Le Ciment de calcaire et d'argile calcinée (LC, pour Limestone Calcined Clay Cement en anglais) est un ciment bas carbone développé par l'École Polytechnique Fédérale de Lausanne (EPFL), l'Institut indien de technologie de Delhi, l'Institut indien de technologie de Bombay, la Society for Technology and Action for Rural Development (TARA), l'Institut indien de technologie de Madras et l'Université Centrale de Las Villas (Cuba). Le ciment peut réduire de 30 % les émissions de dioxyde de carbone liées à la fabrication du ciment, par rapport au ciment Portland ordinaire. En 2014, le projet LC a reçu  de francs suisses en financement de recherche et développement de la Direction du développement et de la coopération suisse.

Histoire
Le ciment de calcaire et d'argile calcinée (LC) est issu de la recherche de l'EPFL. Il est le résultat d'une coopération continue entre l'EPFL et plusieurs universités partenaires indiennes et cubaines sur le développement de matières premières qui soient à la fois à faibles émissions de carbone et économes en ressources pour fabriquer du ciment. En 2014, la Direction du développement et de la coopération de la Suisse a accordé un financement de  de francs pour la recherche et le développement du LC. Les tests et la normalisation ont été réalisés par l'EPFL, l'IIT-Delhi, l'IIT-Bombay, la Society for Technology and Action for Rural Development (TARA), l'IIT-Madras et l'Université centrale de Las Villas (Cuba). Une partie de la recherche s'est concentrée sur des domaines thématiques spécifiques de la recherche sur le ciment, notamment les assemblages d'hydrates, la structure des pores, la rhéologie, la réactivité chimique, la durabilité dans le temps, les propriétés mécaniques, la production, la durabilité environnementale et la rentabilité économique.

Composition
Le ciment de calcaire et d'argile calcinée (LC) est principalement constitué de clinker, d'argile calcinée, de calcaire et de gypse. Son procédé de fabrication implique une hydratation synergique. En ajoutant aux mélanges de béton de grandes quantités d'argile calcinée et de calcaire broyé, les aluminates de l'argile interagissent avec les carbonates de calcium du calcaire. L'alumine supplémentaire dans le métakaolin réagit avec le calcaire broyé, ce qui permet d'obtenir un matériau moins poreux que les autres ciments, qui offre une résistance comparable à celle de ciments obtenus avec des niveaux plus élevés de substitution du clinker.

Conséquences sur l'environnement
Le ciment de calcaire et d'argile calcinée (LC) est une alternative à faible teneur en carbone au ciment Portland standard. Le LC permet de réduire les émissions de  liées à la fabrication du ciment en réduisant la quantité de clinker, en le remplaçant par du calcaire et des argiles calcinées. Pour produire du LC, il est possible d'utiliser des argiles de kaolin de faible qualité, que l'on trouve en abondance dans de nombreuses régions du monde.

Articles connexes
 Ciment d'aluminates de calcium
 Ciment sulfo-alumineux
 Ciment géopolymère
 Ciment Portland

Références

Liens externes
 https://www.LC3.ch

Bâtiment HQE, passif ou à énergie positive
Ciment

Ciment de calcaire et d'argile calcinée


Olaylar
 15 Ocak - Dünyanın ilk gazetelerinden biri olan Avisa Relation oder Zeitung, Wolfenbüttel'de (Kutsal Roma İmparatorluğu) yayın hayatına başladı.
 31 Ocak - Amsterdam Bankası kuruldu.
 25 Ağustos - 1609 - teleskopun icadı (Galileo Galilei, Venedik)(ilk icat 1608 Hollanda'da)

 Kuzey Hollanda ve Güney Hollanda (İspanyol Hollandası, bugün Belçika) ayrıldı.

Doğumlar
 21 Şubat – Raimondo Montecuccoli, İtalyan general (ö. 1680)
 22 Mart - Polonya Kralı II. Jan Kazimierz Waza (ö. 1672)

Ölümler
 21 Ocak - Josef Jüst Skaliger, İtalyan asıllı Fransız tarihçi (d. 1540)

1609


96 FM (também chamada de Rede Aleluia Salvador) é uma emissora de rádio brasileira sediada em Salvador, capital do estado da Bahia. Opera no dial FM, na frequência 95,9 MHz, e é uma emissora própria da Rede Aleluia, pertencendo à Igreja Universal do Reino de Deus. Seus estúdios estão localizados na Catedral da Fé, sede estadual da IURD, no bairro de Brotas, e seus transmissores estão localizados no bairro da Federação, na torre da RecordTV Itapoan.

História
A emissora foi inaugurada em 1978 como FM Aratu, com uma programação voltada ao pop rock e MPB. Era uma emissora irmã da TV Aratu, tendo como acionistas os empresários Alberto Maluf, Carlos Alberto dos Santos, Humberto Castro, Luís Viana Neto e Nilton Tavares.

No final de 1983, por meio do selo Young da gravadora RGE Discos, a emissora lança o LP "FM Aratu - Com amor e balanço no verão 84", com um mix de músicas internacionais.

Em 9 de junho de 1988, Nilton Tavares adquire as ações de seus sócios nas emissoras do Grupo Aratu e revende 30% delas para o deputado federal Joaci Góes (proprietário da Tribuna da Bahia). Um ano depois, a FM Aratu abandona a nomenclatura utilizada desde a fundação e passa a ser chamada de 96 FM, transformando-se em uma rádio mais voltada para o pop rock.

Em 1991, como parte da mudança, é lançado o disco "Rock 96", com uma compilação de músicas de bandas de rock da Bahia. Foi distribuído pela RCA. Em 1992, a 96 FM e sua emissora de televisão irmã foram novamente vendidas por Nilton, dessa vez ao político e empresário Nilo Coelho e seus familiares.

Em setembro de 1995, em meio a problemas financeiros do Grupo Aratu que levaram inclusive ao arrendamento da TV Aratu para a Central Nacional de Televisão, a 96 FM foi vendida para a Igreja Universal do Reino de Deus. Com isso, em 11 de setembro, a emissora deixou o formato mantido durante dezessete anos e passa a transmitir uma programação religiosa, voltada para o gênero gospel. Em 6 de junho de 1998, a 96 FM passa a fazer parte da Rede Aleluia, rede de rádio formada pelas emissoras de propriedade ou arrendadas pela Igreja Universal.

Em 13 de fevereiro de 2013, a 96 FM passou a transmitir a programação esportiva da Rádio Sociedade da Bahia.

Programas
Atualmente, a 96 FM transmite programas nacionais da Rede Aleluia e locais da Igreja Universal do Reino de Deus. Diversos outros programas compuseram a grade da emissora, e foram descontinuados:

 Demo Trip
 Disc Laser
 Fly 96
 Gincana da Primavera
 O Assunto É
 Rock Special

Equipe

Membros antigos
 Carla Araújo (hoje na Rádio Excelsior da Bahia)
 Fábio Cota (hoje na GFM)
 Gilberto Mucillo
 Haroldo Souza
 Kleyton Nunes (hoje na Jovem Pan FM Salvador)
 Linsmar Lins
 Marcelo Nova
 Paulo Calfa
 Renato Bruno
 Thiago Mastroianni (hoje na TV Bahia)

Ligações externas

Rede Aleluia
96 FM
Estações de rádio fundadas em 1978

96 FM (Salvador)


Zeaxantină este unul dintre cei mai comuni alcooli carotenoizi găsiți în natură. Este important în ciclul xantofilei. Sintetizat de plante și unele micro-organisme, acesta este pigmentul care oferă culoarea caracteristică boielei, porumbului, șofranului, fructelor goji și multor altor plante și microbi.

Numele este derivat de la Zea mays (porumbul galben comun, în care zeaxantina oferă pigmentul primar galben) și xanthos, cuvântul grecesc pentru "galben" (vezi și xantofilă).

Xantofile precum zeaxantina se găsesc în cantitățile cele mai mari în frunzele celor mai multe plante verzi, unde acestea acționează pentru a modula energia luminoasă și posibil servesc ca agent non-fotochimic disipant prin reducerea clorofilei triple (o formă excitată de clorofilă), care este produsă în exces la intensitate luminoasă ridicată în timpul fotosintezei.

Animalele absorb zeaxantina din dieta vegetală. Zeaxantina este unul dintre cele doi carotenoizi xantofili primari conținuți de retina oculară. Suplimentele de zeaxantină sunt de obicei luate cu presupunerea că aceasta menține sănătatea ochilor. Deși nu s-au raportat efecte secundare de la consumul suplimentelor de zeaxantină, efectele actuale ale zeaxantinei și luteinei asupra stării de sănătate nu sunt dovedite și, începând cu 2018, nu există nici o aprobare reglementată în Uniunea Europeană sau Statele Unite ale Americii pentru oricemențiune de sănătate pentru produse care conțin zeaxantină.

Ca aditiv alimentar, zeaxantina este folosit drept colorant alimentar, cu număr E E161h.

Izomeri și absorbție maculară
Luteina și zeaxantina au formule chimice identice și sunt izomeri, dar nu sunt stereoizomeri. Singura diferență dintre ele este în amplasamentul legăturii duble în unul dintre inelele terminale. Această diferență oferă luteinei trei centri chirali, în timp ce zeaxantina are doar doi. Datorită simetriei, stereoizomerii (3R,3'S) și (3S,3'R) ai zeaxantinei sunt identici. Prin urmare, zeaxantina are doar trei forme stereoizomerice. Stereoizomerul (3R,3'S) este numit mezo-zeaxantină.

Principala formă naturală a zeaxantinei este (3R,3'R)-zeaxantină. Macula conține în principal formele (3R,3'R)- și mezo-zeaxantină, dar și cantități mult mai mici din forma (3S,3'S). Există dovezi că o anumită proteină care se leagă de zeaxantină atrage zeaxantina și luteina din circulația sistemică pentru asimilarea în maculă.

Datorită valorii comerciale a caretenoizilor, biosinteza lor a fost studiată intens atât în produse naturale, cât și sisteme artificiale (heterologe), precum bacteria Escherichia coli și drojdia Saccharomyces cerevisiae. Biosinteza zeaxantinei începe din beta-caroten prin acțiunea unei singure proteine, numită beta-caroten hidroxilază, care este capabilă să adauge o grupare hidroxil (-OH) la atomii de carbon 3 și 3' ai moleculei de beta-caroten. Așadar, biosinteza zeaxantinei pornește de la beta-caroten spre zeaxantină (un produs di-hidroxilat) prin intermediul beta-criptoxantinei (intermediarul mono-hidroxilat). Deși identice din punct de vedere funcțional, există mai multe proteine beta-caroten hidroxilază distincte.

Datorită naturii zeaxantinei, astaxantina (un carotenoid cu valoare comercială semnificativă) a fost studiată intens în comparație cu proteinele beta-caroten hidroxilază.

Relația cu bolile de ochi
Mai multe studii observaționale au furnizat dovezi preliminare pentru mărirea aportului de alimente care includ luteină și zeaxantină pentru a reduce incidența degenerescenței maculare legată de vârstă. Pentru că alimentele bogate în unul dintre acești carotenoizi tind să fie bogate și în celălalt, efectele nu au fost analizate separat unul de celălalt. Trei meta-analize ulterioare ale luteinei și zeaxantinei alimentare au ajuns la concluzia că acești carotenoizi reduc riscul de progresie în stadiul incipient al degenerării maculare. Un studiu Cochrane din 2017 care analizează concluziile a 19 alte studii din mai multe țări a concluzionat că suplimentele alimentare care conțin zeaxantină și luteină au prea puțină influență asupra evoluției degenerării maculare. În general, nu există încă dovezi suficiente pentru a evalua eficacitatea zeaxantinei sau luteinei alimentare sau suplimentare în tratamentul sau prevenirea timpurie a degenerării maculare.

