solution est présentée comme une alternative pour les zones ou un système de pompage-turbinage ne peut être construit, faute de relief suffisant, ou pour disposer d'une capacité de stockage à proximité de zones de production d'énergie renouvelable non pilotable (parc éolien ou solaire). La technologie présente un cycle de vie plus long que celui des batteries chimiques, sans perte d'efficacité à long terme, une consommation de terres rares très faible et un cycle de vie plus vertueux (la structure métallique et les blocs-poids pouvant être issus de l'économie circulaire. La société annonce un rendement pouvant atteindre 90%

Histoire
En 2017, Energy Vault a été fondée au sein du startup studio californien Idealab.

En mai 2019, Energy Vault a obtenu un financement du cimentier mexicain Cemex avant d'obtenir 110 millions de dollars complémentaire du SoftBank Vision Fund et a remporté le prix Fast Company's World Changing Idea Award pour le stockage d'énergie à grande échelle.

En 2020, Energy Vault a été nommée Technologie pionnière par le Forum économique mondial et a achevé la construction d'une unité de démonstration en Suisse (Tessin).

En 2021, Energy Vault annonce un investissement de Aramco Energy et un complément de financement des investisseurs existants Prime Movers Lab, SoftBank Vision Fund, Helena et Idealab X.

Le 14 février 2022, Energy Vault Holdings, Inc. est introduit à la Bourse de New York, à la suite d'un regroupement avec Novus Capital Corporation II. La transaction lève environ 235 millions de dollars en produit brut en plus de sa série C récemment annoncée de 107 millions de dollars et des frais de licence de 50 millions de dollars d'Atlas Renewable pour financer l'exécution de sa stratégie de croissance.
L'impact paysager du prototype a incité la société a développer des alternatives mieux intégrées à leur environnement, sous le nom d'EVRC (Energy Vault Resiliency Center). Au moment de son introduction en bourse, il n'était pas possible de déterminer si d'autres implémentations ont été réalisées au delà du démonstrateur EV1.

Démonstrateur
En 2020, un prototype fonctionnel (appelé EV1) est construit à Arbedo-Castione dans le Tessin. Il prend la forme d'une grue-tour de  de haut, équipée de trois bras symétriques superposés à son sommet, chaque bras portant un treuil mobile de part et d'autre de l'axe de rotation. Le mât est entouré d'un ensemble de blocs de 35 tonnes (constitués de déchets lourds stabilisés) qui peuvent être stockés à proximité du sol (les bras ont une portée de 50m) ou empilés à proximité du centre de rotation.
Outre la partie électromécanique, la solution couvre également des logiciels de pilotage basés sur l'analyse continue et l'anticipation de l'offre et de la demande énergétique, et des paramètres environnementaux de l'installation (température, vent…).
La capacité de stockage du démonstrateur est de 35 MWh pour une puissance de crête de 4 MW, soit ce que produisent deux éoliennes terrestres ou une éolienne offshore à plein régime durant un peu plus de . La société annonce un coût de stockage moyen unitaire de l'ordre de 0,05 dollar par kWh, soit près du tiers du coût moyen d'un système de pompage-turbinage.

Références

Stockage de l'énergie
Entreprise de l'énergie ayant son siège en Suisse

Energy Vault


À l'ouest de Zanzibar () est un film britannique réalisé par Harry Watt en 1953, sorti en 1954.

Synopsis
Au Kenya, les terres de la tribu Galana sont devenues stériles. Comment faire pour survivre ? Grande est la tentation pour certains de se laisser embrigader par des trafiquants d'ivoire. Bob Payton, le garde-chasse, les met en garde contre les méfaits de la chasse illégale à l'éléphant.

Fiche technique

 Titre original : West of Zanzibar
 Titre français : À l'ouest de Zanzibar
 Réalisation : Harry Watt
 Scénario : Max Catto, Jack Witthingham, d'après l'histoire de Harry Watt
 Musique : Alan Rawsthorne
 Décors :Jim Morahan
 Costumes : Kathleen Moore
 Photographie : Paul Beeson
 Son : Stephen Dalby
 Montage : Peter Bezencenet
 Production : Leslie Norman, Michael Balcon
 Société de production : Ealing Studios, en association avec Schlesinger Organization
 Sociétés de distribution :
 - Royaume-Uni :General Film Distributors
 - France : Gaumont
 Pays d'origine : Royaume-Uni
 Langue : Anglais britannique
 Genre : Film d'aventures
 Durée : 86 minutes
 Dates de sortie :
 - Royaume-Uni :
 - France :
 Format : Noir et blanc - 1,37:1 - Mono
 Genre : Film d'aventures
 Classification : Tous publics (France)

Distribution

 Anthony Steel: Bob Payton
 Sheila Sim : Mary Payton
 Edric Connor : Ushingo
 Orlando Martins : M'Kwongwi
 William Simons ; Tim Payton
 Martin Benson : l'avocat Dhofar
 Peter Illing Khingoni
 Howard Marion-Crawford : Wood
 Alan Webb : le haut fonctionnaire

Voir aussi

Bibliographie
 Raymond Lefèvre & Roland Lacourbe, « À l'ouest de Zanzibar », 30 ans de cinéma britannique, Éditions Cinéma 76, Paris, 1976, 495 p.,
  Leonard Maltin, « West of Zanzibar », Leonard Maltin's 2001 Movie & Video Guide, Signet, New York, 2000, 1648 p., ,

Liens externes

Film britannique sorti en 1954
Film d'aventure britannique
Film dramatique britannique
Film réalisé par Harry Watt

À l'ouest de Zanzibar (film, 1954)


Alexander Dimitrov Simidchiev est un médecin bulgare, professeur d'université, personnalité publique et homme politique. Membre de la 45e Assemblée nationale, de la 46e Assemblée nationale et de la 47e Assemblée nationale.

Biographie
Il est né le 23 avril 1962 dans la ville de Sofia. Il est diplômé en médecine à Sofia en 1988 avec une médaille d'or. Il est spécialisé dans les maladies pulmonaires en Allemagne et en France. Participe aux groupes de travail d'analyse des bonnes pratiques européennes.

Il est l'auteur du premier cours en ligne du pays sur la médecine numérique. Il est membre d'honneur du cluster pour la santé numérique en Bulgarie.

Il a une position active sur le thème de la protection de l'environnement, en tant que président de l'association Air for Health et en tant que membre du groupe multi-experts informel sur le changement climatique.

Il travaille à l'hôpital clinique central de l'institut médical du ministère de l'intérieur à Sofia, chef du département de diagnostic fonctionnel.

Il est également le directeur médical du Centre d'apprentissage électronique et à distance de l' Université de médecine de Plovdiv.

Il a de nombreuses années d'expérience en tant que médecin, enseignant et chercheur.

Professeur - pneumologue à l' hôpital universitaire Lozenets (1er mai 2017 - 1er avril 2019)

Chef-médecin de l'une des plus grandes sociétés pharmaceutiques à Toronto, Canada (juin 2015 - décembre 2016).

Il a vécu à Téhéran, Paris, Essen, Toronto et Londres. Marié avec deux enfants. Il parle anglais et français.

Activité politique
Député de la coalition Bulgarie démocratique (quota civil de « Oui, la Bulgarie ! ») à la  Assemblée nationale, à la  Assemblée nationale et à la  Assemblée nationale.

Président de la Commission de la santé de la  Assemblée nationale.

Notes et références

Naissance à Sofia
Médecin bulgare du XXe siècle
Médecin bulgare du XXIe siècle
Universitaire bulgare du XXe siècle
Universitaire bulgare du XXIe siècle
Naissance en avril 1962

Alexander Simidchiev


Als Running Mate () wird in den Vereinigten Staaten und anderen englischsprachigen Ländern eine Person bezeichnet, die als Mitkandidat für ein Stellvertreteramt bei einer Wahl für ein hohes Staatsamt an der Seite des eigentlichen Kandidaten kandidiert. Der Begriff wird in erster Linie für den Kandidaten für das Amt des Vizepräsidenten der Vereinigten Staaten verwendet, der als Running Mate des Präsidentschaftskandidaten bezeichnet wird. Auf der Ebene der Bundesstaaten wird auch ein Anwärter für das Amt des Vizegouverneurs häufig Running Mate genannt. Voraussetzung dafür ist allerdings, dass Gouverneur und Vizegouverneur gemeinsam gewählt werden und nicht unabhängig voneinander, wie es manche Staaten praktizieren.

