Valladolid, İspanya'da şehir. Kastilya ve Leon Özerk Bölgesinin başkenti, Valladolid ili'nin merkezidir. Tarihi Kastilya bölgesinin sınırları içinde yer almaktadır. (2020 nüfus tahminine göre) şehirde 299.265 kişi yaşamaktadır. Şehre halk dilinde Pucela adı da verilmektedir. Şehir başkent Madrid'e 193 km uzaklıktadır. Rakımı ise 691 m'dir. Kristof Kolomb 1506 yılında bu şehirde ölmüştür.

Coğrafi konumu

Valladolid şehrinin bazı önemli İspanya şehirlerine uzaklıkları şu listeden incelenebilir:
 Barselona: 744 km
 Bilbao: 284 km
 Burgos: 132 km
 La Coruña: 441 km
 León: 160 km
 Madrid: 214 km
 Salamanca: 119 km
 Sevilla: 680 km
 Valensiya: 579 km
 Zaragoza: 385 km

İklim

Etimoloji

Valladolid isminin büyük ihtimalle Latince vadi anlamına gelen Vallis ve Kelt kökenli Tolitum 'dan geldiği tahmin edilmektedir. Bir diğer varsayım ise Arapça بلد الوليد (Beled ül Velid) yani Velid'in Şehri 'dir.

Demografi

Valladolid belediye sınırları içinde nüfus (2010 tahmini itibarıyla) 315.522 kişi olup nüfus yoğunluğu 1.594,27 kişi/km² olur. Valladolid belediye sınırları içinde nüfusun gelişmesi şu gösterimde izlenebilir:

1.000 Kişi

Kaynak: INE - Instituto Nacional de Estadística, İspanya
(Spanje)  Kaynak:Hollandaca Wikipedia "Valladolid (Spanje)" maddesi

Ekonomi

Valladolid, İspanya'da önemli bir ekonomik merkezdir. Otomotiv endüstrisi, daha sonra Renault España olan FASA-Renault'un 1953'te Renault markalı araçların montajı için kurulmasından bu yana şehir ekonomisinin ana motorlarından biridir. Dört yıl sonra, 1957'de Sava kuruldu ve ticari araç üretmeye başladı. Sava daha sonra Pegaso tarafından ve 1990'dan beri İtalyan kamyon üreticisi Iveco tarafından satın alındı. Fransız lastik üreticisi Michelin ile birlikte Renault ve Iveco şehrin en önemli sanayi şirketlerini oluşturur.

Otomotiv ve otomotiv yan sanayilerinin yanı sıra diğer önemli sanayi sektörleri gıda işleme (Acor ve Queserías Entrepinares gibi yerel şirketler ve Cadbury, Lactalis veya Lesaffre gibi çok uluslu şirketlerin tesisleri ile), metalürji (Lingotes Especiales, Saeta basınçlı döküm...), kimya ve matbaa baskısıdır.

2007 yılında sanayi işyerlerinde toplam işçilerin %14'üne karşılık gelen toplam 22.013 kişi istihdam edilmiştir.

İstihdam açısından Valladolid'in ana ekonomik sektörü sosyal güvenlikli Valladolid çalışanlarının %74,2'sini temsil eden 111.988 kişiyi istihdam eden hizmet sektörüdür.

İnşaat sektörü 2007 yılında 15.493 kişiyi istihdam ederek toplam çalışanların %10,3'ünü temsil etti.

Tarım, şehirde yalnızca 2.355 kişiyi istihdam eden (toplamın %1,5'i) küçük bir sektördür. En çok üretilen ürünler buğday, arpa ve şeker pancarı'dır.

2013 yılında milyon € cinsinden ciroya göre ilk 10 şirket şunlardı: Renault (4.596), Michelin (2.670), Iveco (1.600), Valladolid merkezli süpermarket zinciri Grupo El Árbol (849), peynir işleme Queserías Entrepinares (204), şeker işleme Acor (201), hizmet grubu Grupo Norte (174), otomobil yedek parça şirketleri Faurecia-Asientos de Castilla y León (143), Sada (129) ve Hipereco (108).

Kültür

Diller

İspanyolca, şehirdeki tek resmi dildir. Valladolid Don Kişot,' un  yazarı Miguel de Cervantes yanı sıra José Zorrilla veya Miguel Delibes gibi yazarların yaşadığı yer olmasıyla ve Üniversite'nin itici gücü ile dikkat çeker. Şehir, İspanyolca (Dil turizmi) öğrenmek isteyen çok sayıda insanı çekmesiyle öne çıkar.