Pentru cataractă, două meta-analize confirmă o corelație între concentrațiile serice de luteină și zeaxantină și o scădere a riscului de cataractă nucleară, dar nu corticală sau subcapsulară. Rapoartele nu au separat efectele zeaxantinei de ale luteinei. În studiul AREDS2, pacienții au fost persoane cu risc de progresie spre degenerare maculară avansată legată de vârstă. În general, consumul de luteină (10 mg) și zeaxantină (2 mg) nu a redus nevoia de operație de cataractă. Orice beneficiu este mult mai probabil să fie evident în subpopulații de persoane expuse la stres oxidativ puternic, precum fumători, alcoolici sau cei cu aport alimentar scăzut de alimente bogate în carotenoizi.

În 2005, Food and Drug Administration (FDA) din SUA a respins o aplicație de menționare a efectelor pozitive propusă de Xangold, invocând insuficiența dovezilor care susțin utilizarea suplimentelor de luteină și zeaxantină în prevenirea degenerării maculare. Companiile care produc suplimente alimentare din SUA au voie să vândă produse cu luteină și luteină plus zeaxantină folosind un limbaj pre-stabilit, precum "Ajută la menținerea sănătății ochilor", atât timp cât pe etichetă este inclusă și declarația FDA că "Aceste declarații nu au fost evaluate...". Recent, în Europa, în 2014, Autoritatea Europeană pentru Siguranță Alimentară a examinat și a respins afirmațiile cum că luteina sau luteina plus zeaxantină îmbunătățesc vederea.

În natură
Zeaxantina este pigmentul care oferă culoarea specifică boielei de ardei, porumbului, șofranului, fructelor goji și multor altor plante. Spirulina este, de asemenea, o sursă bogată de această substanță și poate servi ca supliment alimentar. Zeaxantina se descompune pentru a forma picrocrocin și safranal, substanțe care sunt responsabile pentru gustul și aroma șofranului.

Alimentele care conțin cele mai mari cantități de luteină și zeaxantină sunt frunzele de legume de culoare verde închis, precum varza, spanacul, frunzele de nap, salata verde, măcrișul, mangoldul și muștarul.

Siguranță
O doză zilnică acceptabilă de zeaxantină a fost propusă la valoarea de 0,75 mg/kg greutate corporală/zi, adică 53 mg/zi pentru un adult de 70 kg. La om, un aport de 20 mg/zi timp de până la șase luni nu a avut efecte adverse. Începând cu 2016, nici Food and Drug Administration din SUA, nici Autoritatea Europeană pentru Siguranța Alimentară din Uniunea Europeană nu au stabilit un nivel superior tolerabil de admisie pentru luteină sau zeaxantină.

Note

Carotenoizi
Coloranți alimentari
Pages with unreviewed translations

Zeaxantină


{{Ficha de competición deportiva
|nombre           = Torneo de Dubái 2012
|deporte          = Tenis
|recinto          =
|ubicación        =
|fecha            = 20 de febrero – 25 de febrero (mujeres) 27 de febrero - 3 de marzo (hombres)
|edición          = 20º
|individual masculino =  Roger Federer
|individual femenino  =  Agnieszka Radwańska
|dobles masculino =  Mahesh Bhupathi /  Rohan Bopanna
|dobles femenino  =  Liezel Huber /  Lisa Raymond}}

El Torneo de Dubái es un evento profesional de tenis perteneciente al ATP World Tour en la categoría ATP World Tour 500 y en la WTA a los WTA Premier. Se disputó del 20 al 25 de febrero para las mujeres y del 27 de febrero al 3 de marzo para los hombres, en Dubái, Emiratos Árabes Unidos.

 Campeones

 Individuales Masculino  Roger Federer venció a  Andy Murray por 7-5, 6-4.

 Individuales Femenino  Agnieszka Radwańska venció a  Julia Görges por 7-5, 6-4.

 Dobles Masculino  Mahesh Bhupathi /  Rohan Bopanna vencieron a  Mariusz Fyrstenberg /  Marcin Matkowski por 6-4, 3-6, 10-5.

 Dobles Femenino

 Liezel Huber /  Lisa Raymond''' vencieron a  Sania Mirza /  Yelena Vesnina por 6-2, 6-1.

Véase también
 Torneos ATP en 2012
 Torneos WTA en 2012
 Torneo de Dubái

Enlaces externos
 Perfil Oficial de la ATP
 Página oficial

Torneo de Dubái 2012

Torneo de Dubái 2012


La Capuera ist eine Ortschaft in Uruguay.

Geographie
Sie befindet sich auf dem Gebiet des Departamento Maldonado in dessen Sektor 3. La Capuera liegt, nur getrennt von den beiden südlich angrenzenden Badeorten Ocean Park und Sauce de Portezuelo, nahe der Küste des Río de la Plata. Im Norden erstreckt sich die Laguna del Sauce.

Infrastruktur
Am Südrand der Ortschaft führt die Ruta Interbalnearia/Ruta 93 vorbei. In geringer östlicher Entfernung befindet sich der Flughafen Capitán de Corbeta Carlos A. Curbelo.

Einwohner
La Capuera hatte 2011 2.838 Einwohner, davon 1.535 männliche und 1.303 weibliche.

Quelle: Instituto Nacional de Estadística de Uruguay

Weblinks
 Stadtplan von La Capuera (PDF; 132 kB)

Einzelnachweise

Ort im Departamento Maldonado

La Capuera


مجرة العين السوداء وتسمى أيضا مسيية 64 (بالإنجليزية M 64 , NGC 4826) هي مجرة حلزونية في كوكبة الهلبة تبعد عن الأرض نحو 17 مليون سنة ضوئية وقد إكتشفها عالم الفلك الإنجليزى إدوار بيجورد في 23 مارس 1779 وهي مشهورة عند هواة الفلك لانها مميزة وتظهر بأدوات بسيطة ؛ تمتلك كميات كبيرة جدا من الغبار في أذرعتها الحلزونية مما يعمل على امتصاص الضوء لكن نواتها مشرقة جدا مما أدى إلى تسميتها العين السوداء أو عين الشر .

اكتشافات
كل النجوم في المجرة تدور في نفس الإتجاه في إتجاه عقارب الساعة ومع ذلك فقد أدت الدراسات التفصيلية الاخيرة إلى اكتشاف رائع وهو أن الغبار بين النجمى في المناطق الخارجية من المجرة يدور في إتجاه معاكس من الغاز والغبار في المناطق الداخلية للمجرة مما أدى إلى ولادة نجوم جديدة حول الحدود التي تفصل بين المنطقتين .

المراجع

 Messier 64, SEDS Messier pages
 ESA/Hubble images of M64
 APOD for August 2, 2007

اقرأ أيضا
 إن جي سي 3311

أجرام الفهرس العام الجديد
أجرام فلكية اكتشفت في 1779
عنقود مجرات العذراء العظيم
فهرس مسييه
كوكبة الهلبة
مجرات حلزونية غير ضلعية

مجرة العين السوداء


An Carex phankei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni K.K.Nguyen. An Carex phankei in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Vietnam. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex phankei


Les Deux Menhirs sont un groupe de deux menhirs situés sur la commune de Plougonven, dans le département du Finistère en France.

Historique
Certains auteurs de la fin du  et au début du  mentionnent trois menhirs sur le site mais seuls deux sont encore dressés. Un troisième bloc visible un peu plus à l'ouest des deux menhirs semble avoir été déplacé et pourrait correspondre à ce troisième menhir.

Description
Le menhir occidental mesure  de hauteur pour une circonférence de . Sa forme est celle d'une aiguille pointue. Il comporte deux faces d'arrachement. Le second menhir est situé à un peu plus de  à l'est. Il mesure  de hauteur pour une circonférence de . Les deux menhirs, ainsi que le troisième bloc visible plus à l'ouest, sont en granite porphyroïde alors que le substrat rocheux local est en schiste ce qui suppose un déplacement d'un peu plus de  depuis les affleurements situés au nord du site.

Notes et références

Annexes

Bibliographie

Article connexe
 Sites mégalithiques du Finistère

Deux Menhirs

Les Deux Menhirs


An Dendrobium prasinum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Lindley. An Dendrobium prasinum in nahilalakip ha genus nga Dendrobium, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Fiji. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Dendrobium

Dendrobium prasinum


بيونير 11 ، ويُعرف أيضًا باسم بيونير جي، وهو مسبار فضائي روبوتي بوزن 260 كيلوغرامًا، أُطلق بواسطة وكالة ناسا يوم 6 أبريل 1973 لدراسة حزام الكويكبات، والبيئة المحيطة بالمشتري وزحل، والرياح الشمسية، والأشعة الكونية. كان بيونير 11 أول مسبار يلتقي بكوكب زحل وثاني مسبار يحلق عبر حزام الكويكبات، وبالقرب من كوكب المشتري. وبعد ذلك، أصبحت بيونير 11 المركبة الاصطناعية الثانية، من أصل خمس مركبات آنذاك تصل إلى سرعة الهروب التي تمكنها من مغادرة المجموعة الشمسية. وبسبب معوقات الطاقة والمسافة الشاسعة إلى المسبار، كان آخر اتصال نمطي بالمركبة في يوم 30 سبتمبر 1995، واستقبل فريق المهمة آخر بيانات هندسية جيدة من المسبار في يوم 24 نوفمبر 1995.

الوضع الحالي
في يوم 30 يناير 2019، كان بيونير 11 على مسافة 100.84 وحدة فلكية، ما يعادل 1.5085 × 1010 كيلومتر، من الأرض، وعلى مسافة 100 وحدة فلكية (1.5 × 1010 كيلومتر) من الشمس؛ وكان يتحرك بسرعة 11.241 كيلومتر في الثانية، ما يعادل 40,470 كيلومترًا في الساعة (بالنسبة للشمس)، وكان المسبار يتحرك مبتعدًا بسرعة 2.37 وحدة فلكية في السنة. تتحرك المركبة الفضائية في اتجاه موقع كوكبة الترس في السماء بالقرب من موقعها الحالي (عند أغسطس 2017) بمطلع مستقيم يصل إلى 18 ساعةً و50 دقيقةً، وميل استوائي يصل إلى -8 درجات و39.5 دقيقة (الحقبة J2000)، بالقرب من موقع التجمع النجمي مسييه 26. وفي غضون 928,000 سنة، سيمر المسبار عبر نطاق 0.25 فرسخ فلكي من نجم النسق الأساسي نوع K (قزم K) المعروف باسم TYC 992-192-1.

تجاوز مسبارا فوياجر مسبار بيونير 11، واللذان أُطلقا في عام 1977، وحاليًا، يعتبر المسبار فوياجر 1 أبعد جسم اصطناعي صُنع بواسطة البشر.

لوح بيونير
يحمل كل من بيونير 10، وبيونير 11 لوحًا من الألومنيوم المطلي بالذهب وهو يمثل رسالةً في حالة إيجاد هذين المسبارين بواسطة أي أشكال من الحياة الذكية في الأنظمة الكوكبية الأخرى. يضم كل لوح شكلين عاريين للجسد البشري؛ الذكري والأنثوي، بالإضافة إلى العديد من الرموز المصممة لتكون مصدرًا للمعلومات حول أصل هذه المركبة الفضائية.

انظر أيضا
 بيونير 10
 فوياجر 1
 فوياجر
 فوياجر 2
 استكشاف كوكب المشتري

مراجع

برنامج بيونير
رحلات الفضاء في 1973
مركبات فضائية أطلقت في 1973
مسابر فضائية تخرج من النظام الشمسي
مسابر فضائية مهجورة
مهام إلى المشتري
مهام إلى زحل

بيونير 11


Olaylar
 8 Haziran - Galba, Roma İmparatoru oldu.
 9 Haziran - Roma İmparatoru Neron, intihar etti.
 Lejyon I Macriana liberatrix, Vali Lucius Clodius Macer tarafından Afrika'dan toplanan Roma lejyonu

Doğumlar

Ölümler
 25 Nisan - Evanjelist Markos, geleneksel olarak Markos İncili'ni yazdığı düşünülen kişi
 9 Haziran - Neron, Roma İmparatoru. (d. 37)
 tarihi bilinmeyen
 Nymphidius Sabinus, Romalı asker
 Publius Petronius Turpilianus, Romalı politikacı ve general
 Vindex, Gallia Lugdunensis valisi

als:60er#68

68


Front rouge peut désigner :
 Front rouge, poème de Louis Aragon publié en 1931 ;
 , publication communiste française ;
 Front rouge, organisation maoïste française ;
 , coalition électorale britannique ;
 , journal communiste norvégien ;
 , organisation communiste norvégienne ;
 , organisation communiste suédoise.