Weblinks
 Definition in The Free Dictionary

Vizepräsidentschaft der Vereinigten Staaten
Vizegouverneur (Vereinigte Staaten)

Running Mate


An Plinthanthesis paradoxa in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Robert Brown, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Stanley Thatcher Blake. An Plinthanthesis paradoxa in nahilalakip ha genus nga Plinthanthesis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Plinthanthesis

Plinthanthesis paradoxa


حسن يوسف (1 فبراير 1948-)، كاتب وصحفي وأديب وسيناريست سوري ولد في  قرية الدالية، ريف اللاذقية.

حياته
ولد في قرية الدالية بريف اللاذقية بتاريخ 1 شباط 1948، اسمه الكامل (حسن محمد يوسف)، واختار هذا الاختصار (حسن م. يوسف) عندما درس الأدب الإنجليزي متأثرا بطريقة اختصار الأسماء في الإنجليزية، انفصل عن عائلته مبكرا (في سن 12 عام) بسبب حاجته للعمل إلى جانب الدراسة، مما أسهم في نمو شخصيته المستقلة والإبداعية.

عمل كمحرر ثقافي رئيسي وكاتب عمود ساخر في جريدة تشرين، منذ عام 1978 وحتى شباط 2008، يكتب حالياً في جريدة الوطن السورية. شارك في لجان تحكيم عدد من المهرجانات الفنية والمسابقات الأدبية. كتب استطلاعات وتحقيقات صحفية عن عمان، العراق مصر، سوريا، الصين، الهند، هنغاريا، قرغيزيا، فنلندا، أمريكا. تُرجمت بعض قصصه إلى الفرنسية والإنجليزية والصينية، والإسبانية والروسية وكُتبت عنها أطروحات جامعية.

أجرى حوارات مع عدد كبير من أبرز الوجوه الثقافية العربية والعالمية أمثال فانيسا ريدغريف، سعيد حورانية، ميرنال سين، عاصم الباشا، عبد الرحمن المنيف، نيقولاي خايتوف، مريام ماكيبا، دريد لحام، عادل قرشولي، علي فرزات، جنكيز إيتماتوف، زياد الرحباني، ثيو أنجيلوبوليس، خوسيه ميغيل بويرتا.

صُنف عام 2014، من قبل مجلة أريبيان بزنس كواحد من أكثر مئة شخصية عربية مؤثرة في العالم عن فئة المفكرين.

شارك في عدد من المعارض السنوية لجمعية التصوير الضوئي بدمشق، كما ترجم العديد من القصص والمقالات والدراسات من الإنجليزية إلى العربية.

مناصب
عضو اللجنة العليا لمهرجان دمشق السينمائي 1999.
عضو لجنة السينما بالمجلس الأعلى لرعاية العلوم والفنون والآداب.
عضو لجنة النهوض باللغة العربية للتوجه نحو مجتمع المعرفة.
عضو لجنة تحكيم المسابقة الدولية الرابعة للكاريكاتير – سورية 2008
عضو في لجنة الإشراف على مهرجان جبلة الثقافي الذي تنظمه جمعية العاديات في المدينة.
عضو في اللجنة المنظمة لمهرجان مارليان الثقافي الذي تنظمه مطرانية الروم الأرثوذكس في حمص.
مستشار لبرنامج «الإعلام والمجتمع» في المجلس الثقافي البريطاني بدمشق 2007-2008
أستاذ لمادة السيناريو وتحليل الأفلام في المعهد العالي للفنون المسرحية بدمشق من 2007-2011
محاضر زائر في المركز الإذاعي والتلفزيوني التابع لجامعة الدول العربية.
رئيس لجنة تحكيم مسابقة الأفلام العربية في مهرجان دمشق السينمائي الدولي السابع عشر 2009
مشرف ورشات كتابة السيناريو في تلفزيون المنار 2011-2012.
كاتب دائم في الطبعة العربية من مجلة PC Magazine التي تصدرها في دبي مجموعة الدباغ إنفورميشن تكنولوجي، منذ نيسان 1995 وحتى توقفها عن الصدور في 2007
رئيس لجنة تحكيم مسابقة السيناريو في مهرجان خطوات السينمائي الدولي للأفلام القصيرة، اللاذقية شباط 2015.

أعماله الأدبية

كتب

 «العريف غضبان». مجموعة قصصية. وزارة الثقافة، دمشق 1978.
 «قيامة عبد القهار عبد السميع». مجموعة قصصية، دار الأهالي، دمشق 1988.
 «الآنسة صبحا». مجموعة قصصية دار الينابيع، دمشق 1993.
 «عبثاً تؤجل قلبك» - منمنمات -وزارة الثقافة -دمشق 2000
 «أبٌ مستعار» مجموعة قصصية - دار هيا - دمشق 2002
 «فارس قوس قزح» قصة طويلة للأطفال - وزارة الثقافة 2007
 «الساخر يخرس» مجموعة قصص قصيرة - اتحاد الكتاب العرب 2016
 خمس مجموعات قصصية - الهيئة العامة للكتاب- دمشق 2018
 سعيد حورانية- الهيئة العامة السورية للكتاب 2018
 فاتح المدرس- الهيئة العامة السورية للكتاب 2019

مسرحيات

 الكلب الأزرق، موسمي 1987-1988.
 الأصدقاء الستة، موسمي 1989-1990.

مسلسلات تلفزيونية

القربان
نهاية رجل شجاع
إخوة التراب بجزئيه .
البحث عن صلاح الدين
شارك في تأليف بعض حلقات مسلسل المارقون
سقف العالم
في حضرة الغياب

أفلام سينمائية

كش مات.
رؤية لصلاح الدين
رجل الثورة (2018)

الجوائز

الجائزة الأولى في القصة ضمن مسابقة المهرجان الأدبي لجامعة دمشق 1975
الجائزة الأولى في المسابقة الأدبية لجريدة الثورة عن قصة «العريف غضبان» 1975
الجائزة الأولى في المسابقة الأدبية لجريدة البعث عن قصة «سالاثيميا عظمى» 1976
الجائزة الذهبية عن مسلسل أخوة التراب في مسابقة المسلسلات الدرامية في مهرجان القاهرة الثاني للإذاعة والتلفزيون 1996 .
الجائزة الفضية في مهرجان تونس للإذاعة والتلفزيون عن مسلسل أخوة التراب الجزء الثاني.
تم تكريمه في مهرجان دمشق السينمائي الدولي السادس عشر – تشرين الثاني 2008
جائزة الدولة التقديرية في الآداب من وزارة الثقافة السورية عام 2017

حياته الخاصة
متزوج من المترجمة السورية روز مخلوف، ولديه منها ولدان مايا (عازفة قانون) ورام (عازف عود).

المصادر

أشخاص على قيد الحياة
خريجو جامعة دمشق
صحفيون سوريون
مصورون سوريون
مواليد 1948

حسن يوسف (صحفي)


José Vicente Ferrer de Otero y Cintrón (født 8. januar 1912, død 26. januar 1992), kendt som José Ferrer, var en amerikansk skuespiller og teater- og filminstruktør.

Han kom allerede til USA som barn. Han graduerede som arkitekt ved Princeton University, men forladte planer om at forfølge dette erhverv og i stedet fokuserede på en karriere som skuespiller. Han begyndte sin skuespillerkarriere på de små provinsielle teatre, arbejdede sig støt op, og fik sit gennembrud på Broadway i 1935. Der gjorde han en succes i skuespil som Charles' tante (1940) og spillede Iago i Shakespeares Othello (1942).

Han begyndte at spille hovedroller på Broadway og blev højt respekteret, da han fik sit gennembrud på film i 1948 som kronprinsen i Jeanne d'Arc.

Ferrer kom til at blive en mester af excentriske figurer, som f.eks. titelrollen Cyrano de Bergerac - den sidste musketer i 1950, hvor han blev tildelt en Oscar for bedste mandlige hovedrolle. En anden berømt rollefortolkning er kunstneren Henri de Toulouse-Lautrec i Moulin Rouge fra 1952; For at skildre den berømte kunstner, som kun var 1,35 m høj, tvang han gående på knæene med sine ben bundet op.

