The Province of North Carolina, originally known as Albemarle Province, was a province of Great Britain that existed in North America from 1712 to 1776.(p. 80) It was one of the five Southern colonies and one of the thirteen American colonies. The monarch of Great Britain was represented by the Governor of North Carolina, until the colonies declared independence on July 4, 1776.

Etymology
"Carolina" is taken from the Latin word for "Charles" (Carolus), honoring King Charles II, and was first named in the 1663 Royal Charter granting to Edward, Earl of Clarendon; George, Duke of Albemarle; William, Lord Craven; John, Lord Berkeley; Anthony, Lord Ashley; Sir George Carteret, Sir William Berkeley, and Sir John Colleton the right to settle lands in the present-day U.S. states of North Carolina, Tennessee, South Carolina, Georgia, Alabama, Mississippi, and Florida.

History

King Charles II granted the Charter of Carolina in 1663 for land south of the British Colony of Virginia and north of Spanish Florida. He granted the land to eight lords proprietor, namely Edward, Earl of Clarendon; George, Duke of Albemarle; William, Lord Craven; John, Lord Berkeley; Anthony, Lord Ashley; Sir George Carteret; Sir William Berkeley; and Sir John Colleton. Charles granted the land in return for their financial and political assistance in restoring him to the throne in 1660. The granted lands included all or part of the present-day U.S. states of North Carolina, Tennessee, South Carolina, Georgia, Alabama, Mississippi, and Florida.

The northern half of the Province of Carolina differed significantly from the southern half, and transportation and communication were difficult between the two regions, so a separate deputy governor was appointed to administer the northern region in 1691.

The partition of Carolina into the Province of North Carolina and the Province of South Carolina was completed at a meeting of the lords proprietor held at Craven House in London on December 7, 1710, although the same proprietors continued to control both colonies. The first provincial governor of North Carolina was Edward Hyde. Unrest against the proprietors in South Carolina in 1719 led King George I to directly appoint a governor in that province, whereas the lords proprietor continued to appoint the governor of North Carolina. Both Carolinas became royal colonies in 1729, after the British government had tried for nearly 10 years to locate and buy out seven of the eight lords proprietor. The remaining one-eighth share of the province was retained by members of the Carteret family until 1776, part of the Province of North Carolina known as the Granville District.

In 1755 Benjamin Franklin, the Postmaster-General for the American colonies, appointed James Davis as the first postmaster of North Carolina colony at New Bern. In October of that year the North Carolina Assembly awarded Davis the contract to carry the mail between Wilmington, North Carolina and Suffolk, Virginia.

By the late eighteenth century, the tide of immigration to North Carolina from Virginia and the Province of Pennsylvania began to swell. The Scots-Irish (Ulster Protestants) from present-day Northern Ireland were the largest immigrant group from the British Isles to the colonies before the American Revolution. Indentured servants, who arrived mostly in the seventeenth and eighteenth centuries, comprised the majority of English settlers prior to the Revolution. On the eve of the Revolution, North Carolina was the fastest-growing British colony in North America.

Differences in the settlement patterns of eastern and western North Carolina, or the low country and uplands, affected the political, economic, and social life of the state from the eighteenth until the twentieth century. The small family farms of the Piedmont contrasted sharply with the plantation economy of the coastal region, where wealthy planters grew tobacco and rice with slave labor. The Tidewater in eastern North Carolina was settled chiefly by immigrants from rural England and the Scottish Highlands. The upcountry of western North Carolina was settled chiefly by Scots-Irish, English and German Protestants, and the so-called coheepoor, non-Anglican, independent farmers. During the Revolution, the English and Highland Scots of eastern North Carolina tended to remain loyal to the King because of longstanding business and personal connections with Great Britain. The English, Welsh, Scots-Irish, and German settlers of western North Carolina tended to favor American independence.