Front rouge


Kayabaşı, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı arazisinde bulunan taşların çokluğundan gelmektedir. Özellikle de köy merkezinde bol miktarda kaya bulunmaktadır. Mahallenin kurucuları olan mübadiller keçilerinin otlaması için yerleşim yeri olarak burayı seçmişlerdir.Bu köy Selanik'ten gelen  Balkan Türkleri tarafından imar edilmiştir.

Coğrafya
Samsun iline 106 km, Havza ilçesine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Havza'nın mahalleleri

Kayabaşı, Havza


Frak je najsvečano muško crno večernje odijelo koje se nosi o velikim svečanostima i na primanjima. Frak je prepoznatljiv po dugim skutima odostraga, a naprijed su od struka izrezani. Nosi se preko uškrobljene bijele košulje s odvojivim ovratnikom i prsluka uz bijelu bijelu leptir-kravatu, na crne hlače s visokim strukom uz lakirane crne cipele. Kao modni dodatak fraku mogu se nositi šešir ("cilindar") i bijeli šal.

Potječe iz 18. stoljeća kada se iz Engleske proširio na kontinent. Za vladavine francuskoga kralja Luja XVI. (1774. – 92.) frak je bio također i dvorsko svečano odijelo, a nakon Francuske revolucije vojna i činovnička odora. Isprva dugačak taman kaput, uska struka, frak se u doba romantizma izrađivao u pastelnim bojama i dobio je graciozan oblik: prednji je dio skraćen, a otraga lepršaju dva skuta. Pojednostavnjenjem mode u drugoj polovici 19. stoljeću frak se gubi kao svakodnevna građanska odjeća.

U engleskom jeziku naziva se full evening dress, odnosno white tie. Kolokvijalno, taj se odjevni predmet zove i tailcoat ili samo tails, a u hrvatski jezik dolazi iz njemačkog Frack.

Poveznice
 Smoking

Izvori
 Natuknica "Frak", Hrvatska enciklopedija, mrežno izdanje, Leksikografski zavod Miroslav Krleža
 Članak "Gospodin u fraku", Nives Opačić, časopis Vijenac 448

Odijelo

Frak


Pachucos are male members of a counterculture that emerged in El Paso, Texas, in the late 1930s. Pachucos are associated with zoot suit fashion, jump blues, jazz and swing music, a distinct dialect known as caló, and self-empowerment in rejecting assimilation into Anglo-American society. The pachuco counterculture flourished among Chicano boys and men in the 1940s as a symbol of rebellion, especially in Los Angeles. It spread to women who became known as pachucas and were perceived as unruly, masculine, and un-American. Some pachucos adopted strong attitudes of social defiance, engaging in behavior seen as deviant by white/Anglo-American society, such as marijuana smoking, gang activity, and a turbulent night life. Although concentrated among a relatively small group of Mexican Americans, the pachuco counterculture became iconic among Chicanos and a predecessor for the cholo subculture which emerged among Chicano youth in the 1980s.

Pachucos emerged in El Paso, Texas, among a group of Chicano youth who were influenced by African American culture and urban 'hep cats,' although it may have roots in Pachuca, Hidalgo, Mexico, where loose-fitting clothing was popular among men. It later spread throughout the Southwest into Los Angeles, where it developed further. In the border areas of California and Texas, a distinct youth culture known as pachuquismo developed in the 1940s and has been credited as an influence to Chicanismo. In LA, Chicano zoot suiters developed their own cultural identity, "with their hair done in big pompadours, and 'draped' in tailor-made suits ... They spoke caló, their own language, a cool jive of half-English, half-Spanish rhythms ... Out of the zoot-suiter experience came lowrider cars and culture, clothes, music, tag names, and, again, its own graffiti language."

Pachucos were perceived as alien to both Mexican and Anglo-American culture–a distinctly Chicano figure. In Mexico, the pachuco was understood "as a caricature of the American", while in the United States he was perceived as so-called "proof of Mexican degeneracy." Mexican critics such as Octavio Paz denounced the pachuco as a man who had "lost his whole inheritance: language, religion, customs, belief." In response, Chicanos heavily criticized Paz and embraced the oppositional position of the pachuco as an embodied representation of resistance to Anglo-American cultural hegemony. To Chicanos, the pachuco had acquired and emanated self-empowerment and agency through a "stylized power" of rebellious resistance and spectacular excess.

Etymology
The origin of the word "pachuco" is uncertain, but one theory connects it to the city of El Paso, Texas, which was sometimes referred to as "Chuco Town" or "El Chuco".  People migrating to El Paso from Ciudad Juarez would say, in Spanish, that they were going "pa' El Chuco". Some say "pa El Chuco" comes from the words Shoe Co., a shoe company that was located in El Paso in the 1940s during the war. The majority of Mexican migrants would cross the border in order to work for this famous shoe company in El Paso. Throughout the years the term "pa El Chuco" was used when Mexican immigrants were heading to El Paso looking for a job. In order to cross the American border with success the migrants would have to dress nice and look nice other wise they would get rejected at the border.  These migrants became known as pachucos.

"Pachuco" could also have derived from the name of the city of Pachuca, Hidalgo, Mexico, as the majority of Mexican migration to the United States came from the Central Plateau region, of which Hidalgo is a part.

Another theory says that the word derives from pocho, a derogatory term for a Mexican born in the United States who has lost touch with the Mexican culture. The word is also said to mean "punk" or "troublemaker". Yet another theory is put forth by author Laura L. Cummings who postulates a possible indigenous origin of the term.

Connections have also been found between "Pachucos" and mixed civilians who lived near the Mexican–American border during the turn of the century, and between "Pachucos" and the poor soldiers who fought in the Mexican Revolution in the armies of Pancho Villa.

Pachucos called their slang Caló (sometimes called "pachuquismo"), a unique argot that drew on the original Spanish Gypsy Caló, Mexican Spanish, the New Mexican dialect of Spanish, and American English, employing words and phrases creatively applied. To a large extent, Caló went mainstream and is one of the last surviving vestige of the Pachuco, often used in the lexicon of some urban Latin Americans in the United States to this day. The influence of Valdés is responsible for the assimilation of several Caló terms into Mexican slang.

Style

Pachuco style was a dominating trend among Mexican-American youth in the 1930s-40s.  Pachucos became known for their distinguished look, dialogue, and actions.  Pachucos dressed in recognizable Zoot suits, and often styled their hair into ducktails. Things like decorative chains and tattoos were also sometimes part of the pachuco look. The unique speech of pachucos was a very important element of their defined style.  Consisting of creative phrases and some English words, Caló was a very popular form of speech among pachucos.  Pachucos were seen as gangsters in the eyes of conservative Americans with ethnic prejudices.

Culture

The Mexican Nobel laureate Octavio Paz writes in the essay, "The Pachuco and Other Extremes" that the Pachuco phenomenon paralleled the zazou subculture in World War II-era Paris in style of clothing, music favored (jazz, swing, and jump blues), and attitudes. Although there was no known link between the two subcultures, they both are most certainly derivative localized blends of American pop culture in the United States.

While he was not the first Mexican comedian to perform as a Mexican American zoot suiter, Mexican comedian and film actor German Valdés better-known by his artistic name "Tin-Tan" is Mexico's most famous and celebrated pachuco.

Pachuco culture in America was at its height during World War II.  The Wartime Productions Board in 1942 thought it necessary to cut back on fabric consumption, so they enacted regulations on the amount of fabric used for suits. This enactment targeted Pachucos in particular because of the excess fabric used in their zoot suits. Pachucos boldly chose not to follow these regulations, demonstrating rebellious attitudes and pride in their culture. Pachucos continued to flaunt zoot suits, now attained through bootleg tailors. As a result, these flashy zoot suits were seen as unpatriotic by other Americans. This controversial series of events helped shape Pachuco culture, and zoot suits became a symbol of cultural pride among Mexican-Americans. It didn't all end well, however, as this also led to rising tension between Pachucos and other Americans, playing a part in the start of the 1943 Zoot Suit Riots.

The pachuco subculture declined in the 1960s, evolving into the Chicano style. This style preserved some of the pachuco slang while adding a strong political element characteristic of the late 1960s American life.

In the early 1970s, a recession and the increasingly violent nature of gang life resulted in an abandonment of anything that suggested dandyism. Accordingly, Mexican-American gangs adopted a uniform of T-shirts and khakis derived from prison uniforms, and the pachuco style died out. However, the zoot suit remains a popular choice of formal wear for urban and rural Latino youths in heavily ethnic Mexican neighborhoods. It is typically worn at a prom, in weddings, parties or in some cases, at informal Latino university commencement ceremonies.

La Pachuca

The "Pachuca," the female counterpart of the Pachuco, had an aesthetic sensibility as strong as the male zoot suiter. The Pachuca's hairstyle tended to be a high "coif" or bouffant, with the hair put up in some way (a more pronounced version of the typical hair style of the time) by ratting their hair or affixing hair rats. Their makeup was heavy, particularly using a red colored lipstick. The preferred colors of clothing were black and gray. Some pachucas wore the traditionally male zoot suit, albeit with modifications to fit the female form. Sometimes, she donned the standard heavy gold pocket chain. Another variation involved a sweater or coat - often a variant on the male zoot-suit finger-tip jacket - over knee-length skirts, plus fishnet stockings or bobby socks and platform shoes. Extravagant dresses were and are also common among pachucas. Like the entire culture, the fashion aesthetic revolved around the concept of "see and be seen."

Costa Rica
The term "" is used in Costa Rica to define Costa Rican slang. It nevertheless differs from the Mexican slang.

In Costa Rica the term "pachuco" refers to someone who has common habits and who is often very rude.  In Costa Rica the word pachuco refers to a person who has manners that are socially unacceptable and often uses shocking language when speaking. Pachuco is also a pejorative name given to certain colloquial words and expressions. Some consider pachuco and its pachuquismos to be Costa Rica's second language.

See also

 Zoot Suit Riots – a confrontation between pachucos and U.S. servicemen in Los Angeles during World War II in which unarmed pachucos were brutally beaten and jailed
 The opening scenes of the film American Me depict confrontations between pachucos and white American soldiers during the Zoot Suit Riots.
 The Sleepy Lagoon murder was a confrontation between two Los Angeles pachuco gangs that resulted in a crackdown on the culture.
 Cholo and Vato are terms for modern-day Chicano street gangsters, though the association with the zoot suit is no longer present.

References

Further reading
Barker, George Carpenter. Pachuco: an American-Spanish argot and its social functions in Tucson, Arizona. University of Arizona Press, 1950.