Privatliv
Ferrer var gift fire gange: 1938-1948 med Uta Hagen, 1948-1953 med Phyllis Hill, 1953-1961 og 1964-1967 med Rosemary Clooney og 1977 med Stella Magee. I det tredje ægteskab blev fem børn født, herunder søn Miguel Ferrer, også hans skuespiller.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra Puerto Rico
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar for bedste mandlige hovedrolle

José Ferrer


Akademi, (Yunanca Ἀκαδημία) en geniş tanımıyla yükseköğrenim kurumu anlamına gelir. Günümüzde bilim, edebiyat ve sanat konularını tartışmak için bir araya gelen üyelerin oluşturduğu kurumlara da akademi denir.

Tarihçe
Akademi adı, Atina yakınlarındaki Akademeia adlı bir zeytinlikten gelir. Bu zeytinlikte Eski Yunan düşünür Platon, matematik, doğa bilimleri ve yönetim biçimi gibi çeşitli konularda öğrencilerine ders veriyordu. Eflatun (Platon)'un MÖ 4. yüzyılda ders verdiği bu okul, tarihteki ilk akademi olarak kabul edilir.

Platon'un Akademi geleneğini, onun ölümünden sonra öğrencileri ve felsefesini benimseyenler sürdürdüler. Akademi'ye devam eden öğretmen ve öğrencilerin en çok ilgi gösterdikleri konular bilim, sanat, edebiyat ve müzikti. MS 529'da, Bizans İmparatoru I. Justinianus, Akademi'nin çalışmalarına son verdi.

Günümüz
Bugün birçok ülkede akademi adını taşıyan kurum vardır. Paris'teki Fransız Akademisi (Académie Française) bunların en ünlüsüdür. Günümüzde de Fransız dili konusunda tek yetkili kurum sayılan Fransız Akademisi, 1635'te Kardinal Richelieu tarafından kurulmuştur. Bu akademinin üye sayısı tarihi boyunca hep 40 olarak kalmıştır.

ABD'deki Sinema Sanat ve Bilimleri Akademisi de dünyanın ünlü akademilerinden biridir. Bu kurum 1929'dan bu yana her yıl "Akademi Ödülleri" adı altında, sanat değeri taşıyan sinema filmlerinin yönetmen, oyuncu, görüntü yönetmeni ve öbür yaratıcılarına ödüller verir. Ödül, "Oscar" adlı bir heykelcikle simgelendiği için Akademi Ödülü'ne Oscar Ödülü de denir.

Londra'daki Kraliyet Sanat Akademisi (1768) ile Kraliyet Müzik Akademisi (1822), İngiltere'nin en ünlü akademileridir. Gene Londra'daki Kraliyet Tiyatro Sanatı Akademisi (1904) ile bilimsel çalışmalar yapmak üzere 1662'de kurulmuş olan Kraliyet Derneği (Royal Society) de ünlü akademiler arasında sayılır.

Rusya'daki Bilimler Akademisi de yeryüzündeki saygın akademilerden biri sayılır. 1725'te Rus Çarı I. Petro tarafından Petersburg Bilimler Akademisi adıyla kurulan bu kurum, Sovyet döneminde SSCB Bilimler Akademisi adını taşıyordu.

Türkiye'de yakın zamana kadar akademi adını taşıyan birçok yükseköğretim kurumu vardı. Bunların en ünlüsü olan ve pek çok ünlü sanatçının yetiştiği Devlet Güzel Sanatlar Akademisi, sonradan Mimar Sinan Üniversitesi'ne dönüştü. Günümüzde akademi adını koruyan eğitim kurumları olarak yalnızca Harp Akademileri ile Gülhane Askeri Tıp Akademisi ve Polis Akademisi kalmıştır. Ayrıca akademi adını taşıyan özel öğretim kurumları vardır. Türkiye Bilimler Akademisi (TÜBA) ise 1993'te kurulmuştur.

Ayrıca bakınız
 Akademik sahtekarlık
Yayımla ya da yok ol

Düşünce tarihi

Akademi


Dreptul palestinienilor la întoarcere (în , Ḥaqq al-ʿawda; în , zkhut hashivah) reprezintă poziția politică sau principiul că atât prima generație de refugiați palestinieni (cca. 30.000 – 50.000 de persoane încă în viață în anul 2012), cât și urmașii acestora (cca. 5 milioane de persoane în 2012) au dreptul de a se întoarce și dreptul de a-și recăpăta proprietățile pe care ei înșiși ori înaintașii lor le-au părăsit sau au fost obligați să le părăsească în ceea ce acum sunt Israelul și teritoriile palestiniene (ambele foste oficial părți ale Palestinei sub Mandat britanic), ca urmare a exodului palestinian din 1948, a războiului din 1948 sau a războiului de 6 zile.

Principiul dreptului de întoarcere a fost formulat pentru prima dată pe 27 iunie 1948, de către mediatorul Națiunilor Unite Folke Bernadotte, iar adepții lui susțin că este un drept sacru, precum și un drept al omului a cărui aplicabilitate, atât la modul general, cât și în cazul specific al palestinienilor este protejată de dreptul internațional. Acest punct de vedere consideră că cei care optează să nu se întoarcă sau a căror întoarcere nu este fezabilă ar trebui să primească o compensație în loc. Adepții dreptului la întoarcere mai afirmă că poziția Israelului este în contrast flagrant cu propria-i lege a întoarcerii, care le asigură tuturor evreilor din lume dreptul de a se stabili permanent în Israel, în timp ce îi împiedică pe palestinieni să beneficieze de același drept.

Oponenții dreptului la întoarcere susțin că nu există nici o bază pentru acesta în dreptul internațional și că el reprezintă o solicitare nerealistă. Guvernul israelian nu vede ca pe un drept readmiterea refugiaților palestinieni în fostele lor case situate acum în Israel, ci ca pe o problemă politică ce ar trebui rezolvată în cadrul unui acord final de pace.

Context

Vedere generală
Numărul refugiaților palestinieni în urma războiului din 1948 este estimat între 700.000 și 800.000, iar alte 280.000–350.000 de persoane au devenit refugiate în 1967. Se consideră că aproximativ 120.000–170.000 dintre refugiații în urma războiului din 1967 s-au aflat și printre refugiații din 1948, fiind deci nevoiți să fugă pentru a doua oară. Astăzi, numărul estimat al refugiaților palestinieni, care îi cuprinde și pe urmașii celor refugiați direct, depășește cinci milioane. Încă din momentul fugii de la casele lor, dreptul de întoarcere a devenit de importanță crucială pentru palestinieni.

Primul pas formal spre recunoașterea unui drept de întoarcere a fost făcut odată cu adoptarea, pe 11 decembrie 1948, a Rezoluției 194 a Adunării Generale a Națiunilor Unite, care sublinia, în Articolul 11, că Adunarea:

Decide că refugiaților care doresc să se întoarcă la casele lor și să trăiască în pace cu vecinii ar trebui să li se permită să facă acest lucru la data cel mai curând posibilă, iar celor care nu doresc să se întoarcă trebuie să li se plătească compensații pentru proprietăți și pentru pierderea sau deteriorarea acestora, compensații care, conform principiilor legilor internaționale sau echității, ar trebui acordate de guvernele sau autoritățile responsabile; Însărcinează Comisia de Conciliere să faciliteze repatrierea, reinstalarea și reabilitarea economică și socială a refugiaților și plata compensațiilor și să mențină relații strânse cu Directorul Fondului Națiunilor Unite pentru Refugiații Palestinieni și, prin intermediul acestuia, cu organele și agențiile corespunzătoare ale Organizației Națiunilor Unite;

Rezoluția 3236, adoptată pe 22 noiembrie 1974, declara dreptul de întoarcere al palestinienilor ca "inalienabil".

Dreptul de întoarcere a fost definit ca "cel mai important dintre drepturile palestiniene" la a 12-a întrunire a Consiliului Național Palestinian, din 1974, când a devenit prima componentă a "trinității" drepturilor inalienabile statuate de Organizația pentru Eliberarea Palestinei, celelalte două fiind dreptul la autodeterminare și dreptul la un stat independent.

Încă de la apariția problemei refugiaților palestinieni Israelul a respins în mod constant ideea că aceștia ar avea vreun "drept" inerent de întoarcere. În iunie 1948, guvernul israelian și-a făcut publică poziția, care a fost reiterată apoi într-o scrisoare trimisă Națiunilor Unite pe 2 august 1949, și anume că soluția pentru problema refugiaților palestinieni nu trebuie căutată prin întoarcerea acestora în Israel, ci prin stabilirea populației arabe palestiniene refugiate în alte state.