With no cities and very few towns or villages, the province was rural and thinly populated. Local taverns provided multiple services ranging from strong drink and beds for travelers to meeting rooms for politicians and businessmen. In a world sharply divided along lines of ethnicity, gender, race, and class, the tavern keepers' rum proved a solvent that mixed together all sorts of locals and travelers. The increasing variety of drinks on offer and the emergence of private clubs meeting in the taverns showed that genteel culture was spreading from London to the periphery of the English world. The courthouse was usually the most imposing building in a county. Jails were often an important part of the courthouse but were sometimes built separately. Some county governments built tobacco warehouses to provide a common service for their most important export crop.

Expansion westward began early in the eighteenth century from the provincial seats of power on the coast, particularly after the conclusion of the Tuscarora and Yamasee wars, in which the largest barrier was removed to provincial settlement farther inland. Settlement in large numbers became more feasible over the Appalachian Mountains after the French and Indian War and the accompanying Anglo-Cherokee War, in which the Cherokee and Catawba were effectively neutralized. King George III issued the Proclamation of 1763 in order to stifle potential conflict with Indians in that region, including the Overhill Cherokee. This barred any settlement near the headwaters of any rivers or streams that flowed westward towards the Mississippi River. It included several North Carolina rivers, such as the French Broad and Watauga. This proclamation was not strictly obeyed and was widely detested in North Carolina, but it somewhat delayed migration westward until after the Revolution.

Settlers continued to flow westwards in smaller numbers, despite the prohibition, and several trans-Appalachian settlements were formed. Most prominent was the Watauga Association, formed in 1772 as an independent territory within the bounds of North Carolina which adopted its own written constitution. Notable frontiersmen such as Daniel Boone traveled back and forth across the invisible proclamation line as market hunters, seeking valuable pelts to sell in eastern settlements, and many served as leaders and guides for groups who settled in the Tennessee River valley and the Kentucke County.

Geography

The oldest counties were Albemarle County (16641689) and Bath County (16961739). During the period of 1668 to 1774, 32 counties were created.  As western counties, such as Anson and Rowan Counties were created, their western borders were not well defined and extended west as far as the Mississippi. Toward the end of this period, the boundaries were more well defined and extended to include the Cherokee lands in the west.

Two important maps of the province were produced: one by Edward Moseley in 1733, and another by John Collet in 1770. Moseley was surveyor general of North Carolina in 1710 and from 1723 to 1733. He was also the first provincial treasurer of North Carolina, starting in 1715. Moseley was responsible, with William Byrd, for surveying the boundary between North Carolina and Virginia in 1728. Other maps exist dating to the early period of the Age of Discovery that depict the coastline of the province along with that of South Carolina.

The ports for which there were Customs Agents in the Province of North Carolina included: Bath, Roanoke, Currituck Precinct, Brunswick (Cape Fear), and Beaufort (Topsail Inlet).

There were 52 new towns established in the Province of North Carolina between 1729 and 1775.  Major towns during this period included:  Bath (chartered in 1705), Brunswick (founded after 1726, destroyed during the Revolution), Campbellton (established in 1762), Edenton (chartered in 1712), Halifax (chartered in 1757), Hillsborough (1754), Newbern (settled in 1710, chartered in 1723), Salisbury (chartered in 1753), and Wilmington (founded in 1732, chartered in 1739 or 1740).  Each of these nine major towns had a single representative in the North Carolina House of Burgesses in 1775. Campbellton and the town of Cross Creek (established in 1765) were combined in 1783 to form the town of Fayetteville.

Government

There were two primary branches of government, the governor and his council and the assembly, called the House of Burgesses. All provincial officials were appointed by either the lords proprietor prior to 1728 or The King afterwards. The King received advice for appointment of the governor from the Secretary of State for the Southern Department. The governor was accountable to the Secretary of State and the Board of Trade. The governor was also responsible for commissioning officers and provisioning the provincial militia. Besides the governor, other provincial officials included a secretary, attorney general, surveyor general, the receiver general, Chief Justice, five Customs Collectors for each of the five ports in North Carolina, and a council. The Council advised the governor and also served as the upper house of the legislature. Members of the lower house of the legislature, the House of Burgesses, were elected from precincts (counties after 1736) and from districts (also called boroughs or towns, which were large centers of population).