Cummings, Laura L. Pachucas and Pachucos in Tucson: Situated Border Lives. University of Arizona Press, 2009.
Fuentes, Dagoberto and José A. López. Barrio Language Dictionary. La Puente: El Barrio Publications, 1974.
Madrid Barela, A. In Search of the Authentic Pachuco. An Interpretive Essay, Part I. Aztlan, Spring, 4(1), 31 60. 1973.
Paz, Octavio, translated by Lysander Kemp. "The Pachuco and Other Extremes" in The Labyrinth of Solitude. Grove Press, Inc., 1961; originally published in Spanish by Cuadernos Americanos, Mexico, 1950.
Ramirez, Catherine Sue Crimes of Fashion: The Pachuca and Chicana Style Politics.  Meridians Vol. 2, No. 2 (2002):  1–35.
Ramirez, Catherine S. The Woman in the Zoot Suit. London: Duke University Press, 2009. Print.
raúlrsalinas, Un Trip Through the Mind Jail y Otras Excursiones. San Francisco: Pocho Ché, 1980.
Sánchez-Tranquilino, M. "The Pachuco's Flayed Hide: Mobility, Identity, and Buenas Garras" In J. Tagg – Cultural Studies, New York: Routledge, 1992
 Serrano, Rodolfo G. "Dictionary Of Pachuco Terms". California State University, 1979.
 Manuel Cantú – Pachuco Dictionary, . Pachuco Dictionary Home Page

Mexican culture
Chicano
History of subcultures
Youth culture in the United States
Mexican youth culture
Subcultures
Spanish language in the United States

Pachuco


Chinook winds, or simply Chinooks, are two types of prevailing warm, generally westerly winds in western North America: Coastal Chinooks and interior Chinooks. The coastal Chinooks are persistent seasonal, wet, southwesterly winds blowing in from the ocean. The interior Chinooks are occasional warm, dry föhn winds blowing down the eastern sides of interior mountain ranges. The coastal Chinooks were the original term, used along the northwest coast, and the term in the interior of North America is later and derives from the coastal term.
 Along the Pacific Northwest coast, where the name is pronounced  ('chin'+'uk'), the name refers to wet, warm winds off the ocean from the southwest; this is the original use of the term. The coastal Chinook winds deliver tremendous amounts of moisture both as rain along the coast and snow in the coastal mountains, that sustain the characteristic temperate rainforests and climate of the Pacific Northwest.

 In North American western interior, the same name is used for föhn winds, generally, where the Canadian Prairies and Great Plains lie immediately east of various interior mountain ranges. There the name is pronounced  ('shin'+'uk'). The same warm, wet coastal winds can also become the warm föhn winds on the eastern sides of mountain ranges, after having lost their moisture on the western sides; however, due to expanded use of the term in the interior for any föhn wind, interior Chinooks are not necessarily originally coastal Chinooks.

In the interior of North America, the Blackfoot people call these winds the "snow eater"; however, the more commonly used term "Chinook" originates from the name of the eponymous Chinook people, who lived near the ocean, along the lower Columbia River, where the term was first derived. The reference to  "a Chinook" wind or weather system originally meant, to euro-American settlers along the Pacific Northwest coast, a warming wind from the ocean blowing into the interior regions of the Pacific Northwest of the North America.

A strong föhn wind can make snow one foot (30 cm) deep almost vanish in one day. The snow partly sublimates and partly melts and evaporates in the dry wind. Chinook winds have been observed to raise winter temperature, often from below −20 °C (−4°F) to as high as 10–20°C (50–68°F) for a few hours or days, then temperatures plummet to their base levels.

In the Pacific Northwest

"Chinook" is used for coastal Chinook winds in British Columbia, and is the original use of the term, being rooted in the lore of coastal natives and immigrants, and brought to Alberta by French-speaking fur-traders. Such winds are extremely wet and warm and arrive off the western coast of North America from the southwest.
These same winds have more recently been called the pineapple express, since they are of tropical origin, roughly from the area of the Pacific near Hawaii.

The air associated with a coastal Chinook is stable; this minimizes wind gusts and often keeps winds light in sheltered areas. In exposed areas, fresh gales are frequent during a Chinook, but strong gale- or storm-force winds are uncommon; most of the region's stormy winds come when a fast "westerly" jet stream lets air masses from temperate and subarctic latitudes clash.

When a coastal Chinook comes in when an Arctic air mass is holding steady over the coast, the tropical dampness brought in suddenly cools, penetrating the frozen air and coming down in volumes of powder snow, sometimes to sea level. Snowfalls and the cold spells that spawned them only last a few days during a Chinook; as the warm coastal Chinooks blow from the southwest, they push back east the cold Arctic air. The snow melts quickly and is gone within a week.

The effects on the Interior of British Columbia when a coastal Chinook is in effect are the reverse. In a rainy spell, most of the heavy moisture will be wrung out of the rising air as a consequence of crossing over the mountain ramparts before the air mass descends (and hence warms and dries) into the Fraser Canyon and the Thompson River-Okanagan area. The effects are similar to those of an Albertan interior Chinook, though not to the same extreme, partly because the Okanagan is relatively warmer than the Prairies, and partly because of the additional number of precipitation-catching mountain ranges between Kelowna and Calgary. When the coastal Chinook brings snow to the coast during a period of coastal cold, bright but chilly weather in the interior will give way to a slushy melting of snow, more due to the warm spell than because of rain.

Pronunciation in the Pacific Northwest
The word "Chinook" remains in common use among local fishermen and people in communities along the British Columbia Coast, and coastal Washington and Oregon, and in particular, the term is used in the Puget Sound area of Washington. Coastal "Chinook" is not pronounced shin-uk ()  as it is in the interior, east of the Cascades, but is in the original coastal pronunciation chin-uk ().

In British Columbia and other parts of the Pacific Northwest, the word Chinook was predominantly pronounced  . However, the common pronunciation current throughout most of the inland Pacific Northwest, Alberta, and the rest of Canada, is  , as in French. This difference may be because it was the Métis employees of the Hudson's Bay Company, who were familiar with the Chinook people and country, brought the name east of the Cascades and Rockies, along with their own ethnic pronunciation. Early records are clear that tshinook was the original pronunciation, before the word's transmission east of the Rockies.

First nations myth from British Columbia

Native legend of the Lil'wat subgroup of the St'at'imc tells of a girl named Chinook-Wind, who married Chinook Glacier, and moved to his country, which was in the area of today's Birkenhead River. She pined for her warm sea-home in the southwest, and sent a message to her people. They came to her in a vision in the form of snowflakes, and told her they were coming to get her. They came in great number and quarrelled with Glacier over her, but they overwhelmed him and in the end she went home with them.

Chinooks in Alberta and eastern British Columbia

Interior Chinooks are most prevalent over southern Alberta in Canada, especially in a belt from Pincher Creek and Crowsnest Pass through Lethbridge, which get 30–35 Chinook days per year, on average. Interior Chinooks become less frequent further south in the United States, and are not as common north of Red Deer, but they can and do occur annually as far north as High Level in northwestern Alberta and Fort St. John in northeastern British Columbia, and as far south as Las Vegas, Nevada, and occasionally to Carlsbad, in eastern New Mexico.

In Pincher Creek, the temperature rose by , from , in one hour on 6 January 1966. During the winter, driving can be treacherous, as the wind blows snow across roadways, sometimes causing roads to vanish and snowdrifts to pile up higher than a metre. Empty semitrailer trucks driving along Highway 3 and other routes in southern Alberta have been blown over by the high gusts of wind caused by interior Chinooks.

On 27 February 1992, Claresholm, Alberta, a town just south of Calgary, recorded a temperature of ; again, the next day  was recorded.

Clashing with Arctic air mass
The interior Chinooks can seem to battle with Arctic air masses  at times.

This clash of temperatures can remain stationary, or move back and forth, in the latter case causing such fluctuations as a warm morning, a bitterly cold afternoon, and a warm evening. A curtain of fog often accompanies the clash between warm to the west and cold to the east.

Chinook arch

Two common cloud patterns seen in the interior during this time are a chinook arch overhead, and a bank of clouds (also referred to as a cloud wall) obscuring the mountains to the west. The bank appears to be an approaching storm, but does not advance any further to the east.

One of its most striking features of the interior Chinook weather system is the Chinook arch, a föhn cloud in the form of a band of stationary stratus clouds, caused by air rippling over the mountains due to orographic lifting. To those unfamiliar with it, the Chinook arch may at times look like a threatening storm cloud, however, the arch clouds rarely produce rain or snow. They can also create stunning sunrises and sunsets.

A similar phenomenon, the Nor'west arch, also a föhn cloud, is seen in southern New Zealand.

The stunning colors seen in the Chinook arch are quite common. Typically, the colours will change throughout the day, starting with yellow, orange, red, and pink shades in the morning as the sun comes up, grey shades at midday changing to pink / red colours, and then orange / yellow hues just before the sun sets.

Cause of occurrence
The interior Chinook is a föhn wind, a rain shadow wind which results from the subsequent adiabatic warming of air which has dropped most of its moisture on windward slopes (orographic lift). As a consequence of the different adiabatic rates of moist and dry air, the air on the leeward slopes becomes warmer than equivalent elevations on the windward slopes.

Sometimes the interior Chinooks are caused by the same air flow as the coastal Chinooks:
As moist winds from the Pacific (coastal Chinooks) are forced to rise over the mountains, the moisture in the air is condensed and falls out as precipitation, while the air cools at the moist adiabatic rate of   The dried air then descends on the leeward side of the mountains, warming at the dry adiabatic rate of

The turbulence of the high winds also can prevent the usual nocturnal temperature inversion from forming on the lee side of the slope, allowing night-time temperatures to remain elevated.

Quite often, when the Pacific Northwest coast is being drenched by rain, the windward (western) side of the Rockies is being hammered by snow (robbing the air of its moisture), and the leeward (eastern) side of the Rockies in Alberta is basking in a föhn Chinook. The three different weather conditions are all caused by the same flow of air, hence the confusion over the use of the name "Chinook wind".

Interior Chinooks and gardening on Great Plains
The frequent midwinter thaws by interior Chinooks in Great Plains country are more of a bane than a blessing to gardeners. Plants can be visibly brought out of dormancy by persistent, warm interior Chinook winds, or have their hardiness reduced even if they appear to remain dormant. In either case, they become vulnerable to later cold waves.

Many plants which do well at Winnipeg – where constant cold maintains dormancy throughout the winter – are difficult to grow in the Alberta Chinook belt. Examples include basswood, some apple, raspberry, and juneberry varieties, and Amur maples. Native trees in the interior Chinook-affected areas of Alberta are known to be small, with much less growth than the same species growing in areas not affected by interior Chinook winds. This is once again caused by the "off-and-on" dormancy throughout winter.

Health
Interior Chinook winds are said to sometimes cause a sharp increase in the number of migraine headaches suffered by the locals. At least one study conducted by the department of clinical neurosciences at the University of Calgary supports that belief. They are popularly believed to increase irritability and sleeplessness.

In mid-winter over major centres such as Calgary, interior Chinooks can often override cold air in the city, trapping the pollutants in the cold air and causing inversion smog. At such times, it is possible for it to be cold at street level and much warmer at the tops of the skyscrapers and in higher terrain.

Chinooks and föhn winds in the inland United States

In the North American western interior, winds that are generally called föhn winds by meteorologists and climatologists are called "Chinooks". Regardless of the name, föhns can occur on the leeward side of any nearby mountain range. The föhns called "Chinook winds" are seen throughout most of inland western North America, particularly the Rocky Mountain region. Montana especially has a significant amount of föhn winds throughout much of the state during the winter months, but particularly coming off the Rocky Mountain Front in the northern and west-central areas of the state.

On rare occasions, Chinook winds generated on the eastern slope of the Rocky Mountains have reached as far east as Wisconsin.

Records
Loma, Montana has the world record for the most extreme temperature change in a 24-hour period. On January 15, 1972, the temperature increased from −54 °F to 49 °F (−48 °C to 9 °C), a 103 °F (58 °C) change in temperature.

Spearfish, South Dakota holds the world record for the fastest increase in temperature. On January 22, 1943, the temperature increased from −4 °F to 45 °F (−20 °C to 7 °C), a 49 °F (27 °C) change in temperature. This occurred in just 2 minutes.

Rapid City, South Dakota holds the world record for the fastest decrease in temperature. On January 10, 1911, the temperature decreased from 60 °F to 13 °F (16 °C to −11 °C), a 47 °F (26.1 °C) change in temperature.