Paskalya

Çile Haftası (İspanyolca "Semana Santa"), Valladolid'deki en iyi bilinen Katolik geleneklerinden biridir. Kutsal Cuma alayları, Kastilya dini heykellerinin enfes ve zengin sergisi olarak kabul edilir. Bu günün sabahında tarikat üyeleri at sırtında şehrin her yerinde şiirsel bir bildiri yayınlar. "Yedi Sözün Vaazı" Plaza Mayor Meydanı'nda söylenir. Öğleden sonra, çoğu 16. ve 17. yüzyıllardan kalma 31 pasodan (dini heykeller) oluşan Passion Alayı'na binlerce insan katılır. Alaydaki son heykel Virgen de las Angustias'tır ve içinde onuruna söylenen Salve Popular şarkısı ile kiliseye dönüş, kutlamaların en duygusal anlarındandır.

Paskalya, Valladolid'deki en görkemli ve duygusal bayramlardan biridir. Dini bağlılık, sanat, renk ve müzik, İsa Mesih'in dirilişini anmak için alayların eylemlerinde birleşir. Farklı Paskalya tarikatlarının üyeleri, özel cübbeleriyle, davul ve müzik eşliğinde dini heykeller (pasolar) taşıyarak sokaklarda geçit töreni yapar.

Seminci

Şehir aynı zamanda önde gelen (ve en eski) uluslararası film festivallerinden biri olan ve 1956'da kurulmuş Semana Internacional de Cine de Valladolid (Seminci)'''e ev sahipliği yapar.

Valladolid, devlet sansüründeki çeşitli boşluklardan geçerek, aksi takdirde İspanya'da görülmesi imkansız olan filmleri sunmayı başardı. Seyircilerden ve eleştirmenlerden bir ödül veya coşkulu bir karşılama, birçok durumda, resmi devlet kurumlarının, Francisco Franco rejiminin kendi ideolojisine aykırı bulduğu bazı filmlere onay vermesi anlamına geliyordu.

1975'te Franco'nun ölümünden sonra bile Valladolid, yasaklanan filmler için "deneme alanı" olmaya devam etti. Örneğin, Stanley Kubrick'in Otomatik Portakal'' filminin 1975 festivalinde İspanya'daki prömiyeri hala bir dönüm noktası olarak hatırlanır.

Yerel mutfak

Bir iç bölge olmasına rağmen, bazıları Kantabria Denizi'nden getirilen balıklar yaygın olarak tüketilir. Çipura ve barlam balığı gibi balıklar Valladolid mutfağının önemli bir parçasıdır. Ancak, Valladolid'in ana özelliği lechazo'dur (emziren kuzu). Lechazo odun fırınında yavaş yavaş kızartılır ve salata ile servis edilir.

Valladolid ayrıca çok çeşitli yabani mantarlar sunar. Kuşkonmaz, hindiba ve fasulye de bulunabilir. Beyaz fasulye ve mercimek gibi bazı baklagiller özellikle iyidir. Çam fıstığı da büyük miktarda üretilir.

Ünlü pata de mulo (katır ayağı) olan Villalón de Campos'tan koyun peyniri genellikle olgunlaşmamıştır (tazedir) ancak sertleştirilirse, olgunlaşma süreci öyle bir lezzet ortaya çıkarır ki, İspanya'daki en iyi koyun peynirleriyle rekabet edebilir.

Valladolid'de Medina del Campo'dan gelen lezzetli cuadros, muffinler, domuz tırmalama ekmeği ve bir marul başını andıran eşmerkezli daireler desenli lechuguinos gibi her yemeğe uygun bir ekmek vardır.

Valladolid şehrinin hamur işleri ve unlu mamulleri, özellikle St. Mary's halka şeklindeki hamur işleri, St. Claire's pandispanyaları, çam fıstığı topları ve kremalı börekleri iyi bilinir.

Valladolid aynı zamanda şarap üreticisidir. Cigales Menşe Tanımı kapsamına girenler çok iyidir. Rueda'dan gelen beyaz şaraplar ve Ribera del Duero'dan gelen kırmızı şaraplar kaliteleriyle tanınırlar.