Exodul palestinian din 1948

Problema refugiaților palestinieni s-a născut în timpul războiului din 1948, când între 700.000 și 800.000 de arabi și-au părăsit, au fugit sau au fost expulzați din casele lor aflate în teritoriul care a devenit ulterior Israel. Ei s-au stabilit apoi în tabere de refugiați din Transiordania, Liban, Siria, Egipt și din Cisiordania și Fâșia Gaza, ocupate în timpul războiului de Transiordania și Egipt.

Între decembrie 1947 și martie 1948, circa 100.000 de palestinieni și-au părăsit locuințele. Printre ei se aflau mulți din clasa superioară sau mijlocie din orașe, care au plecat voluntar, intenționând să se întoarcă după calmarea situației. Între aprilie și iulie 1948, între 250.000 și 300.000 au fugit din calea ofensivelor Haganah, în special din orașele Haifa, Tiberias, Beit Șe'an, Safed, Jaffa și Acra, care și-au pierdut astfel mai mult de 90% din locuitorii lor arabi. Au existat și expulzări, în special de-a lungul șoselei Tel-Aviv – Ierusalim și în Galileea de Est. După armistițiul din iunie, circa 100.000 de palestinieni au devenit refugiați. Aproximativ 50.000 de locuitori din Lydda și Ramle au fost expulzați spre Ramallah de către forțele israeliene în timpul Operațiunii Dani și mulți alții în timpul operațiunilor de curățare întreprinse de armata israeliană în zonele din ariergardă. În timpul Operațiunii Dekel, arabii din Nazaret și Galileea de Sud au putut rămâne la casele lor. Ei au format ulterior grosul arabilor israelieni. Între octombrie și noiembrie 1948, armata israeliană a lansat Operațiunea Yoav, pentru a alunga forțele egiptene din Negev, și Operațiunea Hiram, pentru alungarea Armatei Arabe de Eliberare din Galileea de Nord. Aceste acțiuni au generat un exod de 200.000, până la 220.000 de palestinieni. Aici arabii au fugit de teama atrocităților sau au fost expulzați de israelieni. În timpul Operațiunii Hiram, soldații israelieni au comis cel puțin nouă masacre împotriva arabilor. După război, între 1948 și 1950, armata israeliană a curățat zona frontierelor statului evreu, ceea ce a dus la expulzarea a încă 30.000–40.000 de arabi.
La acea vreme, Națiunile Unite au estimat numărul refugiaților arabi din afara Israelului la 711.000.

Până în prezent nici o țară arabă cu excepția Iordaniei nu a asimilat un număr semnificativ de refugiați palestinieni și nici nu le-a acordat cetățenie, iar mulți dintre aceștia supraviețuiesc doar pe baza ajutorului economic de la ONU sau de la persoane din alte țări. Poziția majorității țărilor arabe este să nu acorde cetățenie refugiaților palestinieni care trăiesc între granițele lor; această politică se explică în parte prin dorința acestor state de a vedea permisă reîntoarcerea palestinienilor la casele lor din Israel, și în parte pentru că aceste state doresc să se elibereze ele însele de povara refugiaților.

Cauze și responsabilități
Cauzele și responsabilitățile exodului sunt un subiect de controversă printre istoricii și comentatorii conflictului. Deși istoricii s-au pus în ziua de astăzi de acord asupra majorității evenimentelor din acea perioadă, există totuși opinii diferite în privința faptului dacă exodul a rezultat ca urmare a unui plan conceput anterior sau în timpul războiului de către liderii sioniști, ori dacă a fost doar consecința neintenționată a războiului.

Proprietățile absenților

În timpul exodului palestinian, liderii israelieni au decis împotriva reîntoarcerii refugiaților. În timpul unei vizite la Haifa, pe 1 mai 1948, Golda Meir a declarat: "evreii ar trebui să-i trateze 'cu echitate civilă și umană' pe arabii rămași, dar 'nu este treaba noastră să ne îngrijim de întoarcere[a celor care au fugit]". Un grup alcătuit din "autorități locale", mișcări ale kibuțurilor, departamente de colonizare ale instituțiilor naționale, comandanți Haganah și figuri influente precum Yosef Weitz și Ezra Danin au început să facă lobby împotriva repatrierii. Un Comitet de Transfer și o politică a faptului împlinit au fost puse în mișcare pentru a preveni întoarcerea refugiaților. În iulie, aceasta a devenit o politică oficială: proprietățile "absenților" au intrat în gestiunea guvernului israelian și numeroase sate palestiniene au fost rase de pe fața pământului.

Unii comentatori au tras o paralelă între restituirile de stat și private făcute de Germania către Israel pentru a încerca repararea confiscărilor din timpul Holocaustului, și compensațiile datorate palestinienilor alungați din casele lor în timpul formării statului Israel. Alții au comparat revendicările palestiniene privind retrocedări sau compensații cu revendicările etnicilor germani expulzați din statele est-europene la scurtă vreme după Holocaust și încheierea celui de-al Doilea Război Mondial.

În 1945, din cele 26,4 milioane de dunami de teren din Palestina Mandatară, 12,8 milioane erau deținute de arabi, 1,5 milioane de evrei, 1,5 milioane erau terenuri publice, iar 10,6 milioane constituiau deșerticul district Beersheba (Negev). În 1949, Israelul controla deja 20,5 milioane de dunami (aproximativ 20,500 km²), adică 78% din terenurile a ceea ce fusese anterior Mandatul Palestinei: 8% (aproximativ 1,650 km²) erau terenuri private controlate de evrei, 6% (aproximativ 1,300 km²) controlate de arabi, iar restul de 86% erau terenuri publice.

Exodul palestinian din 1967

Războiul de Șase Zile a declanșat un nou exod al palestinienilor. Între 280.000 și 350.000 de palestinieni au fugit sau au fost alungați din Cisiordania, Fâșia Gaza și Înălțimile Golan ca rezultat al Războiului de Șase Zile; se crede că aproximativ 120.000-170.000 dintre ei erau deja refugiați din cauza primului război, fugind deci pentru a doua oară.

Relația cu exodul evreilor din țările arabe

S-a făcut adesea comparație între situația refugiaților palestinieni și exodul evreilor din țările arabe, stabiliți acum în Israel sau în alte țări.

Se estimează că între 800.000 și 1.000.000 de evrei au fost ori forțați să-și părăsească locuințele, ori au plecat de bunăvoie din țările arabe începând din 1948 și până la începutul anilor 1970; 260.000 dintre ei au ajuns în Israel între 1948 și 1951, iar alți 600.000 până în 1972.

În 2000, Bobby Brown, consilier al prim-ministrului israelian Benjamin Netanyahu pe problemele diasporei, împreună cu delegați ai Congresului Mondial Evreiesc și ai Conferinței Președinților Principalelor Organizații Evreiești Americane au declanșat o intensă campanie pentru obținerea recunoașterii politice și juridice a evreilor din țările arabe ca refugiați. Sprijinitorii campaniei sperau că eforturile lor vor preveni acceptarea "dreptului de întoarcere" pentru palestinieni și vor reduce eventualele compensații pe care ar trebui să le plătească Israelul pentru proprietățile palestiniene confiscate sau distruse. Președintele american de la acea vreme, Bill Clinton, a acordat un interviu, în iulie 2000, canalului 1 de televiziune israelian și a dezvăluit un acord de recunoaștere ca refugiați a evreilor din țările arabe, lucru salutat drept o mare realizare de Ehud Barak, într-un interviu acordat lui Dan Margalit.

În 2002 a fost creată organizația "Justiție pentru evreii din țările arabe", iar congresul ei fondator (alegerea consiliului director, finalizarea statutului organizației, etc) s-a desfășurat la Londra, în iunie 2008. Începând din noiembrie 2008, organizația a plănuit să întreprindă inițiative majore, iar în 2009 să organizeze un congres național în Israel. Principala realizarea a organizației până în acest moment este "repunerea problemei evreilor din țările arabe pe agenda Orientului Mijlociu".