Squamish winds, williwaws, and Chugach föhns
The resulting outflow wind is more or less the opposite of British Columbia / Pacific Northwest coastal Chinook. These are called a squamish in certain areas, rooted in the direction of such winds coming down out of Howe Sound, home to the Squamish people, and in Alaska are called a williwaw. They consist of cold airstreams from the continental air mass pouring out of the interior plateau via certain river valleys and canyons penetrating the Coast Mountains towards the coast.

A similar, local föhn wind regularly occurs in the Cook Inlet region in Alaska, as air moves over the Chugach Mountains between Prince William Sound and Portage Glacier. Anchorage residents often believe the warm winds which melt snow and leave their streets slushy and muddy are a midwinter gift from Hawaii, following a common mistake that the warm winds come from the same place as the similar winds near the coasts in southern British Columbia, Washington, and Oregon.

See also

 Catabatic wind
 Diablo wind
 Föhn wind
 Southeast Australian foehn
 Nor'west arch
 Pineapple express
 Santa Ana winds
 Sundowner winds

References

Climate of the Rocky Mountains
Winds
Natural history of Alberta
Western United States
Climate of Canada
Föhn effect

ml:കാറ്റ്#ചിനൂക്ക്

Chinook wind


La Foothill Freeway est une autoroute du Grand Los Angeles débutant dans le district de Sylmar pour se terminer à Redlands. Le segment ouest est indiqué Interstate 210 (I-210) de son terminus ouest à l'I-5 jusqu'à la SR 57 à Glendora, alors que le segment est est indiqué State Route 210 (SR 210) jusqu'à son terminus est à l'I-10.

Le nom de Foothill Freeway fait référence au Foothill Boulevard ainsi qu'aux Monts San Gabriel, desquels l'autoroute est parallèle sur la majeure partie de sa longueur. L'autoroute longe les pieds des montagnes, connectant les banlieues nord-est de Los Angeles à l'Inland Empire. À l'est de Pasadena, la Foothill Freeway longe, et remplace parfois, l'ancienne route 66.

Le segment entre l'I-5 et SR 259 à San Bernardino a été mis aux standards autoroutiers en 2007, mais le segment à l'est demeure indiqué comme une State Route puisqu'il ne rencontre pas les exigences. En février 2020, la construction de deux nouvelles voies, une par direction, a commencé. Ce projet de trois ans portera le nombre de voies à trois dans chaque direction. Il prend place entre Sterling Avenue à San Bernardino et San Bernardino Avenue à Redlands, près du terminus est de l'autoroute.

Description du tracé

Le terminus ouest de l'-210 est à la jonction avec l'I-5, près du district de Sylmar à Los Angeles. À partir de ce point, l'alignement de l'autoroute est généralement diagonal, adoptant une orientation nord-ouest/sud-est. Après avoir quitté Los Angeles, elle entre au nord de Glendale puis à La Cañada Flintridge où elle rencontre la Glendale Freeway et la Angeles Crest Highway (SR 2) avant de se diriger vers le sud par sa jonction avec la Ventura Freeway (SR 134) à Pasadena. À cet échangeur, la Foothill Freeway change d'alignement et devient réellement une autoroute ouest-est. À partir du nord, les premières voies de l'I-210 deviennent les bretelles nord de l'I-710, alors que de l'est, les voies de la Ventura Freeway deviennent l'I-210 alors que la Ventura Freeway atteint son terminus est. Après avoir croisé le terminus nord de l'I-605 (San Gabriel River Freeway), l'I-210 continue à l'est jusqu'à Orange Freeway (SR 57) à Glendora. Se dirigeant à l'est à partir de Orange Freeway jusqu'à son terminus est, la Route 210 est souvent indiquée comme une route d'état. Des segments de la ligne de métro L de Los Angeles parcours entre les voies de l'autoroute entre Pasadena et Arcadia, desservant trois stations :

 Lake Avenue ;
 Allen Avenue ;
 Sierra Madre Villa.

La SR 210 a présentement deux segments distincts :

 l'autoroute à l'ouest est la portion la plus récente, débutant au terminus est de l'I-210 près de San Dimas, SR 210 se prolonge à l'est pour éventuellement longer Highland Avenue, alors qu'elle continue à travers Fontana. Elle croise l'I-15 environ 16 km (10 mi) avant qu'elle croise l'I-215 à San Bernardino ;
 le segment à l'est de l'I-215 est l'ancien alignement de SR 30. Ce segment se prolonge vers l'est jusqu'aux jonctions avec l'I-215, SR 259, SR 18 et SR 330 à Highland. La SR 210 adopte une courbe vers le sud jusqu'à son terminus est avec l'I-10 à Redlands.

La Route 210 fait partie de la California Freeway and Expressway System ainsi que du National Highway System, un réseau d'autoroutes qui sont considérées comme essentielles pour l'économie, la défense et la mobilité du pays par la Federal Highway Administration.

Courbe de Glendora
La Courbe de Glendora est l'ancien nom local donné à l'échangeur entre ce qui est maintenant SR 57 et la Foothill Freeway. La "courbe" réfère à l'I-210 alors qu'elle tournait vers le sud dans un angle de près de 90 degrés dans la ville de Glendora. Avant 2002, cette "courbe" était entièrement comprise dans l'I-210, alors qu'elle continuait vers le sud jusqu'à son ancien terminus est. Lorsque l'I-210 a été prolongée vers l'est, la portion au sud de la Courbe de Glendora a été transférée à SR 57 et le nom de Courbe de Glendora est tombé dans l'oubli.

Liste des sorties

Notes et références

210

Interstate 210 (Californie)


An Caladium schomburgkii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Wilhelm Schott. An Caladium schomburgkii in nahilalakip ha genus nga Caladium, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Caladium

Caladium schomburgkii


Ignaz Bösendorfer, né en 1794 ou 1796 à Vienne et mort le  dans la même ville, est un facteur de pianos autrichien, fondateur d'une firme qui porte  son nom.

Biographie
Ignaz Bösendorfer naît le  ou le  à Vienne.

Il commence sa carrière comme apprenti chez le facteur de pianos Joseph Brodmann. Il fonde une firme qui porte son nom, en 1828, et qui est reprise par son fils Ludwig, en 1859.

Après que Franz Liszt a commencé à utiliser les instruments de Bösendorfer, son entreprise acquiert une renommée internationale, et Bösendorfer est officiellement reconnu par l'empereur d'Autriche comme fabricant impérial de pianos en 1830.

Il meurt le  dans sa ville natale.

Références

Liens externes

Date de naissance incertaine (XVIIIe siècle)
Naissance à Vienne (Autriche)
Décès en avril 1859
Décès à Vienne (Autriche)
Facteur de piano

Ignaz Bösendorfer


Le Pesaro Calcio a 5, également connu pour des raisons de parrainage sous le nom dItalservice Pesaro, est un club de futsal basé à Pesaro, en Italie. Fondé en 2011, il évolue en Serie A et remporte son premier championnat en 2019.

Histoire

Pesaro Fano (2011-2016)
À l'été 2011, une fusion a lieu entre les clubs de Pesaro Five (présidé par Carlo Mercantini) et Palextra Frano (présidé par Andrea Farabini). « Pesaro Fano » est naît et Carlo Mercantini en reste président.

Pour sa première saison, et sous la houlette du coach Gil Marques, le club des Marches est champion d'Italie dans la catégorie des moins de 21 ans. L'équipe fanion du club atteint les barrages en série A2 (deuxième division), mais échoue à l'accession face à Cagliari.

Lors de la saison 2013-2014, le club atteint la finale de Coupe d'Italie A2, perdue contre Fuente Lucera.

En 2014-2015, après avoir été finaliste l'année précédente, Pesaro remporte la Coupe d'Italie A2.

Sur l'exercice 2015-2016, le club échoue à monter en Serie A face à CAME Dosson.

Italservice Pesaro (depuis 2016)
En 2016, Pesaro Fano devient « Italservice Pesaro », du nom de la société leader sur le marché italien et européen dans le secteur des bordures et accessoires en bois pour l'industrie du meuble.

Lors de la saison 2016-2017, sa première sous son nouveau nom, le club remporte le championnat de Serie A2 et accède à la Serie A1, première division italienne. ItalService remporte même, sous la houlette du coach Cafù, une deuxième Coupe d'Italie A2.

En 2017-2018, pour sa première saison en Serie A, le promu ItalService réussi à se qualifier pour trois finales : Coupe de la Division, Coupe d'Italie et Championnat de Serie A. La Coupe nationale est perdu contre Acqua e Sapone.

Pour la saison 2018-2019, le club recrute des joueurs réputés et l'entraîneur transalpin renommé Fulvio Colini. L'objectif fixé de devenir champion est réalisé le 15 juin 2019 à Montesilvano, face à Acqua Sapone.

L'équipe débute l'exercice 2019-2020 en remportant la Supercoupe à domicile en septembre 2019, de nouveau face à Acqua e Sapone. Le titre de champion précédent permet à Pesaro de se qualifier pour sa première Ligue des champions, dont il atteint le tour élite disputé au Kazakhstan. Pesaro termine ainsi parmi les huit meilleurs meilleurs clubs d'Europe. En Serie A, Pesaro est leader lors de l'interruption à cause du Covid-19. Le club est retenu pour participer à la Ligue des champions la saison suivante.

En Coupe d'Europe 2020-2021, jouée en élimination directe à cause de la pandémie, Pesaro est d'abord victorieux 6 à 0 du modeste club monténégrin de Titograd et se hisse en seizième de finale. Celui-ci est disputé en janvier 2021 face à un autre club à l'ascension remarquée : l'ACCS Futsal français, et perdu au terme de la plus longue série de tirs au but dans l'histoire d'une compétition futsal de l'UEFA (2-2  8-7).

Fin 2021, Pesaro n'a alors pas perdu depuis trois ans et la finale de Coupe d'Italie contre Acqua & Sapone. Italservice remporte alors sa deuxième Supercoupe italienne, après prolongation contre Feldi Tente (6-5). Il s'agit du cinquième trophée consécutif pour Italservice Pesaro. En Ligue des champions, Pesaro entre au tour principal dont elle est l'hôte du groupe 4.

Palmarès

 Championnat d'Italie - Serie A1 (2)
 Champion : 2019 et 2021
 Premier : 2020 (compétition arrêtée)
 Finaliste : 2018

 Coupe d'Italie (1)
 Vainqueur : 2021
 Finaliste : 2018

 Supercoupe d'Italie (2)
 Vainqueur : 2019 et 2021

 Championnat d'Italie D2 - Serie A2 (1)
 Champion : 2017
 Finaliste : 2016

 Coupe d'Italie A2 (2)
 Vainqueur : 2015 et 2017
 Finaliste : 2014

 Championnat d'Italie de moins de 21 ans (1)
 Champion : 2012

Personnalités

Présidents
En 2016, Lorenzo Pizza, fondateur et patron de la société Italservice, prend la présidence du club en remplacement de Carlo Mercantini.

  Carlo Mercantini (2011-2016)
  Lorenzo Pizza (depuis 2016)

Entraîneurs

Joueurs notables

Cristian Borruto est l'une des stars du club des Marches. Il est tout d'abord réputé pour être vainqueur, avec Montesilvano, du Scudetto en 2010 et surtout la Coupe UEFA en 2011, puis arrive troisième de la Coupe intercontinentale la même saison. Il rejoint l'ItalService Pesaro en 2018 et devient directement champion d'Italie en 2018-2019, remportant aussi le titre de meilleur buteur « capocannoniere » (28 buts) et est leader de la Serie A arrêtée en 2019-2020.

Effectif 2021-2022

Les postes mentionnés se réfèrent à ceux du football. Comprendre que « A - attaquant » désigne les « pivots » et « M - milieu de terrain » les « ailiers ». Si non-précisé, le joueur est considéré « universel ».