The eight provincial governors appointed by the King were:
 Edward Hyde (1712)
 Charles Eden (17141722)
 George Burrington (17241725), (17311734)
 Sir Richard Everard (17251731)
 Gabriel Johnston (17341752)
 Arthur Dobbs (17541764)
 William Tryon (17641771)
 Josiah Martin (17711776)

The last provincial council included the following members:

 Samuel Cornell
 William Dry
 George Mercer (Lieutenant Governor)
 James Hasell (Chief Baron of the Exchequer, Acting Governor in 1771)
 Martin Howard (Chief Justice)
 Alexander McCulloch
 Robert Palmer
 John Rutherfurd (Receiver General)
 Lewis Henry De Rosset
 John Sampson
 Samuel Strudwick (Clerk)
 Thomas McGuire (Attorney General)

Governor Martin issued a proclamation on April 8, 1775, dissolving the General Assembly after they presented a resolve endorsing the Continental Congress that was to be held in Philadelphia. The provincial council met for the last time onboard HMS Cruizer in the Cape Fear River on July 18, 1775, they believed that the "deluded people of this Province" would see their error and return to their allegiance to the King.

The Court Act of 1746 established a supreme court, initially known as the General Court, which sat twice a year at Newbern, consisting of a Chief Justice and three Associate Justices. The 14 chief justices of the Supreme Court appointed by the King included the following:

Demographics

Notes

References
  - Alternative link to Davis biography
  (Alternative publication)

Further reading

 "Records of the Executive Council 1664-1734," "Records of the Executive Council 1734-1754," and "Records of the Executive Council 1755-1775," edited by Robert J. Cain, and published by the North Carolina State Archives between 1984 and 1994.

External links

1712 establishments in the British Empire
1776 disestablishments in the British Empire
Former provinces
Pre-statehood history of North Carolina
Pre-statehood history of Tennessee
States and territories established in 1712
States and territories disestablished in 1776
Thirteen Colonies

Province of North Carolina


En Sømand har sin Enegang er en dansk sømandsvise, som Johannes V. Jensen skrev til en folkemelodi.
Visen har oprindeligt titlen Sømandsvise.

Tekst

Johannes V. Jensen var fra december 1925 til april 1926 på rejse til Egypten og Palæstina.
Hans første mål var kurstedet Helwan der skulle lindre gigt.
Han rejste via Berlin til Hamborg hvorfra han tog en lastbåd til Port Said.
Oplevelser fra søturen blev beskrevet i artiklen Paa Skibet.
Den 22. december 1925 er skibet i Middelhavet ud for Tunis, hvor han skrev digtet.

Digtet er i bunden form på 6 strofer med hver 8 verselinjer.
Rimskemaet er ababcdcd.
Det er et rolledigt hvor digterjeg'et som sømand beskriver en hjemve, "den smertefulde hjemlængsel",
efter pige og land.
Som hjemvesdigt drager både Leif Nedergaard og Georg Metz parallel til Adam Oehlenschlägers Underlige Aftenlufte fra 1805.
Et andet paralleldigt skrev Johannes V. Jensen, da han i april 1926 vendte hjem fra rejsen til Mellemøsten.
Det er Gensyn med Danmark med førstelinjen Forunderligt, saa sødt et Smil fra 15. april 1926.
De to digte har flere overlap: røde kinder ("men kuldens rose blomstrer sød, / min pige, på din kind" og "Her gjorde Regnen Kinden rød"), Danmarks flade land ("det lave grønne land" og "de dansk lave Kyster") og Danmarks flora ("den gule løvetand" og "en kølig yndig flora").
Et tredje paralleldigt er De danske Skuder, som Johannes V. Jensen skrev godt et år før En Sømand har sin Enegang, og som blev udgivet i november 1924.
Aage Jørgensen ser samme bevægelse i de to digte:
Udrejse og — ved pinsetid — hjemkomst til Danmark ("Nu skinner Pinsesol paa Fyn — / my God — nu vil jeg hjem!" og "når pinseløvets bryder frem").

Karen Syberg læser digtets sidste strofe ("Men når den gule løvetand") som en sang om maj.