Întoarcerea în localitatea natală
În noiembrie 2012, Mahmud Abbas, președintele Autorității Palestiniene, și-a reafirmat poziția că revendicarea dreptului de întoarcere nu se referă la întoarcerea în localitatea natală, ci într-un stat palestinian înființat între frontierele din 1967. Hamas a denunțat această nuanță. Abbas a clarificat ulterior (pentru presa arabă) că aceasta a fost opinia sa personală și nu o politică de renunțare la dreptul de întoarcere. Politicienii israelieni au denunțat clarificările lui Abbas.

Rezoluția 194 a Adunării Generale a Națiunilor Unite
Subiectul dreptului de întoarcere al refugiaților a fost unul sensibil pentru palestinieni (și pentru țările arabe din regiune) încă de la crearea problemei refugiaților, în urma războiului arabo-israelian din 1948. Rezoluția 194 a Adunării Generale a Națiunilor Unite, care a fost adoptată pe 11 decembrie 1948,  a recunoscut pentru prima dată dreptul de întoarcere.

Rezoluția 194 se referă și la situația din regiunea Palestina de la acea vreme, stabilind și definind rolul Comisiei de Conciliere a Națiunilor Unite ca organizație care să faciliteze pacea în regiune.

Articolul 11 – Refugiații palestinieni
Articolul 11 al Rezoluției 194 stipulează că Adunarea Generală a Națiunilor Unite:

Decide că refugiaților care doresc să se întoarcă la casele lor și să trăiască în pace cu vecinii ar trebui să li se permită să facă acest lucru la data cel mai curând posibilă, iar celor care nu doresc să se întoarcă trebuie să li se plătească compensații pentru proprietăți și pentru pierderea sau deteriorarea acestora, compensații care, conform principiilor legilor internaționale sau echității, ar trebui acordate de guvernele sau autoritățile responsabile; Însărcinează Comisia de Conciliere să faciliteze repatrierea, reinstalarea și reabilitarea economică și socială a refugiaților și plata compensațiilor și să mențină relații strânse cu Directorul Fondului Națiunilor Unite pentru Refugiații Palestinieni și, prin intermediul acestuia, cu organele și agențiile corespunzătoare ale Organizației Națiunilor Unite;

Interpretări
Sensul exact și calendarul de punere în aplicare a rezoluției au fost disputate încă de la început. Încă de la sfârșitul anilor 1960, articolul 11 a fost adesea citat de către cei care îl interpretează ca pe o bază a dreptului de întoarcere a refugiaților palestinieni.

Israelul a contestat adesea această interpretare, subliniind că textul precizează că refugiaților "ar trebui să li se permită" să se întoarcă la casele lor "la data cel mai curând posibilă" și că această recomandare se aplică doar celor "care doresc... să trăiască în pace cu vecinii". În particular, David Ben-Gurion, întâiul prim-ministru al Israelului, a insistat într-o întrevedere cu membri ai Comisiei de  Conciliere că atât timp cât Israelul nu se poate baza pe hotărârea niciunui refugiat de a trăi "în pace cu vecinii" – consecință, a susținut el, a refuzului statelor arabe a trăi în pace cu statul Israel – reinstalarea palestinienilor nu poate fi o obligație pentru țara sa.

Domeniul de aplicare

Punctele de vedere ale suporterilor

Suporterii dreptului de întoarcere susțin că acesta se bazează în parte pe următoarele surse:
 Orice  persoană are dreptul de a părăsi orice țară, inclusiv a sa, și de a reveni în țara sa. . - Articolul 13(2), Declarația Universală a Drepturilor Omului (10 decembrie 1948).
 Convenția de la Geneva din 1949.
 Rezoluția 3236 a Adunării Generale a Națiunilor Unite, care "reafirmă  de asemenea dreptul inalienabil al palestinienilor de a se întoarce la casele lor și la proprietățile din care au fost strămutați și dezrădăcinați, și cheamă la reîntoarcerea lor".
 Rezoluția 242 a Consiliului de Securitate al ONU, care afirmă necesitatea "realizării unei soluționări juste a problemei refugiaților".

Conform profesorului în Drept Susan M. Akram, deși statutul resortisanților/cetățenilor palestinieni după crearea statului Israel a fost îndelung dezbătut, principiile recunoscute ale statelor succesoare și legile drepturilor omului confirmă că deznaționalizarea palestinienilor a fost ilegală și că ei își mențin dreptul de a se întoarce la locurile lor de originere.

Pe 15 martie 2000, un grup de 100 de palestinieni proeminenți de pe tot globul și-au exprimat opinia că dreptul de întoarcere este mai degrabă individual decât colectiv și că nu poate de aceea fi îngrădit sau anulat de nici un reprezentant al palestinienilor în nici o înțelegere sau tratat. Ei au argumentat că dreptul de proprietate "nu poate fi anulat de o nouă suveranitate sau ocupație și nu are un statut limitativ" și au mai afirmat că "exact pe baza acestui principiu evreii europeni și-au revendicat cu succes restituirea proprietăților pierdute în cel de-al Doilea Război Mondial". Declarația lor s-a bazat în parte pe afirmația că, în anumite ocazii, palestinienii au fost expulzați din casele lor din Israel. Declarația respectivă a indicat că aceste expulzări s-au produs într-un număr de 531 de orașe și sate.

Unii libertarieni au argumentat dreptul de întoarcere al palestinienilor în special din perspectiva drepturilor de proprietate privată. În "Property Rights and the 'Right of Return'" (în ) profesorul Richard Ebeling scrie: "dacă se ajunge la o înțelegere între israelieni și palestinieni, dreptatea ar sugera că toate proprietățile legitime ar trebui returnate proprietarilor lor de drept și că ar trebui să li se permită din nou acestora să locuiască pe proprietatea lor". Avocatul Stephen Halbrook, în "The Alienation of a Homeland: How Palestine Became Israel" (în ), scrie: "arabii palestinieni au dreptul să se întoarcă la casele lor și la imobilele preluate de israelieni, să primească o compensație justă pentru pierderea de vieți și de proprietăți și să-și exercite autodeterminarea națională". În "War Guilt in the Middle East" (în ), Murray Rothbard detaliază "agresiunea israeliană împotriva arabilor din Orientul Mijlociu", politicile de confiscări și "refuzul" acestei țări "de a le permite acestor refugiați să se întoarcă și să-și revendice proprietățile care le-au fost luate".

Autori palestinieni și internaționali au justificat dreptul de întoarcere al refugiaților palestinieni prin mai multe motive:
 Unii cercetători considerați parte a noilor istorici susțin că refugiații palestinieni au fost alungați sau expulzați de acțiunile grupurilor evreiești militante Haganah, Lehi și Irgun.

Un raport al serviciului militar de informații SHAI al Haganah, intitulat "Emigrarea arabilor palestinieni în perioada 1/12/1947 – 1/6/1948" și datat 30 iunie 1948, afirmă că până pe 1 iunie 1948:

"Cel puțin 55% din totalul exodului a fost cauzat de operațiunile noastre (Haganah / armata israeliană)". La acest procent, autorii raportului adaugă și operațiunile grupărilor Irgun și Lehi, care au cauzat "în mod direct circa 15%... din emigrare". Alte 2% au fost atribuite ordinelor explicite de expulzare emise de trupele israeliene, iar 1% războiului psihologic declanșat de acestea. Calculul conduce la un procent de 73% al plecărilor cauzate direct de israelieni. În plus, raportul atribuie 22% din plecări "temerilor" și "unei crize de încredere" care afectau populația palestiniană. Cât despre apelurile arabe la refugiere, acestea au fost considerate a fi semnificative în doar 5% din cazuri...Kapeliouk, Amnon (1987): "New Light on the Israeli-Arab Conflict and the Refugee Problem and Its Origins," p.21. Journal of Palestine Studies, vol. 16, Nr. 3. (primăvara 1987), pp. 16-24.

Punctele de vedere ale contestatarilor
Contestatarii dreptului la întoarcere al palestinienilor susțin că acest lucru ar distruge Israelul ca stat evreu și i-ar transforma pe evrei în minoritari în propria lor țară. În cadrul soluției celor două state, întoarcerea palestinienilor ar transforma Israelul într-un stat binațional având o minoritate evreiască și care s-ar învecina cu un stat palestinian suplimentar. Contestatarii consideră că solicitarea reîntoarcerii contrazice flagrant "soluția a două state pentru două popoare" și acest lucru i-a condus pe mulți israelieni să creadă că pacea israeliano-palestiniană nu este posibilă.