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Club de futsal
Futsal en Italie
Sport à Pesaro
Club sportif fondé en 2011

Italservice Pesaro Calcio a 5


Robert "Bob" Peterson (San Mateo, California,  - San José, California, ) fue un jugador de baloncesto estadounidense que disputó tres temporadas en la NBA. Con 1,96 metros de estatura, jugaba en la posición de ala-pívot.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante dos temporadas con los Ducks de la Universidad de Oregón, en las que promedió 12,4 puntos por partido. Además, en su última temporada capturó 466 rebotes (16,6 por partido), récord hoy en día de la universidad. En 1951 fue incluido en el mejor quinteto de la Pacific Coast Conference.

Profesional
Fue elegido en la vigésima posición del Draft de la NBA de 1953 por Baltimore Bullets, quienes lo despidieron poco después de comenzada la liga, fichando como agente libre por Milwaukee Hawks, jugando en total sólo 8 partidos en toda la temporada.

En  ficha por los New York Knicks, donde jugaría dos temporadas como suplente, siendo la más destacada la última de ellas, en la que promedió 5,3 puntos y 3,8 rebotes por partido.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

Baloncestistas de California
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Oregon Ducks
Baloncestistas de los Baltimore Bullets (original)
Baloncestistas de los Milwaukee Hawks
Baloncestistas de los New York Knicks
Fallecidos en San José (California)

Bob Peterson (baloncestista)


Agnete Bræstrup (7. oktober 1909 – 11. juli 1992) var en dansk læge. Hun grundlagde Foreningen for Familieplanlægning i 1956, som i dag kendes som Sex & Samfund, der er en almennyttig organisation, der beskæftiger sig med uddannelse i sex i Danmark.

Referencer

Eksterne henvisninger

Læger fra Danmark
Personer fra København

Agnete Bræstrup


زنامينسكويي  هي مدينة في جمهورية الشيشان في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 10383   نسمة.

معرض صور

مراجع

مدن الشيشان

زنامينسكويي (سيسينيجا)


Bolmanska bitka (ili Bitka kod Bolmana) je vođena od 6 do 21. ožujka 1945. godine između jedinica Jugoslavenske armije, Crvene armije i Bugarske armije na jednoj strani i jedinica njemačkog Wehrmachta na drugoj strani. Pobjedu su odnijele jedinice JA i Crvene armije. Ova bitka je bila druga najveća vođena bitka u Baranji poslije bitke kod Batine.

Uvod
Jedinice njemačkog Wehrmachta su, nakon proboja Virovitičkog mostobrana, izbile iza leđa Trećem ukrajinskom frontu na komunikaciju Batina–Beli Manastir–Pečuh kako bi usporile dalje oslobođanje Mađarske od strane postrojbi Crvene armije. Početkom ožujka 1945, jedinice Šesnaeste vojvođanske divizije nalazile su se 6 km od sela Bolman.

Njemačke postrojbe tukle su položaje kod Bolmana i pokušavale se prebaciti preko Drave između Valpova i Donjeg Miholjca. Cilj im je bio izbiti na sektor Beremend–Petlovac–Bolman, što bi im omogućilo zauzimanje Pečuja.

Dana 5. ožujka, njemačke postrojbe uspjele su napraviti mali mostobran kod Bolmana. Postrojbe 16. i 51. vojvođanske divizije tada su čvrsto držale svoje položaje i taj mostobran ne bi predstavljao veću prepreku da 11. njemačka divizija nije uspjela osvojiti još 43 mostobrana na sektoru koji je držala Prva bugarska armija. Tako je situacija postala ozbiljna.

Bitka
Jedinicama vojvođanskih divizija bilo je naređeno da krenu prema Bolmanu i Majiškim Međama, jer je neprijatelj krenuo u napad i zauzeo Bolman. Druga vojvođanska brigada dobila je zadatak da se spusti ispod sela Jagodnjaka, a Petnaesta vojvođanska brigada "Šandor Petefi" zadatak da zauzme dio fronta od Jagodnjaka do Majiških Međa.

Bitka je započela paljbom 25 minobacača na Bolman, koji su pripremali teren jedinicama JA. Nakon završetka paljbe, postrojbe su krenule u juriš i zauzele položaje na ulazu u selo. Prvog dana bitke, postrojbe JA su dva puta zauzele selo, ali ga nisu uspjele zadržati. Njemačke jedinice su pokretale jedan napad za drugim, te tako nisu dale vremena postrojbama JA da organiziraju obranu. Nijemci su u međuvremenu uspjeli postaviti pontonski most na Dravi i počeli da prebacuju nove postrojbe u bitku.

Prelaženje sela iz ruku JA u ruke Wehrmachta nastavilo se sljedećih petnaest dana. Kroz to vrijeme, JA je sedam puta zauzela Bolman i šest ga puta napustila. U međuvremenu je bila slomljena kontraofanziva Wehrmachta kod Blatnog jezera, pa su napadi neprijatelja na bolmanskom mostobranu počeli jenjavati. Dana 21. ožujka uveče, odlučeno je da se izvede posljednji juriš za konačno zauzimanje Bolmana. Juriš je započeo u 7 sati uveče i nakon kratkih borbi, neprijatelj se počeo povlačiti. Borbe su završile do 9 sati iste večeri.

Ishod
Na kraju bitke, Wehrmacht je imao 4.000 vojnika izbačenih iz stroja, a JA 400 poginulih boraca.

Za uspjehe u tim borbama, jedinice Treće jugoslavenske armije dobile su priznanje stožera Trećeg ukrajinskog fronta Crvene armije.

Vidi još
 Bitka kod Batine

Literatura
 Žarko Atanacković: DRUGA VOJVOĐANSKA NOU BRIGADA Vojnoizdavački zavod, Beograd 1978
 Ogrizović, Slava, ur. Ljudi i događaji koji se ne zaboravljaju. "Novinsko izdavačko poduzeće", Zagreb 1961. godina.

Izvori

Vanjske poveznice
 Oaza Beli Manstir: 69-godišnjica Bolmanske bitke
 Općina Jagodnjak: 70 godina Bolmanske bitke
 Novosti: Bolmansko proljeće
 Novosti: Nezaboravljena Bolmanska bitka

Njemačke bitke u Drugom svjetskom ratu
Sovjetske bitke u Drugom svjetskom ratu
Partizanske bitke
Bugarske bitke u Drugom svjetskom ratu
Bolman

Bolmanska bitka


Lavlji zub  (Ločina, lavozub; lat. Leontodon), rod dvosupnica iz porodice Asteraceae kojemu pripada blizu 40 vrsta (41, plus 3 hibrida) zeljastih vrsta biljaka uspravnih bezlisnih stabljika s jezičastim cvatovima skupljenih u glavice.

U Hrvatskoj raste više vrsta, to su jesenski, kovrčavi, oštrodlakavi, sivkasti, maslačkasti, gomoljasti lavlji zub i Leontodon cichoraceus.

Naziv Leontodon dolazi od grčkog leon (=lav) i odous  (=zub) zbog nazubljenih rubova lista. Domovina ločini je Eurazija i sjeverna Afrika,a neke vrste danas rastu i u Sjevernoj Americi i Novom Zelandu.

Vrste

 Leontodon albanicus (F.K.Mey.) F.Conti
 Leontodon anomalus Ball
 Leontodon apulus (Fiori) Brullo
 Leontodon asperrimus (Willd.) Endl.
 Leontodon balansae Boiss.
 Leontodon berinii (Bartl.) Roth
 Leontodon biscutellifolius DC.
 Leontodon boryi Boiss. ex DC.
 Leontodon bourgaeanus Willk.
 Leontodon caroliaedoi Talavera & M.Talavera
 Leontodon caucasicus (M.Bieb.) Fisch.
 Leontodon crispus Vill.
 Leontodon djurdjurae Coss. & Durieu ex Batt. & Trab.
 Leontodon dubius (Hoppe) Poir.
 Leontodon eriopodus Emb. & Maire
 Leontodon farinosus Merino & Pau
 Leontodon filii (Hochst. ex Seub.) Paiva & Ormonde
 Leontodon × friasi M.Moura & Silva
 Leontodon graecus Boiss. & Heldr.
 Leontodon × grassiorum Zidorn
 Leontodon hellenicus Phitos
 Leontodon hirtus L.
 Leontodon hispidus L.
 Leontodon hochstetteri M.Moura & Silva
 Leontodon hyoseroides Welw. ex Rchb.
 Leontodon incanus (L.) Schrank
 Leontodon intermedius Huter, Porta & Rigo
 Leontodon kotschyi Boiss.
 Leontodon kulczynskii Popov
 Leontodon libanoticus Boiss.
 Leontodon longirostris (Finch & P.D.Sell) Talavera
 Leontodon maroccanus (Pers.) Ball
 Leontodon oxylepis Boiss. & Heldr.
 Leontodon pinetorum Pau
 Leontodon pitardii Maire
 Leontodon rigens (Aiton) Paiva & Ormonde
 Leontodon rosanoi (Ten.) DC.
 Leontodon saxatilis Lam.
 Leontodon siculus (Guss.) Nyman
 Leontodon stenocalathius Rech.f.
 Leontodon tenuiflorus (Gaudin) Rchb.
 Leontodon tingitanus Ball
 Leontodon tuberosus L.
 Leontodon × vegetus Finch & P.D.Sell

Vanjske poveznice

Izvori

Hypochaeridinae

Lavlji zub


A Operação Yakhin foi uma operação para emigrar secretamente judeus marroquinos para Israel, conduzida pela Mossad de Israel entre novembro de 1961 e a primavera de 1964. Cerca de 97.000 pessoas partiram para Israel de avião e navio de Casablanca e Tânger via França e Itália.

A adesão de Hassan II em 26 de fevereiro de 1961 permitiu o início das negociações sobre um acordo secreto entre a divisão "Misgeret" da Mossad e as autoridades marroquinas (principalmente o príncipe Moulay Ali e o ministro do trabalho Abdelkader Benjelloun), juntamente com a organização americana HIAS. Um acordo econômico foi acertado entre Israel e Marrocos, com o acordo do primeiro-ministro israelense David Ben-Gurion e do rei Hassan II de Marrocos, pelo qual US$500.000 seriam pagos como entrada, mais US$100 por emigrante para os primeiros 50.000 judeus marroquinos, e depois, US$250 por emigrante. A operação também recebeu importante ajuda da Espanha franquista. No entanto, alguns judeus se estabeleceram na França, Canadá e Estados Unidos em vez de Israel. Marrocos recebeu "indenizações" pela perda dos judeus.

A operação foi liderada pela Hebrew Immigrant Aid Society, com sede em Nova York, que financiou aproximadamente US$50 milhões em custos.

Etimologia
O nome da operação Yachin era de origem bíblica - sendo o nome de um dos dois pilares centrais que sustentavam o Templo Sagrado construído em Jerusalém pelo rei Salomão, e uma vez que Israel considerava a imigração como um dos principais pilares que sustentavam a existência do Estado judeu.

História
A comunidade judaica de Marrocos abrange quase 2.000 anos. Em 14 de maio de 1948 – o sultão Muhammad V de Marrocos fez um discurso no qual advertiu os judeus de seu país a não demonstrar "solidariedade com a agressão sionista", referindo-se à Declaração do estabelecimento do Estado de Israel e da guerra da Palestina de 1947-1949. Durante os motins antijudaicos em Oujda e Jerada, de 7 a 8 de junho de 1948, 44 judeus foram mortos nas cidades do nordeste marroquino de Ujda e Jerada. Este evento contribuiu para um aumento dramático na saída de judeus do Marrocos, a maioria deles para Israel. Se antes de Oujda e Jereda havia um fluxo de judeus partindo do Marrocos, depois a imigração se tornou ainda mais extensa. Durante o ano seguinte, 18.000 dos cerca de 250.000 judeus de Marrocos partiram para Israel. Entre 1948 e 1956, quando a emigração foi proibida, o número chegou a cerca de 110.000. Na época, o Marrocos abrigava a maior comunidade judaica do norte da África. Os temores de que a independência marroquina, que parecia cada vez mais provável no início da década de 1950, levaria à perseguição da comunidade judaica levou a uma onda inicial de migrantes. De 1948 a 1951, aproximadamente 28.000 judeus emigraram do Marrocos para Israel.