Teksten var ophavsretsbeskyttet til og med 2020, 70-året for Johannes V. Jensens død.
Dog har ophavsretten givet anledning til Johannes V. Jensens kommentar i Politiken i 1943.
Wilhelm Hansens Musikforlag havde skrevet til ham, at det ville trykke teksten.
Forlagets skrev, at "Teksten er fri og kan trykkes af enhver", da den havde været aftrykt i Berlingske Tidende.
Johannes V. Jensen kaldte det "Det fatale Hul i Forfatterloven".
Tom Kristensen havde et par år tidligere i Politiken henvist til Jeppe Aakjær, der kun tjente ganske lidt på sine sange.

Melodi
Melodien er en folkemelodi, som Johannes V. Jensen havde hørt fra en gårdsanger med harmonikaledsagelse.
Digteren forklarede:

Jensen nævnte i en artikel i Politiken fra 1943 at sangerinden havde han siden set "som Medlem af en folkelig Kvartet ude paa Dyrehavsbakken".
Han var af den formodning, at melodien var af tysk oprindelse.

Melodien er noget repeterende i strukturen AABA og har en simpel rytme.
Dens toneomfang er en lille none.

Karl Baks harmoniseringen i Folkehøjskolens Melodibog fik Bengt Johnsson til at skrive i en anmeldelse i Dansk Musik Tidsskrift:

Melodien er ofte brugt til fest- og lejlighedssange.
Bertel Haarder har benyttet den til en lejlighedssang.
Johann Wolfgang von Goethes Der Fischer kan også synges på melodien,
— et element der blev påpeget af Johannes V. Jensen i hans Politiken-artikel fra 1943.
Jensen mente, at når Goethes digt blev sunget til melodien, så fik det "en Virkning som forstærker Digtets i Forvejen bølgende og forførende Rytme," og han hævdede at "har man prøvet at synge Sangen kan man næsten ikke tænke sig andet end at Goethe har kendt Melodien og skrevet sin Tekst dertil".

Udgivelser og indspilninger
Teksten blev første gang trykt i Berlingske Tidende den 24. januar 1926.
Det var som en del af artiklen Paa Søen.
Den udkom senere på året i Johannes V. Jensens digtsamling Verdens Lys;
senere i Udvalgte Digte fra 1928, Digte fra 1943 og Digte fra 1948.
Den var også en del af myten Killingerne, der udkom i tekstsamlingen Ved Livets Bred fra 1928.

Melodien blev gengivet i førstetrykket i Berlingske Tidende.
Den findes i populære sangbøger som 555 sange hvor den er gengivet i C-dur og 6/8
og Sangbogen fra Edition Wilhelm Hansen hvor den er i D-dur og 6/8,
begge med becifring.
Folkehøjskolens Sangbog har trykt sangen siden 14. udgave fra 1951 og dermed i versionerne fra 1964, 1974, 1989 og 2006.

Sømandsvisen er indspillet af
Mogens Wieth i 1943.
Samme år den 17. marts indspillede Aksel Schiøtz sangen med Christian Thomsens ensemble.
Poul Reichhardts version med Willy Grevelund på klaver er fra 1976.
Der findes også indspilninger med Hans Kurt, Erik Paaske, Povl Dissing og Helene Blum i 2009.
Blums version blev udgivet på albummet En gang og altid, der ifølge Berlingske var "en genoplivning, så den slet ikke er til at ryste af sig" og hvor "et fantastisk fint akkompagnement er med til at udvikle sangen fra det mørke og eftertænksomme til det lyse og livsbekræftende."

Klaus Rifbjerg har kaldt En Sømand har sin Enegang sin yndlingssang,
og den er af Georg Metz udvalgt til sin bog om danske sange sammen med Hvor smiler fager den danske kyst.
De to digte "formentlig [er] de eneste af hans digte, der er smeltet ind i alménbevidstheden".
Da Verdens Lys udkom i 1926 anmeldte både Hans Brix og forfatteren Tom Kristensen digtsamlingen og begge fremhævede En Sømand har sin Enegang.
I Politiken skrev Tom Kristensen, at digtet var "en Længselssang, men uden Columbusdigtets Uendelighed i sig. Længslen gaar hjemad".
Senere har Bo Lidegaard ment at Johannes V. Jensen i sangen "enkelt tolker den rejsendes evige længsel hjem".