Kardeş şehirler
Valladolid'in şu kardeş şehirleri bulunmaktadır:

Galeri

Kaynakça

İngilizce Wikipedia "Valladolid" maddesi

Ayrıca bakınız

 Valladolid ili
 Kastilya Leon

Dış bağlantılar

 Valladolid Belediye Başkanlığı
 Valladolid ili Turizmi
 Valladolid Üniversitesi

İspanya'daki şehirler

Valladolid


Adatepe, Samsun ilinin Vezirköprü ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Bu tepe, herhangi bir dağ ya da tepe silsilesine dahil olmayan, yekpare kayadan oluşuyordu ve savunması kolaydı. Toplam 1500 dönümlük tepenin 400 dönümlük taraçasının etrafı basit bir surla çevrildi. Olasılıkla güney-doğu yönünden "kapılık" bırakıldı. Neolitikten Kalkolitik sürecine giren çağcılları gibi, basit yöntemlerle toprak işlediler. (Tahıl ya da çeşitli bitki köklerini öğütme gibi işlemlerden geçirerek bir yemek kültürü oluşturdukları yargısına da, alanda bulunan öğütme ve dövme taşlarından anlıyoruz.)
Neolitik dönemi devrimlerinden olan mülkiyet kavramının gelişmesiyle beraber, topraklarını paylaştılar. Kendilerini yakın düşmanlarından ve yaban hayvanlardan korumak ve avladıkları hayvanların etlerini işlemek için çakmak taşından kesiciler, kazıyıcılar, ok ve mızrak uçları, el baltaları yaptılar. M.Ö 5500'lü yıllardan başlayıp 2500 yıl süren kalkolitik dönemin hemen hemen tüm izlerini barındıran Adatepe, yine bu dönemde gelişen tapım olgusunu da tanık oluyor. Neredeyse dairesel bir yerleşim yeri olan bu doğal kalenin tam ortasında bir de tapınak formu mevcuttur. (Kimilerine göre ise bu yapı bir tümülüstür.) Yerleşim yerleri ve tarım alanları bu formun etrafında merkezden dışarıya doğru dairesel genişleyerek serpişmiştir. Adatepe doğal bir kale olduğundan, hemen her dönem önemli bir yerleşke olmuştur. Muhtemelen maden üretimi de gerçekleştirilmiştir. Bölgede yapılan yüzey araştırmalarında bunu destekleyen maden ve cüruf kalıntılarına rastlanmıştır.

Maden kullanımıyla gelişen ve kendine güveni artan yöre sakinlerinin Tunç Çağı boyunca (3000 – 1200) tepenin kuzey-doğu eteklerinde yeni bir yerleşke oluşturduğuna tanık oluyoruz. Şimdiki Adatepe yerleşiminin hemen kıyısındaki "Tepecik" te Alman Arkeolog Rainer Czichon ve arkadaşlarının yaptığı yüzey araştırmalarının yayımlanmamış sonucuna göre "Tepecik" önemli bir dokuma merkeziydi.

Coğrafya

Samsun iline 119 km, Vezirköprü ilçesine 4 km uzaklıktadır.

Nüfus

Vezirköprü'nün mahalleleri

Adatepe, Vezirköprü


Cobb's Corner war ein Detroiter Jazzclub der 1970er und 1980er Jahre, der mit seinem Spektrum von Traditional Jazz bis zur Avantgarde als the new jazz corner of the world galt.

Cobb's Corner, der sich in 4201 Cass Avenue (Ecke W. Willis Street) nahe der Avalon Bakery befand, war Ende der 1970er Jahre in Detroit ein populärer Veranstaltungsort für Jazzmusik. Detroiter Musiker wie Marcus Belgrave, Frank Isola, Bobby MacDonald, Allan Barnes, Malvin McCray, Wendell Harrison, Harold McKinney, Dwayne Crenshaw, George Goldsmith, Sam Sanders, Leonard Kind, Nasir Hafiz, Ron English und die Bands Prismatic, Stratanova und Griot Galaxy um Jaribu Shahid und Faruq Z. Bey traten dort auf; die Hausband war Michael Agers Gruppe All Directions.

Konzerte der Formation Lyman Woodard Organization wurden mitgeschnitten (Don't Stop the Groove, 1979). Ferner fanden dort Lyriklesungen und Kunstaktionen der Kooperative Cass Corridor statt. Der Club wurde von Henry Normile geleitet, der am 27. Januar 1979 in seinem Apartment neben dem Club erschossen wurde. Zwei Wochen zuvor hatte Normile mit seinem Geschäftspartner John Sinclair und den Musikern Lyman Woodard und Marcus Belgrave das Label Corridor Records gegründet.  Der Club bestand noch bis in die frühen 1980er Jahre. Als Cass Corridor Food Co-op wurde das Gebäude bis 2001 genutzt.