Após a independência marroquina do domínio colonial francês em 1956, todos os direitos e status foram conferidos à população judaica sob o reinado subsequente de Mohammed V. No entanto, a imigração para Israel continuou. Em 1959, sob pressão da Liga Árabe e diante do espectro do declínio contínuo da população judaica, a emigração para Israel foi proibida, estreitando as opções dos judeus para deixar o país. Apesar dos esforços de retenção, a imigração marroquina para Israel aumentou para aproximadamente 95.000 judeus no período de 1952 a 1960.

A proibição formal de emigração permaneceu em vigor apenas até fevereiro de 1961. Enquanto a proibição formal foi encerrada, Mohammed V manteve uma clara preferência pública de que a comunidade judaica permanecesse no Marrocos e impediu a ação estrangeira para facilitar ou incentivar a emigração. A partir de 1960, as autoridades israelenses envolveram autoridades marroquinas em discussões destinadas a negociar a facilitação da imigração judaica para Israel com a bênção oficial (ou, pelo menos, semi-oficial). Mesmo com a retirada da proibição desse movimento, essas conversas continuaram. Eventualmente, isso evoluiu para a Operação Yakhin.

Em 10 de janeiro de 1961, um pequeno barco chamado Egoz carregando 44 emigrantes judeus afundou na costa norte do Marrocos. Isto criou uma crise tanto para as autoridades marroquinas como para os grupos de ajuda externa responsáveis pela assistência aos refugiados.

Referências

Operação Yakhin


Beregis, zmeï () est un film d'aventure policière soviétique réalisé par  et sorti en 1979.

Synopsis
Non loin d'un petit village se trouve un vieux château appelé Kara-Tair. C'est une demeure maudite et silencieuse, en plus d'être infestée de serpents. Personne ne perturbe sa tranquillité, sauf un homme, le charmeur de serpents Mirzaïev.

Au matin, le village est perturbé par une rumeur : Grigoriev, le directeur de l'école locale, a été retrouvé mort dans les roseaux sur la côte. L'intrigue se complique rapidement des détails de plus en plus inquiétants. Le château semble encore plus dangereux dans la pénombre du soir. Un jeune homme et une jeune fille se promènent dans ses donjons, en allumant une torche sur les murs - ils veulent résoudre eux-mêmes le mystère...

Fiche technique
 Titre original russe : , Beregis, zmeï ( « Attention, serpents ! »)
 Réalisateur :
 Scénario : Andreï Tarkovski
 Photographie : , Timour Kayoumov
 Musique :
 Société de production : Uzbekfilm
 Pays de production :
 Langue de tournage : russe
 Format : Couleur - Son mono
 Durée : 124 minutes
 Genre : Film d'aventure policière
 Dates de sortie :
 Union soviétique :

Distribution
  : Capitaine Niyasov
  : Chtcherbakov
  : Capitaine Militsi
  : Ergach Souleïmanov

Notes et références

Liens externes

Film soviétique sorti en 1979
Film scénarisé par Andreï Tarkovski
Film en russe
Film d'aventure soviétique
Film policier soviétique
Film d'Uzbekfilm
Film se déroulant dans un château

Beregis, zmeï


Jeremiah S. Chechik  () este un regizor canadian. A regizat filme ca Un Crăciun de neuitat sau Diabolicele.

Chechik a fost nominalizat la Zmeura de Aur pentru cel mai prost regizor în 1998 pentru regia filmului The Avengers, dar a "pierdut" în fața lui Gus Van Sant pentru regia refacerii filmului Psycho.

Filmografie
 National Lampoon's Christmas Vacation (1989)
 Arrive Alive (1990-1991, film neterminat)
 Benny & Joon (1993)
 Tall Tale (1995)
 Diabolique (1996)
 The Avengers (1998)
 Meltdown (2004)
 The Bronx Is Burning (2007)
 The Right Kind of Wrong (2013)

Note

Legături externe

Vezi și
 Listă de regizori canadieni

Nașteri în 1955
Regizori canadieni

Jeremiah S. Chechik


Novobeisúgskaya  es una stanitsa del raión de Výselki del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situada en las llanuras de Kubán-Priazov, a orillas del río Beisuzhok Izquierdo (tributario del Beisug), 21 km al sureste de Výselki y 82 km al nordeste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 3 428 habitantes en 2010.

Es cabeza del municipio Novobeisúgskoye.

Historia

La localidad fue fundada en 1879 por colonos de Ládozhskaya. Hasta 1920 pertenecía al otdel de Ekaterinodar del óblast de Kubán.

Composición étnica

De los 3 555 habitantes que tenía en 2002, el 94.6 % era de etnia rusa, el 1.6 % era de etnia ucraniana, el 0.7 % era de etnia griega, el 0.6 % era de etnia armenia, el 0.2 % era de etnia bielorrusa, el 0.2 % era de etnia azerí, el 0.2 % era de etnia georgiana, el 0.2 % era de etnia tártara y el 0.1 % era de etnia alemana.

Enlaces externos y referencias

 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
 Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Новобейсугская.''
 El municipio en la página web del raión .
 Mapa en maps.vlasenko.net .

Localidades del raión de Výselki del krai de Krasnodar
Localidades establecidas en 1879

Novobeisúgskaya


جفرة هي قرية صغيرة تابعة لبلدية ضرية التابعة لمحافظة الرس في منطقة القصيم بالمملكة العربية السعودية وهي تجمع صغير من السكان وبها مدرسة.

قرى منطقة القصيم

جفرة


"Anotimpurile" op. 37 este un ciclu din douăsprezece piese muzicale de caracter, scurte, pentru pian solo, compuse de Piotr Ilici Ceaikovski ]. Fiecare piesă sugerează o lună a anului. Lucrarea o putem auzi în prelucrări orchestrale, aranjate de alți compozitori. Luna Noiembrie (Troika)și luna Iunie(Barcarole) au fost extrem de populare și au apărut în numeroase aranjamente muzicale pentru orchestră, vioară, violoncel, chitară si mandolină.
Ceaikovski a început să compună această lucrare după preiera primului sau "Concert pentru pian".

În 1875, Nikolay Matveyevich Bernard, editorul revistei St.Petersburg nouvellist, i-a comandat lui Ceaikovski să compună 12 piese scurte pentru pian, câte una pentru fiecare luna a anuli, sugerând ca fiecare piesă să aibă și un subtitlu, subtitluri date de el. Ceaikovski a aceeptat comanda, iar în decembrie 1875, ediția revistei a promis cititorilor câte o piesă pentru fiecare lună a anului următor, adică anul 1876. Piesele Ianuarie și Februarie au fost scrise la sfarșitul anului 1875 și trimise lui Bernard pentru a stabili dacă sunt adecvate, iar dacă nu, să le rescrie. Piesele Martie, Aprilie și Mai sunt compuse și scrise separat, iar celelalte 7 rămase sunt scrise în același caiet.

Epigrafele care au apărut la publicarea acestor piese au fost alese de Bernard, nu de Ceaikovski. În anul 1886, editorul P.Jurgenson a achiziționat drepturile lucrării Anotimpurile, și piesa a fost retipărită de multe ori.
Ceaikovski nu și-a dedicat eforturile privind compoziția acestor piese; acestea au fost făcute la comandă, și au fost o modalitate de completare a veniturilor sale.
Cele mai multe dintre piese sunt în forma A-B-A, simplu, dar fiecare conține o capodopera melodica minunata.

Cele 12 piese și subtitlurile lor:

1. Ianuarie: La gura sobei (La major)
În această piesă se simte atmosfera unei seri minunate pe lângă un cămin.

2. Februarie: Carnavalul (Re major)
Ne transmite dispoziția veselă a unei sărbători ,,Масленица".

3. Martie: Cântecul ciocârliei (Sol minor)
O melodie lentă,tristă și melancolică cu voci,triluri,ce imită cântul privighetoarei.

4. Aprilie: Ghiocel (Si-bemol major)
O temă emoțională, pe mai multe voci, acompaniată în ritm de vals, ce creează o dispoziție de primăvară.

5. Mai: Nopți înstelate (Sol major)
Redă o atmosferă neobișnuită de căldură , lumini,umbre - un fenomen al naturii-nopțile albe,ce apar numai după Cercul Polar,unde și se află Petersburgul.

6. Iunie: Barcarola (Sol minor)
O amintire despre Italia,Veneția,gondolierii și cântecele lor melodice.

7. Iulie: Cântecul secerătorului (Mi-bemol major)
O melodie populară rusă,largă,ce redă impresia la cositul pe colinele ruse.

8. August: Recolta (Si minor)
Redă atmosfera strângerii roadei.

9. Septembrie: Vanătoarea (Sol major)
O temă vioaie,în ritmul de marș,ce descrie tabloul vânătoarei.

10. Octombrie: Cântecul toamnei (Re minor)
O temă tristă,meditativă,ce ne redă atmosfera toamnei târzii.

11. Noiembrie: Troika (Mi major)
Transmite dispoziția exaltată în urma unei distracții ruse-plimbarea cu sania.

12. Decembrie: Crăciun (La-bemol major)
În piesa aceasta se simte dispoziția sărbătorilor de Crăciun, are un caracter vioi și vesel.

Compoziții din 1876
Compoziții de Piotr Ilici Ceaikovski
Compoziții pentru pian

Anotimpurile (Ceaikovski)


Der Weinberg bei Rühle ist ein ehemaliges Naturschutzgebiet in der niedersächsischen Stadt Bodenwerder in der Samtgemeinde Bodenwerder-Polle im Landkreis Holzminden.

Allgemeines
Das ehemalige Naturschutzgebiet mit dem Kennzeichen NSG HA 107 ist 13 Hektar groß. Es ist Bestandteil des FFH-Gebietes "Burgberg, Heinsener Klippen, Rühler Schweiz". Das Gebiet stand seit dem 14. August 1986 unter Naturschutz. Zum 10. Dezember 2020 ging es im neu ausgewiesenen Naturschutzgebiet "Südliche Burgberghänge, Weinberge bei Holenberg und Rühle" auf. Zuständige untere Naturschutzbehörde war der Landkreis Holzminden.

Beschreibung
Das ehemalige Naturschutzgebiet liegt nordöstlich von Rühle, einem Ortsteil von Bodenwerder, im Westen des Vogler innerhalb des Naturparks Solling-Vogler. Es stellte einen Teil des Weinberges, der historisch zum Kloster Amelungsborn gehörte, unter Schutz. Dieser wird von einem südexponierten Kalktrockenrasen auf flachgründigem Muschelkalkgestein geprägt, der zur Pflege mit Schafen beweidet wird. Angrenzend wachsen Kalkbuchenwälder mit zahlreichen Orchideen, die auf dem Kamm und am Nordhang des Weinberges noch Niederwaldcharakter haben. Im Süden des Gebietes befindet sich eine Obstbaumwiese.

Auf dem Weinberg befindet sich ein Denkmal zu Ehren des Braunschweiger Herzogs Wilhelm. Teile des Naturschutzgebietes sind über einen etwa zwei Kilometer langen Rundwanderweg erlebbar.

Weblinks

Einzelnachweise

Ehemaliges Naturschutzgebiet im Landkreis Holzminden
Geographie (Bodenwerder)
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa

Weinberg bei Rühle


Avrupa'da Ne Gördüm, 1891 yılında Servet-i Fünûn dergisi yayıncısı Ahmet İhsan Tokgöz tarafından yazılmış, 580 sayfalık ilk resimli Osmanlı/Türk Avrupa seyahatnamesidir. Yazar seyahatnamesine 15 Mayıs 1891 yılında İstanbul'dan gemi yolculuğu ile ziyaret ettiği Marsilya ile başlar. Seyahatname'de şehirlerin yemek kültürleri, konaklama, turizm, mimarı yapı ve çevre düzenlemelerine ilişkin çok yönlü bilgiler içermektedir. Okurlar 19. yüzyıl Avrupa'sına dair bilgiler elde edebilmektedir. Birçok Avrupa başkentini gezen Tokgöz, gezilecek ve yaşanacak şehir olarak Paris, örnek alınacak şehir olarak Londra'yı göstermiştir.