En Sømand har sin Enegang er brugt i titlen på en tv-film fra 1971 af Annett Wolf.

Litteratur

  Siderne 199-201

  Siderne 474-475.

Referencer

Sange fra Danmark
Johannes V. Jensen
Sange fra 1925
Højskolesangbogen

En Sømand har sin Enegang


Igor Bergler () este scriitor, regizor, realizator de televiziune, critic de film, specialist în marketing. Este doctor în Naratologie si in Științe Economice și a fost de-a lungul timpului visiting professor la diverse universități. A scris cele mai vândute romane românesti din ultimii 30 de ani, Biblia pierdută si Testamentul lui Abraham, primele volume din seria Charles Baker. Până acum drepturile pentru Biblia pierdută au fost vândute în peste 30 de țări, fenomen fără precedent pentru o carte scrisă în limba română, iar cartea a depasit in Romania 270.000 de exemplare. Testamentul lui abraham (Litera, 2017), care a depasit 300.000 de exemplare, este cea mai vanduta carte a unui autor roman din istoria postrevolutionara a Romaniei. A urmat 6 POVESTI CU DRACI.
Toate cele trei volume au luat cel mai important premiu al celui mai mare eveniment editorial din Romania, Targul de carte Gaudeamus. Peste 125.000 de vizitatori au votat de fiecare data cartile lui Igor Bergler drept cartile anilor 2015, 2017 si 2018.

În 2021 a apărut, tot la Editura Litera, al treilea volum din seria Charles Baker, Minciuna lui Michelangelo. Catedrala în flăcări.

Biografie
Igor Bergler s-a născut la Reșița pe 21 septembrie 1970, dar și-a petrecut copilăria și prima tinerețe la Timișoara, unde a absolvit liceul de elită "C. D. Loga". A intrat la Politehnică în 1989, dar revoluția, după cum însuși mărturisește, i-a schimbat viața. A plecat la București, unde a studiat mai întâi Regie de film, apoi Scenaristică și filmologie la ATF (în prezent UNATC), după care a fost admis în urma unui examen la DFFB (Academia de Film și Televiziune din Berlin).
A realizat 12 filme (scurt și mediu metraje) și două lungmetraje, printre care primul film produs vreodată de o televiziune particulară din România, "Gambitul Damei" (1995) și ceea ce presa a numit primul thriller românesc, "Porțile" (1996). A fost redactor încă de la început la revista ProCinema, unde a scris sute de articole de întâmpinare și despre istoria cinematografului.
Întors la Timișoara, a condus pentru o scurtă perioadă televiziunea Analog și radiourile Analog din Timișoara, Lugoj și Deva. A fost, alături de Robert Șerban, realizatorul a ceea ce Pavel Șușară numea "cea mai bună emisiune culturală românească după Seratele muzicale a lui Iosif Sava", "A cincea roata".
E doctor in Naratologie si in Stiinte Economice. A plecat la București ca producător în publicitate la Tempo Advertising, după care, la scurtă vreme, și-a făcut propria agenție. De numele lui se leagă câteva campanii și branduri românești care au devenit celebre.

Activitatea literară

Biblia pierdută
Mihai Iovănel spune despre Biblia pierdută că este "cel mai bun thriller publicat până acum de un autor român". George Arion scrie în EVZ.ro  că "Biblia pierdută pare a fi scrisă de un om al Renașterii, având informații vaste din toate domeniile, dar și știința de a construi un thriller. Cu un ritm palpitant, cu multe răsturnări de situație, acest roman poate deveni un bestseller internațional",

Volumul "Biblia pierdută", de Igor Bergler, s-a vândut în peste 100.000 de exemplare, la un an de la lansare, devenind astfel cea mai vândută carte de ficțiune a unui autor român din ultimii 20 de ani.. La sfârșitul anului 2018 a depășit 200.000 de exemplare vândute în România și e pe lista de bestselleruri în fostele țări Sovietice - Ucraina, Rusia, etc, în țările fostei Iugoslavii și în Italia. Urmează să apară la prestigioasele grupuri Penguin-Random House în Spania și Planeta în Franța.