Weblinks
Henry Normile, Owner of the famous Cobb's Corner Jazz Bar
Fotografie von Cobb's Corner

Einzelnachweise

Musik (Detroit)
Veranstaltungsort (Jazz)
Veranstaltungsstätte in Michigan
Spielstätte für Musik (Vereinigte Staaten)

Cobb’s Corner (Detroit)


Joy aşağıdaki anlamlara gelebilir:

Sinema
 Joy, 2015 yılında vizyona giren Amerikan biyografik komedi-drama filmi

Müzik
 Joy, K-pop grubu Red Velvet'te görev alan şarkıcı
 Joy Division, İngiliz rock müzik grubu

Radyolar
 Joy FM, yabancı slow müzik yayını yapan Türk radyo istasyonu
 JoyTurk, Türkçe slow müzik yayını yapan Türk radyo istasyonu

Joy


La  de Keio est un type de rame automotrice exploitée depuis 2017 par la compagnie Keio au Japon. C'est le second modèle de la compagnie à porter ce numéro.

Description
Les rames sont basées sur le modèle sustina du constructeur J-TREC. Elles sont composées de 10 voitures comprenant chacune 4 paires de portes.

L'espace voyageurs se compose de banquettes longitudinales qui peuvent être tournées en position transversale. Des sièges prioritaires ainsi qu'un espace réservé aux fauteuils roulants et poussettes se trouvent en extrémité de chaque voiture. L'intérieur est décoré avec des motifs rappelant les arbres du mont Takao et la soie fabriquée à Hachiōji, deux endroits desservis par le train.

Histoire
La première rame est entrée en service le . La série commence les services avec réservation Keio Liner le .

La rame a recu un Good Design Award en 2017.

Services
Les rames circulent sur les lignes Keiō, Takao et Sagamihara, entre les gares de Shinjuku, Keiō-Hachiōji, Takaosanguchi et Hashimoto.

Galerie photos

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Ligne Keiō
 Ligne Keiō Sagamihara
 Ligne Keiō Takao

Liens externes
  Keio série 5000 sur le site de la J-TREC
  Le service Keio Liner sur le site de la Keio

Automotrice du Japon
Automotrice 1500 V

Keiō série 5000


Der Adamson's Peak ist ein Berg im Süden des australischen Bundesstaates Tasmanien. Er liegt in den Hartz Mountains am Ostrand des Southwest-Nationalparks und steht in der Reihe der höchsten Berge Tasmaniens an 27. Stelle.

Der Berg ist eine bekannte Sehenswürdigkeit im Nationalpark und beliebt bei Wanderern und Bergsteigern

Eintausender
Berg in Australien und Ozeanien
Berg in Tasmanien
Tasmanische Wildnis

Adamsons Peak


La Meije er er et 3.984 meter højt bjerg i Massif des Écrins, på grænsen mellem departementerne Hautes-Alpes og Isère i det sydøstlige Frankrig. Det ligger oven for landsbyen La Grave, der er et center for skisport og bjergbestigning. Det er det næsthøjest bjerg i Massif des Écrins efter Barre des Écrins. Bjerget ligger i Romanche-dalen.

La Meije består af tre toppe. Den højeste er Grand Pic de la Meije på 3.984 m. Doigt de Dieu er et stort sneklædt tårn på østsiden af ryggen, over mod sydvæggen. Det er en populær klatrerute for bjergklatrere på alle niveauer. Første bestigning blev gennemført 16. august 1877 af Emmanuel Boileau de Castelneu og Pierre Gaspard. I 1891 var J. H. Gibson, U. Almer og F. Boss de første til at krydse ryggen fra vest mod øst.

Toppe
Hovedtoppe fra vest mod øst:
 Le Grand Doigt, 3.764 m
 Pic du Glacier Carré, 3.862 m
 Grand Pic de la Meije eller Pic Occidentale, 3.983 m
 Pic Central eller Doigt de Dieu, 3.970 m
 Pic Oriental, 3.891 m
Nabotoppe er Le Râteau (3.809 m) mod vest, forbi Brèche de la Meije (3.357 m) og Le Pavé (3.823 m) og Pic Gaspard (3.881 m) mod sydøst, forbi Brèche Maximin Gaspard (3.723 m)

Kildehenvisninger

 La Meije på Encyclopédie Larousse.