Kaynakça

Gezi kitapları
1891 kitapları
Osmanlıca kitaplar
Avrupa ile ilgili kitaplar
Osmanlı İmparatorluğu ile ilgili kitaplar
Anı kitapları

Avrupa'da Ne Gördüm


Hornburg is a town and a former municipality in the Wolfenbüttel district, in the German state of Lower Saxony.  Since 1st November 2013, it is a part of the municipality Schladen-Werla. It is situated at the Ilse river, a tributary of the Oker. Hornburg is part of the Samtgemeinde ("collective municipality") Schladen and home to numerous historically valuable half-timber buildings (Fachwerkhäuser). It is located on the German Timber-Frame Road.

Hornburg Castle was first mentioned in a 994 deed as a property of the Bishopric of Halberstadt. In 1005, it was the birthplace of Pope Clement II. The fortress located on a limestone plateau served to control the northern border of the bishopric and the trade routes from Halberstadt to Braunschweig and Hildesheim. It was devastated by Henry the Lion in 1179, during his conflict with the bishop, an ally of Emperor Frederick I Barbarossa, who had the castle rebuilt.

In 1528, the attached settlement was denoted as a town by the Halberstadt bishops. It received market rights in 1552. At the same time, Hornburg, thriving from the cultivation of humulus (hop) for beer brewing, was surrounded by a town wall including five gates. The ensemble of about 400 Renaissance timber-framed houses arose after a blaze in 1512 had devastated nearly all of Hornburg's buildings. The reconstruction of the town with elaborately carved Fachwerk houses was modeled after the townscape of Halberstadt. With the bishopric Hornburg turned Protestant in 1540. The parish church Beatae Mariae Virginis is considered one of the first Lutheran hall churches in the region. During the Thirty Years' War Hornburg was occupied by the Imperial field marshal Johann Tserclaes von Tilly in 1626, but conquered by Swedish troops in 1630. In 1645, the Swedish military Hans Christoff von Königsmarck finally had the castle destroyed. The current building is a reconstruction on a private initiative or Georg Lüdecke in 1927, based on an engraving by Merian from around 1650 with plans by Bodo Ebhardt.

With the secularization of the Halberstadt bishopric in 1648, Hornburg fell to the electors of Brandenburg and after the 1815 Congress of Vienna it became part of the Prussian province of Saxony. Hornburg stayed a Prussian town until 1941, when it was attached to the Free State of Brunswick in the course of the establishment of the City of Salzgitter. Therefore, at the end of World War II Hornburg found itself in British occupation zone and later became a West German town.

Twin town
 Osterwieck, Germany

References

External links
 Official Webpage

Wolfenbüttel (district)
Former municipalities in Lower Saxony

Hornburg


Köleli, Kahramanmaraş ilinin Andırın ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya

Kahramanmaraş iline 120?km, Andırın ilçesine47  km uzaklıktadır.

Nüfus

Andırın'ın mahalleleri

Köleli, Andırın


Adrian Geovana Nunes Gomes (Porto Alegre, 5 de abril de 1990) é uma ex-ginasta artística brasileira. Foi bicampeã sul-americana na modalidade, além de ter participado de edições do Campeonato Mundial e dos Jogos Pan-Americanos de 2011.

Biografia
Na infância, começou a treinar no Centro Estadual de Treinamento Esportivo (CETE), no Rio Grande do Sul. Após participar de uma copa escolar no Grêmio Náutico União, acabou sendo chamada para fazer parte da equipe do clube.

Em 2005, ganhou a primeira chance de integrar a seleção brasileira feminina de ginástica artística, mas acabou sendo dispensada após acusação de indisciplina e problemas com o peso. Após enfrentar lesões em 2007, chegou a largar a carreira de ginasta. Foi em 2009 que Adrian foi convidada a retornar ao Grêmio Náutico União para completar a equipe para o Campeonato Brasileiro. Em 2010, retornou à seleção brasileira.

Disputou a etapa de Ghent, da Bélgica, da Copa do Mundo de Ginástica e terminou em quarto lugar na disputa da trave. Fez parte da seleção que disputou o Campeonato Mundial de Ginástica Artística de 2010, em Roterdã, na Holanda.

No Sul-Americano de Ginástica, em 2011, em Santiago, no Chile, foi campeã no individual geral. Competiu nos Jogos Pan-Americanos de 2011, em Guadalajara, no México, ficando em quinto por equipes e em 12º no individual geral. Disputou ainda o Campeonato Mundial de Ginástica Artística de 2011, em Tóquio, não conseguindo chegar nas finais por aparelhos.

Foi campeã sul-americana na competição realizada em 2012, em Rosário, na Argentina. Foi medalha de bronze no salto no Campeonato Pan-Americano de Medellín, na Colômbia. Chegou a ser convocada para disputar os Jogos Olímpicos de Verão de 2012, em Londres, no Reino Unido, mas acabou sendo cortada por causa de uma lesão na coluna.

Após deixar a ginástica, chegou a fazer parte da seleção brasileira de esqui, em 2015.

Ligações externas
 Perfil na página da FIG

Ginastas artísticos do Rio Grande do Sul
Desportistas do Brasil nos Jogos Pan-Americanos de 2011
Naturais de Porto Alegre

Adrian Gomes


Imre Varga ist der Name folgender Personen:

* Imre Varga (Bildhauer) (1923–2019), ungarischer Bildhauer
 Imre Varga (Judoka) (1945–2011), ungarischer Judoka

Imre Varga


Haas F1 Team je američka momčad Formule 1 s glavnim sjedištem u Kannapolisu, Sjevernoj Karolini, Sjedinjenim Američkim Državama. F1 momčad smještena je u Banburyju, u Oxfordshireu, Ujedinjeno Kraljevstvo, lokacija bivše momčadi Marussija.

Formula 1
Osnivač i predsjednik momčadi Gene Haas imao je dugu povijest u motorsportu prije nego što je pristupio Formuli 1. Između ostalog, osnovao je i NASCAR momčad Haas CNC Racing, koja danas nosi ime Stewart Haas Racing.

Haas je od FIA-e dobio odobrenje za nastup već 2015., ali je momčad zbog bolje pripreme odgodila svoj prvi nastup za sljedeću sezonu. Francuz Romain Grosjean je u rujnu 2015. postao prvi vozač momčadi. Mjesec dana nakon toga, momčad je potvrdila i drugog vozača, meksikanca Esteban Gutiérreza. Više od 90% momčadi činili su ljudi koji su već prije radili za neku momčad Formule 1. Među njima je bio i šef momčadi Günther Steiner, koji je prije radio za Red Bull Racing.

2016.
U prvoj sezoni Haasov bolid je na predsezonskim testiranjima imao problem s prednjim krilom koje se odvojilo pri velikoj brzini na startno ciljnoj ravnini u Barceloni, a njihov je bolid prešao najmanje kilometara (tek 474) od svih bolida osim Saubera koji je s novim bolidom nastupao na samo četiri od osam dana.
Osim provjerenog mjenjača, motora i ostalih sustava koje su dobili od Ferrarija, Dallara je izradila šasiju koja se, s obzirom na Dallarin manjak svježeg iskustva u F1, pokazala sasvim solidnom. Dallara je Haasu pomogla u strukturnim analizama, ali i u dizajnu i izradi šasije u njihovim pogonima u Parmi. Aerodinamički, bolid je slijedio trendove Formule 1 iz 2015. (prednja i stražnja krila očekivano su vrlo slična onima na Ferrariju SF15-T). Bočne stranice, ključno aerodinamičko područje današnjih F1 bolida, nisu agresivno koncipirane i prilično su veće od Ferrarijevih čije motore koriste, a nezrelost i konzervativnost dizajna vidjela se na cijelom aerodinamičkom paketu i jednostavnim formama koje ga čine.

Brzinom je Haas VF-16 bio pri dnu poretka na zimskim testiranjima, a na prvoj utrci u Australiji zauzeli su pretposljednji red, ispred dva Manora. Na utrci je momčad povukla sjajan potez i za vrijeme prekida utrke nakon nesreće Fernanda Alonsa, na Grosjeanov bolid stavila medium gume nakon čega je Francuz sjajnom vožnjom došao do šestoga mjesta, bez ijedne promjene guma za vrijeme trajanja utrke. Bio je to najbolji nastup za debitantsku momčad od Toyote 2002. kada je Mika Salo u Australiji također završio šesti. Romain Grosjean je u Bahreinu nastavio s odličnim rezultatima. Utrku je završio na petom mjestu, što je bio najbolji rezultat za Haas u debitantskoj sezoni. Francuz je bodove još osvajao u Rusiji, Austriji i SAD-u. S druge strane Esteban Gutiérrez nije uspio osvojiti bodove, te je momčad s ukupno 29 bodova osvojila osmo mjestu u ukupnom poretku konstruktora.

2017.

2018.

2019.

2020.

2021.

Rezultati

Izvori

Vanjske poveznice
Haas F1 Team - Službena stranica (eng.)
Haas - Stats F1

Momčadi Formule 1
Formula 1 u SAD-u

Haas F1


Hochheim am Main

|}

Massenheim

|}

Weblinks

Hochheim am Main
!

Liste der Kulturdenkmäler in Hochheim am Main


مجفف الشعر أو منشف الشعر، هو جهاز كهربائي مُصمم لنفخ الهواء الساخن الرطب أو البارد الأكثر رطوبة اتجاه الشعر، وذلك بغية تعجيل تبخر جزيئات الماء وبالتالي تنشيف الشعر. تتيح منشفات الشعر التحكم بصورة أفضل في شكل وأسلوب تسريحة هذا الأخير، وذلك عن طريق التسريع والتحكم في تشكيل الروابط الهيدروجينية المؤقتة داخل كل شعرة. هذه الروابط الهيدروجينية هي قوية جدا (السماح لتشكيل شعر أقوى عبر رابطة كبريتية التي تكون موجة دائمة)، ولكنها مؤقتة للغاية وعرضة للرطوبة. انها تختفي بعد غسل واحد للشعر.

تم اختراع أول منشف للشعر في حوالي نهاية القرن التاسع عشر. النموذج الأول من تصميم الكسندر غودوفوا (Alexandre F. Godefoy) في صالون بفرنسا. أما الإصدار اليدوي المنزلي لمجفف الشعر أول فقد ظهر في عام 1920.

أضرار مجفف الشعر

 استخدام مجفف الشعر بكثرة قد يتسبب في تساقط الشعر.
 تشغيل مجفف الشعر بدرجات حرارة عالية قد يؤدي إلى حرق بصيلات الشعر مما قد يتسبب في عدم إنبات الشعر مرة أخرى خاصة عند تقريب المجفف من فروة الرأس.

المراجع

أجهزة كهرومنزلية
استحداثات 1920
اختراعات أمريكية
استحداثات القرن 19
اختراعات فرنسية
تصفيف الشعر
اختراعات القرن 19
منتجات عرضت في 1920
نظافة شخصية

مجفف شعر


Šnipiškės (znan i kao Novi gradski centar) poslovna je četvrt u Vilniusu, Litva. Nalazi se na sjevernoj obali rijeke Neris.

Prepoznatljiv je po neboderima novije izgradnje, među kojima je najstariji i najviši Europski toranj (lit. Europos bokštas). Ova četvrt dobila je status poslovnog središta tek početkom 21. stoljeća - dotad je Šnipiškės bilo selo izvan granica Vilniusa. Danas ima 15 342 stanovnika (2011.)

Izvori
 Truelithuania.com

Vilnius

Šnipiškės