Romanul face parte din seria "Charles Baker". A fost prima carte care a depășit 10.000 de exemplare precomandate în România. De asemenea, primul weekend în librării a consemnat vânzări de 3200 de exemplare. A fost cartea Târgului Gaudeamus, votată de cei 125.000 de vizitatori drept "cea mai râvnită" și a atins 1.600 de exemplare vândute în patru zile la același târg. A fost preluată de una dintre cele mai mari agenții literare din lume, Trident Media Group, și a figurat pe "hot listul" acesteia la cel mai important târg de vânzare a drepturilor de autor de pe mapamond, London Book Fest.

Până în prezent (februarie 2018), Biblia pierdută a fost vândută în peste 30 de țări, de fiecare dată la unele dintre cele mai importante edituri din fiecare țară. Dintre acestea, cea care îl încântă cel mai mult pe autor, după propriile-i declarații, este LA NAVE DI TESEO - editură înființată de Umberto Eco . Editia in limba spaniola a fost pub licata de cel mai mare grup editorial din lume, Penguin Random House.Spaia

Testamentul lui Abraham
Al doilea roman al lui Igor Bergler are un succes comparabil cu primul. Mai mult, l-a depășit pe acesta la numărul de exemplare vândute . A depășit 300.000 de exemplare.

Testamentul lui Abraham este un prequel la Biblia pierdută.

Iată un citat de prezentare de pe coperta a patra:

"Un scandal cu prostituate la summitul Americilor de la Cartagena. Un atentat la viața președintelui Statelor Unite. O bibliotecă dispărută de 2.000 de ani. O organizație secretă. Și încă una. O lungă istorie de papi mincinoși. Criminali de război. Un oraș legendar. Agenți cu identități multiple. O bestie numită "El Diablo". Și toate numele sale. Doar simpla ei apariție te face să încărunțești pe loc. Un asasin plătit care îl știe pe dinafară pe Borges. Zece manuscrise dispărute care reapar brusc. Și codurile complicate ascunse în ele. Un uriaș și un pitic. Și un festin roman. Un basilisc și un șarpe cu pene. O femeie fatală. Un polițist care nu poate uita niciodată nimic. Un psihiatru care crede că 240 de călugări franciscani îi locuiesc creierul. Un om cu părul portocaliu. O poveste cu sclavi. Și cu președintele lor. Oameni obișnuiți prinși în întâmplări neobișnuite. Un trecut care devine pentru câteva clipe prezent, doar pentru a dispărea din nou pentru totdeauna. Cervantes și Eco și Borges. Și peste toate astea cărțile. Toate cărțile."

Noua carte eveniment a lui Igor Bergler.

Un roman care te va bântui multă vreme după ce l-ai terminat.

6 povești cu draci
6 povești cu draci, ce a fost publicată în 21 aprilie 2019, o colecție de povestiri pline de umor, inteligență și farmec, își amețesc cititorul prin bogăția referințelor culturale, adesea parodice.
Aceasta este cea mai vândută carte de proză scurtă din istoria contemporană a României.

Alte lucrări
In toamna anului 2020 era progamată să apară  Minciuna lui Michelangelo, prima parte ( Catedrala în flăcări), al treilea volum din seria Charles Baker. Cartea a apărut cu un an întârziere din cauza pandemiei de Covid-19, în septembrie 2021.

De asemenea, sunt anunțate pentru anii următori:
 Minciuna lui Michelangelo, partea a doua (Profeti si Sibile)
 "Apocalipsa după Charles", din seria Charles Baker.
 "Târfa Babilonului", din seria Charles Baker.
 "Cocoașa pierdută a lui Richard al III-lea", din seria Charles Baker.
 "Un ansamblu cam porcos".
 "Perplexitate".

Referințe

Bibliografie
 Mihai Iovănel, Ideologiile literaturii în postcomunismul românesc, Editura MLR, 2017

Nașteri în 1970
Scriitori români în viață
Romancieri români
Absolvenți ai Universității din București
Reșițeni

Igor Bergler