Oponenții dreptului de întoarcere îl resping bazându-se parțial pe următoarele surse:
 Nu există nici un mecanism formal în dreptul internațional care să ceară repatrierea refugiaților și a urmașilor lor în general, or a palestinienilor în particular. Nimic în legislația internațională, nici o rezoluție ONU obligatorie sau vreun acord între Israel și palestinieni nu ar cere acest lucru.Inclusiv:
 Faptul că Rezoluția 242 a Consiliului de Securitate al Națiunilor Unite nu menționează un drept de întoarcere și nici un alt tip de acord ca pe o soluție obligatorie, ci doar cheamă la o "reglementare justă" a problemei refuguaților. Conform lui Ruth Lapidoth, acest capitol ar include și problema refugiaților evrei din țările arabe și musulmane.
 Faptul că nu există în Convenția ONU privind statutul refugiaților nici o mențiune privind descendenții acestora, iar convenția își încetează aplicarea în cazul acelor persoane care au dobândit între timp o nouă naționalitate.

Declarațiile oficiale israeliene și multe din cele ale sprijinitorilor Israelului susțin de multă vreme că întreaga criză a refugiaților din 1948 a fost creată de armatele arabe care au invadat Palestina și care le-ar fi ordonat civililor palestinieni să evacueze zona luptelor pentru a permite forțelor arabe să opereze nestingherite. Israelul neagă în mod oficial orice responsabilitate pentru exodul palestinienilor, afirmând că fuga acestora a fost cauzată de invazia arabă.

Oponenții dreptului la întoarcere, precum Efraim Karsh, spun că din acest motiv Israelul nu este obligat să îi compenseze pe palestinieni sau să le permită să se întoarcă. Karsh scrie că palestinienii nu au fost victimele unui "mare plan sionist menit să-i dezrădăcineze", ci mai degrabă au fost "agresorii din războiul din 1948–49", de aceea sunt singurii responsabili pentru problema refugiaților. Karsh nu neagă că unii palestinieni au fost expulzați cu forța, dar plasează vina pentru grosul exodului pe elitele și liderii palestinieni și arabi care, scrie el, au fugit de la casele lor înainte de aprilie 1948 și au stârnit astfel o "reacție de panică". Karsh scrie că liderii arabi și/sau forțele militare arabe au alungat un număr uriaș de palestinieni de la casele lor. Karsh susține că majoritatea palestinienilor și-au ales singuri statutul de refugiați și de aceea Israelul este absolvit de orice responsabilitate. Benny Morris argumentează că nou-formatul stat Israelian i-a considerat pe refugiații palestinieni, pe bună dreptate în opinia sa, drept inamici "care tocmai atacaseră comunitatea evreiască" și care, dacă li s-ar fi permis să se întoarcă, ar fi putut forma o a cincea coloană. Morris vede problema refugiaților ca pe o consecință a unui război pe care chiar aceștia l-ar fi instigat.

Unii critici ai dreptului palestinienilor la întoarcere mai susțin și că nu există nici un precedent internațional în acest sens, atrăgând atenția asupra celor 758.000–866.000 de evrei care au fost alungați, au fugit sau au emigrat din țările arabe din Orientul Mijlociu sau Africa de Nord între 1945 și 1956, care au pierdut proprietăți cifrate la mai multe miliarde de dolari. Doar pentru proprietățile pierdute în șapte țări arabe și Iran, Israelul a anunțat, în ianuarie 2019, că va solicita despăgubiri în valoare totală de 250 de miliarde de dolari. Aceiași critici afirmă și că, deoarece acești refugiați evrei nu au fost niciodată compensați și nici nu le-a fost permisă întoarcerea, iar liderii arabi și autoritățile internaționale în drept nu au exprimat nici o obiecție în acest sens, înseamnă că întreaga comunitate internațională a acceptat migrarea evreilor ca pe un fait accompli, creându-se în acest fel un precedent în regiune împotriva dreptului de întoarcere. Fostul ministru de externe israelian Moshe Sharett a sugerat chiar că migrarea refugiaților între Israel și Lumea arabă a constituit în esență un schimb de populație. El a mai afirmat că precedente precum schimbul a 2.5 milioane de oameni între Polonia și Uniunea Sovietică, precum și a 13 milioane de hinduși și musulmani care au traversat granița dintre India și Pakistan după partiție, au demonstrat că legea internațională nici nu cere în mod expres, nici nu așteaptă inversarea schimbului de populație. Ministrul a mai argumentat că precedentele nu solicită inversarea migrației nici măcar în cazurile exodurilor de populație într-o singură direcție, precum expulzarea a 900.000 de germani din Cehoslovacia după cel de-al Doilea Război Mondial. În viziunea lui Sharett, Israelul este tratat ca o excepție de la dreptul internațional.

Cercetătoarea Ruth Lapidoth a susținut că Rezoluția 194 a Adunării Generale a ONU nu specifică un "drept", ci mai degrabă afirmă că refugiaților "ar trebui" să li se permită să se întoarcă. Ea a mai notat că rezoluțiile Adunării Generale nu sunt obligatorii pentru statele membre, iar această rezoluție își bazează recomandările pe două condiții: dacă refugiații doresc să se întoarcă și dacă vor fi dispuși să "trăiască în pace cu vecinii lor". Ea consideră că ultima condiție nu este îndeplinită, citând acțiunile grupurilor militante palestiniene. Lapidoth concluzionează că refugiații palestinieni au dreptul să solicite o justă compensare, dar că nu au un "drept de întoarcere".

Conform lui Lapidoth, profesorul în drept internațional Stig Jägerskiöld ar fi spus în 1966 că dreptul de întoarcere este unul individual și nu unul colectiv, și că "nu este destinat în nici un caz să rezolve revendicările maselor de oameni care au fost dislocate de războaie sau de transferuri politice de teritorii sau de populație, precum relocarea etnicilor germani din estul Europei după al Doilea Război Mondial, fuga palestinienilor din ceea ce a devenit Israel sau deplasarea evreilor din țările arabe".

Andrew Kent, un profesor la Facultatea de Drept a Universității Fordham, argumentează că Israelul nu este obligat să accepte dreptul de întoarcere al palestinienilor, deoarece legea internațională în vigoare la data exodului palestinian din 1948 nu califica acțiunile israeliene drept ilegale, iar documentele citate de sprijinitorii dreptului de întoarcere, precum A patra Convenție de la Geneva și Tratatul internațional privind drepturile civile și politice, au intrat în vigoare după ce exodul palestinian avusese deja loc. Kent susține că aceste documente nu sunt aplicabile, deoarece legea internațională nu poate fi aproape niciodată aplicată retroactiv. Kent admite totuși că legea internațională ar mandata aproape sigur un drept de întoarcere dacă o deplasare în masă a unor refugiați în circumstanțe similare ar avea loc în ziua de azi.

Anthony Oberschall a susținut că un drept complet de întoarcere a refugiaților și a urmașilor acestora la casele lor de pe vremuri este nerealist, deoarece satele palestiniene nu mai există, iar în locul lor se află acum localități israeliene. El a mai argumentat că o înțelegere între cele două tabere ar trebui în mod ideal să ducă la o separare între ele și între respectivele lor state.

Influența asupra procesului de pace

Discuțiile în contradictoriu pe marginea existenței sau nu a dreptului de întoarcere au perpetuat conflictul israeliano-palestinian, iar eșecul procesului de pace se datorează în mare parte și inabilității celor două părți de a găsi o soluție justă pentru ambele tabere.

Majoritatea palestinienilor consideră că și-au pierdut țara în momentul înființării statului Israel, în 1948, și văd dreptul de întoarcere ca pe un aspect crucial al oricărui acord de pace cu Israelul, chiar dacă vasta majoritate a refugiaților încă în viață și a urmașilor acestora nu vor alege să-și exercite acest drept. Palestinienii consideră că vasta majoritate a refugiaților sunt victimele epurării etnice israeliene în timpul războiului din 1948 și citează în acest sens masacre precum cel de la Deir Yassin. Toate grupările politice sau militante palestiniene, atât islamiste cât și socialiste, susțin cu tărie un drept de întoarcere. Autoritatea Națională Palestiniană vede întoarcerea refugiaților palestinieni ca pe un drept ne-negociabil.

Aproape toți evreii israelieni se opun unui drept de întoarcere literal al refugiaților palestinieni, pe temeiul că a permite un asemenea influx de palestinieni i-ar pune pe evrei în situația de a deveni o minoritate în Israel și ar transforma Israelul într-o țară arabă și musulmană. Din acest motiv nu doar dreapta și centrul politic, dar și majoritatea stângii israeliene, inclusiv extrema stângă, se opun dreptului de întoarcere. Stânga israeliană este în general deschisă unui compromis pe acest subiect și sprijină rezolvarea lui prin mijloace precum reparații financiare, inițiative de reunificare a familiilor și admiterea unui număr extrem de limitat de refugiați în Israel, dar se opune unui drept de întoarcere pentru toți refugiații. Marea majoritate a israelienilor crede că toți sau aproape toți refugiații ar trebui reinstalați într-un viitor stat palestinian, în țările lor actuale de rezidență sau în țări terțe. Conducerea politică israeliană s-a opus în mod constant dreptului de întoarcere, dar a sugerat în timpul tratativelor de pace că ar oferi compensații, asistență în reinstalare și drept de întoarcere pentru un număr extrem de limitat de refugiați, pe baza principiului reîntregirii familiilor sau a unor considerații umanitare.

Prima ofertă israeliană privind un drept limitat de întoarcere a fost făcută în 1949, la Conferința de la Lausanne, când Israelul s-a oferit să accepte întoarcerea a 100.000 de refugiați, deși nu neapărat la fostele lor locuințe, iar această ofertă îi includea pe cei circa 25.000 care se întorseseră clandestin, precum și 10.000 de cazuri de reunificare a familiilor. Oferta era condiționată de un tratat de pace care să-i permită Israelului să rețină tot teritoriul capturat care fusese alocat de ONU unui stat palestinian și de acceptul statelor arabe de a absorbi restul de 550.000–650.000 de refugiați. Arabii au respins propunerea din motive morale și politice, iar Israelul a retras-o rapid. La Summit-ul de la Camp David din 2000, 52 de ani mai târziu, Israelul s-a oferit să înființeze un fond internațional pentru compensarea proprietăților pierdute de refugiații palestinieni în 1948, fond la care și Israelul să contribuie. Israel s-a mai oferit să accepte întoarcerea a 100.000 de refugiați din considerente umanitare sau de reunificare a familiilor. Toți ceilalți refugiați ar fi trebuit reinstalați în actualele lor țări de rezidență, într-un viitor stat palestinian sau în terțe țări, urmând ca partea israeliană să contribuie cu 30 de miliarde de dolari în acest scop. În toată perioada din 1948 și până în prezent, majoritatea refugiaților originali au decedat fără să primească vreo compensație. În schimbul ofertei sale, Israelul a cerut ca Arafat să abandoneze pentru totdeauna dreptul de întoarcere, iar refuzul lui Arafat a fost citat drept una din cauzele principale ale eșecului summit-ului.

Dreptul palestinienilor la întoarcere a fost unul din subiectele a căror soluționare a fost amânată până în momentul unui "acord de statut final" în Acordurile de la Oslo din 1993. Nu doar că nu a existat între timp nici un "acord de statut final", dar însuși procesul de pace început la Oslo a eșuat, iar eșecul său a fost o cauză majoră pentru a doua Intifadă și violențele care au urmat.

În 2003, în timpul Foii de parcurs pentru pace, ministrul de externe israelian Silvan Shalom a declarat că înființarea unui stat palestinian este condiționată de renunțarea la dreptul de întoarcere. Prim-ministrul Ariel Sharon a afirmat și el că Autoritatea Palestiniană trebuie să înceteze să mai revendice un drept de întoarcere, numindu-l "o rețetă pentru distrugerea Israelului".

În 2008, Autoritatea Palestiniană a publicat o declarație prin care "îi cheamă pe toți palestinienii care trăiesc în străinătate să se îndrepte spre Israel pe sol, pe mare și prin aer" pentru a marca a 60-a aniversare a acestei țări.

Încercări istorice de rezolvare

După exodul palestinian din 1948 au existat multe încercări de rezolvare a disputei dreptului de întoarcere. Acestea au produs în cel mai bun caz doar rezultate minore.

În 1949, Mark Etheridge, reprezentantul american în Comisia de conciliere a Națiunilor Unite (UNCC), a sugerat că Israelul ar putea fi de acord să acorde cetățenie deplină celor 70.000 de locuitori arabi din Fâșia Gaza, precum și celor 200.000 de refugiați locuind în acel teritoriu, cu condiția ca Fâșia Gaza – la acea vreme parte a Egiptului – să fie încorporată în Israel. Delegația israeliană la UNCC a acceptat ideea, dar planul a fost respins și criticat de guvernele arabe, de Statele Unite și chiar de către guvernul israelian.

Pe 3 august 1949, în cadrul Conferinței de la Lausanne, Israelul a înștiințat UNCC că va permite unui număr de 100.000 de refugiați palestinieni să se întoarcă în Israel. Dar acest plan nu era destinat să rezolve întreaga criză a refugiaților, ci mai degrabă trebuia să "formeze o parte a unui plan general pentru reinstalarea refugiaților care urma să fie stabilit de către un organ special înființat … de către Națiunile Unite". Israelul își rezerva dreptul de a permite instalarea refugiaților doar în zonele în care aceasta nu ar fi fost considerată a fi în detrimentul securității sau situației economice a statului. UNCC și guvernele arabe au comunicat pe acest subiect în manieră neoficială. Guvernele arabe au acceptat oferta, dar cu amendamente drastice aduse termenilor ei: anume că oferta se va aplica doar zonei alocate inițial pentru Israel de către Planul de partajare, că tuturor refugiaților originari din zone alocate pentru un stat arab sau pentru control internațional li se va permite imediat să se întoarcă la casele lor și că Israelul nu va putea exercita nici un control asupra locului reinstalării. Deoarece părțile au eșuat să cadă de acord asupra termenilor acestei propuneri, ea a fost retrasă în luna iulie a anului următor, odată cu declarația ministrului israelian de externe Moshe Sharett: "contextul în care a fost făcută acea ofertă a dispărut, iar Israelul nu mai este în nici un fel obligat de acea ofertă".

Pe 23 august 1949, Statele Unite l-au trimis în regiune pe Gordon R. Clapp, președintele consiliului de administrație al Tennessee Valley Authority, în fruntea Misiunii Clapp. Aceasta era însărcinată cu prospectarea economică a capacității statelor arabe de a absorbi refugiați. Misiunea a eșuat dramatic în atingerea acestui scop. Clapp a explicat pe 16 februarie 1950, în fața Comitetului pentru afaceri externe al Camerei Reprezentanților: "Reinstalarea a fost un subiect pe care guvernele arabe nu au fost dispuse să îl discute, cu excepția Regelui Abdallah [sic]". Misiunea a conchis că, deși repatrierea ar fi cea mai bună soluție pentru problema refugiaților, circumstanțele de pe teren nu vor permite decât ajutor filantropic. Mai mult, a recomandat ca acest ajutor să se limiteze la patru mici proiecte pilot: în Iordania, Cisiordania, Liban și Siria.

Pe 2 decembrie 1950, Adunarea Generală a Națiunilor Unite a adoptat Rezoluția 393, cu 46 de voturi pentru, 0 împotrivă și 6 abțineri. Rezoluția aloca pentru perioada 1 iulie 1951 – 30 iunie 1952 "nu mai puțin decât echivalentul a 30.000.000 $" pentru reintegrarea economică a refugiaților palestinieni din Orientul Apropiat "prin repatriere sau reinstalare", restabilirea lor permanentă și eliminarea necesității ajutoarelor, "fără a fi prejudiciate dispozițiile paragrafului 11 al Rezoluției 194 a Adunării Generale". În acest scop, Israelul a donat echivalentul a 2,8 milioane de dolari, iar statele arabe au promis circa 600.000 de dolari. Statele Unite și-au asumat cea mai mare contribuție, în valoare de 25 milioane de dolari.

Pe 29 noiembrie 1951, John B. Blandford Jr., pe atunci director al UNRWA, a propus cheltuirea a 50 de milioane de dolari pentru ajutorarea palestinienilor și alți 200 de milioane pe integrarea lor în comunitățile în care locuiau în acel moment. The New York Times a scris că Blandford dorea să vadă 150.000, până la 250.000 de refugiați instalați în țările arabe prin construirea unei infrastructuri economice care le-ar fi făcut integrarea mai plauzibilă și sustenabilă pentru respectivele țări. Pe 26 ianuarie 1952, Adunarea Generală a ONU i-a acceptat propunerea. În 1955, Henry Richardson Labouisse, care devenise între timp al treilea director al UNRWA, a raportat că "rezistența împotriva programelor de autosusținere este evidentă în special în cazurile de proiecte de dezvoltare pe scară largă, deoarece acestea le dau refugiaților inevitabil impresia că sunt însoțite de implicații politice serioase. Costul lor, mărimea și urmările lor permanente stârnesc în mintea refugiaților teama că a le accepta rezultatul va echivala cu renunțarea la speranța repatrierii".

În 2002, fostul reprezentant al Organizației pentru Eliberarea Palestinei, Sari Nusseibeh, a propus un acord între Israel și Palestina care le-ar fi acordat palestinienilor un drept de întoarcere într-un viitor stat palestinian, dar nu în Israel. Propunerea a eșuat.

Inițiativa de pace de la Geneva din 2003, care a fost un acord între persoane și nu între reprezentanți oficiali ai guvernului israelian și ai poporului palestinian, a abandonat complet ideea dreptului de întoarcere. Acest document este extra-guvernamental și din acest motiv neoficial și cu caracter ne-obligatoriu.

În 2013, Universitatea Boston a găzduit conferința "Dreptul la întoarcere".

Referințe

Istoria refugiaților palestinieni
Politica Palestinei
Drepturile omului în Israel
Drepturile omului în Palestina

Dreptul palestinienilor la întoarcere


Malika el-Maslouhi, née en janvier 1999 à Milan, est une mannequin marocano-italienne.

Biographie
Malika El-Maslouhi naît d'un père marocain et d'une mère italienne, à Milan, plus précisément dans le quartier modeste de Niguarda. , dit-elle. La famille parle italien et arabe. Repérée par une agence, elle participe à une présentation pour la maison Christian Dior à Marrakech, puis pour Simon Porte Jacquemus dans la campagne provençale. Elle décide d'abandonner les études en université et de devenir mannequin. Dès les fashion week de 2019, elle est présente dans plusieurs défilés de créateurs tels Chanel, Hermès, Christian Dior,  et Ralph Lauren. Elle travaille aussi, depuis, pour d'autres marques de créateurs ou de prêt-à porter comme Off-White, Lanvin, Calvin Klein, Zadig & Voltaire, Zara, H&M, Urban Outfitters, etc... Elle est désormais appelée régulièrement par Jacquemus ainsi que par  Moschino.

En décembre 2019, Malika El Maslouhi figure sur une couverture de groupe de Vogue Arabia aux côtés de ses collègues mannequins Nora Attal, Hayett McCarthy, Nour Rizk et Leyla Karim Greiss. Fière de ses origines marocaines, elle veut en effet encourager les jeunes femmes arabes à être de plus en plus présentes dans le monde de la mode.  confie-t-elle à Vogue Arabia, précisant : . Les mannequins d'origine maghrébine ou moyen-orientale sont en effet encore peu présents, en ce début de  dans les défilés et les campagnes mondiales de pub, à part quelques exceptions comme  les sœurs Gigi et Bella Hadid, d'origine palestinienne et américaine, ou comme la tunisienne Kenza Fourati.

Références

Liens externes

Mannequin femme marocain
Personnalité féminine marocaine
Mannequin femme italien
Personnalité féminine italienne
Personnalité italienne née d'un parent marocain
Naissance en janvier 1999
Naissance à Milan

Malika el-Maslouhi


Theodor Joseph Hagen (født 24. maj 1842 i Düsseldorf, død 12. februar 1919 i Weimar) var en tysk landskabsmaler.

Hagen var elev af sin fødebys akademi, senere af Oswald Achenbach sammesteds, fra 1871 professor ved, 1877—80 direktør for Weimars kunstskole. Han har i læreren Achenbachs spor malet store landskaber med forkærlighed for stærke lyse flekter og romantisk sceneri (borgruiner etc.): Nederrhinsk by i aftenlys (museet i Dresden, 1879), Forår (museet i Breslau), Alpelandskab (galleriet i Hannover), Guffernalp i Maderaner Thal etc.

Kilder

Landskabsmalere
Malere fra Tyskland
Tyskere i 1800-tallet
Tyskere i 1900-tallet
Personer fra Düsseldorf

Theodor Hagen (kunstner)


Usbekistan deltog under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro som blev arrangeret i perioden 5. august til 21. august 2012. Dette var landets sjette deltagelse ved et sommer-OL.

Medaljer

Medaljevinderne

Svømning

Resultater

Referencer

Lande ved sommer-OL 2016
2016

Usbekistan ved sommer-OL 2016


Islampur (en hindi: इस्लामपुर ) es una ciudad de la India, en el distrito de Nalanda, estado de Bihar.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 71  a 69 km de la capital estatal, Patna, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 34 267 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Bihar

Islampur (Nalanda)


Le Wuhan Three Towns Football Club (en ), plus couramment abrégé en Wuhan Three Towns, est un club chinois de football fondé en 2013, et basé dans la ville de Wuhan, dans la province du Hubei.

Histoire

Historique du club
 2013 : fondation du club sous le nom de Wuhan Shangwen F.C.
 2019 : le club est renommé Wuhan Three Towns F.C.

Histoire du club

Bilan sportif

Palmarès

Personnalités du club

Entraîneurs du club

Le tableau suivant présente la liste des entraîneurs du club depuis 2018.

Effectif actuel (2023)

Notes et références

Liens externes

   Site officiel du club

Club de football dans la province du Hubei
Club de football fondé en 2016
Wuhan

Wuhan Three Towns Football Club


Der Davis Cup 1990 war die 79. Ausgabe des von der ITF veranstalteten Wettbewerbes für Herrennationalmannschaften im Tennis. Das zwischen dem 30. November und 2. Dezember ausgetragene Finale in Saint Petersburg gewannen die USA mit 3:2 gegen Australien.

Die Mannschaften

Weltgruppe
In der Weltgruppe spielten 16 Mannschaften, welche sich aus den 8 besten Teams des Vorjahres und den Gewinnern der letztjährigen Relegation zusammensetzten.

Ergebnisse

Finale

Siehe auch
 Fed Cup
 Davis Cup

Weblinks
 Offizielle Seite des Davis Cups

1990
Tennisturnier 1990

Davis Cup 1990


A inundação do Mar do Norte em 1962 foi um desastre natural que afetou principalmente as regiões costeiras da Alemanha Ocidental e, em particular, a cidade de Hamburgo na noite de 16 a 17 de fevereiro de 1962. No total, as casas de cerca de 60 000 pessoas foram destruídas e o número de mortos ascendeu a 315 em Hamburgo. O ciclone extratropical responsável pela inundação já havia atravessado o Reino Unido como o Great Sheffield Gale, devastando a cidade de Sheffield e matando nove pessoas.

Desastres ambientais

Inundação do Mar do Norte de 1962


Tabula a Cutheis, punim naslovom Summa historiarum tabula a Cutheis: De gestis civium Spalatinorum, fragmentarno sačuvana kronika iz 14. stoljeća, poimenice nepoznatog autora iz obitelji Cutheis. Djelo je važan izvor za povijest Splita i Trogira.

Povjesničar Franjo Rački je autorstvo kronike pripisao splitskom nadbiskupu Marinu a Cutheisu, kojeg su građani Splita izabrali za nadbiskupa 1402. godine. Rukopis je napisan oko 1388. godine, a počinje s opisom epidemije kuge u Splitu 1348. godine, nakon čega obrađuje svečani ulazak Hugolina de Branca u grad i njegovo nadbiskupsko djelovanje. Dalje opisuje oslobođenje Splita i Trogira od mletačke vlasti 1357. godine, a nastavlja s drugim gradskim događajima iz druge polovice 14. stoljeća. Osim o povijesti Splita i okolice, kronika se dotiče i događaja iz Bosne, donosi vijesti o patarenima, a spominje i bitku na rijeci Marici iz 1371. godine te prodor Osmanlija na Balkan.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Cutheis - Hrvatska enciklopedija
 A Cutheis - Proleksis enciklopedija
 Cutheis - Hrvatski biografski leksikon

Izvori za hrvatsku povijest
Kronika
Povijest Splita

Tabula a Cutheis