Eksterne henvisninger

Alperne
Bjerge i Frankrig
Provence-Alpes-Côte d'Azur
Auvergne-Rhône-Alpes

La Meije


بلوك آيلاند  هي جزيرة صغيرة في ولاية رود آيلاند الأمريكية. تقع في المحيط الأطلسي وتبعد عن شواطئ الولاية حوالي خمسة عشرة ميلا، يبلغ عدد سكانها المقيمين حوالي 1000 نسمة لذلك تعتبر أصغر بلدة في أصغر ولاية في الولايات المتحدة الأمريكية.

تنشط الحركة السياحية في هذه الجزيرة بالصيف، وتمتاز هذه الجزيرة بالطبيعة الخلابة وبالمناخ المعتدل صيفا وبارد شتاء.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لبلوك آيلاند:

مراجع

حرب بيكوات
تاريخ ما قبل الدولة في رود آيلاند
جزر الولايات المتحدة
جزر رود آيلاند
جزر شمال المحيط الأطلنطي
جزر مقاطعة واشنطن (رود آيلاند)
مدن رود آيلاند
نيو شورهام (رود آيلاند)
هولندا الجديدة

بلوك آيلاند


Tyrone Deon Mings (Bath, 13 de março de 1993) é um futebolista inglês que atua como defesa-central. Atualmente joga pelo Aston Villa, clube da Premier League, e pela Seleção Inglesa.

Após 8 anos na formação do Southampton, Mings começou a sua carreira jogando futebol amador pelo Yate Town. Em 2012, assinou pelo Chippenham Town, clube semi-profissional da Southern Football League. Em dezembro de 2012, assinou pelo Ipswich Town, do Championship, estreando-se na última jornada da temporada 2012–13. Após mais 2 épocas no Ipswich, assinou pelo Bournemouth, em 2015, estreando-se na Premier League em agosto desse ano. Em janeiro de 2019, foi emprestado ao Aston Villa até ao final da temporada 2018-19, ajudando o clube a conquistar a promoção à Premier League nos play-offs do Championship. Mings assinou permanentemente pelo Aston Villa em julho de 2019.

Mings foi convocado pela primeira vez para a seleção sénior de Inglaterra em agosto de 2019, estreando-se em em outubro desse ano. Em junho de 2021, Mings foi um dos 26 jogadores ingleses selecionados para o Euro 2020.

Carreira Clubística

Início de carreira
Mings nasceu em Bath, Avon, filho do ex-futebolista Adie Mings. Em 2001, com 8 anos de idade, Mings ingressou na formação do Southampton, mas foi dispensado em 2009 após cortes orçamentais do clube. Posteriormente, frequentou a escola Millfield, em Somerset, por 2 anos, com uma bolsa de estudos de futebol.

Após se formar, Mings participou num jogo de teste pelo Eastleigh contra as Ilhas Malvinas, mas o clube não lhe ofereceu um contrato. Mings assinou, então, pelo Yate Town, clube amador de Gloucestershire. No verão de 2012, considerou desistir do futebol, mas acabou por ser contratado pelo Chippenham Town, clube semi-profissional que atuava na Southern League Premier Division. Não sendo futebolista a tempo inteiro, trabalhou também como barman e consultor de hipotecas.

Ipswich Town
Em dezembro de 2012, após um curto período à experiência, Mings assinou pelo Ipswich Town, clube do Championship, em troca de 10.000 libras e a promessa de disputar um amigável contra o Chippenham na pré-época seguinte. A 4 de maio de 2013, Mings estreou-se pelo Ipswich, na última jornada da temporada 2012–13, contra o Burnley. O clube terminou a época em 14º lugar.

No início da temporada 2013–14, Mings jogou maioritariamente como lateral-esquerdo, sendo 2ª opção atrás de Aaron Cresswell. No primeiro jogo da época foi titular, devido à suspensão de Cresswell. A 4 de janeiro de 2014, Mings jogou a lateral-direito, num jogo da Taça de Inglaterra contra o Preston. Nessa época, jogou 18 partidas - 6 a titular e 12 como suplente -, com o Ipswich a terminar em 9º lugar no Championship.

Após a transferência de Aaron Cresswell para o West Ham, em julho de 2014, Mings passou a usar a camisola 3. No entanto, ofereceu-se para reembolsar dois adeptos que tinham comprado a sua camisola antiga, ainda com o número 15. No último dia do mercado de transferências do verão de 2014, o Crystal Palace fez uma oferta de 3 milhões de libras por Mings, que o Ipswich recusou. A 20 de setembro de 2014, Mings renovou contrato com o clube por mais 3 anos.

Mings começou a temporada 2014–15 como lateral-esquerdo titular, desde o primeiro jogo da época - uma vitória por 2–1 sobre o Fulham. Ao longo da temporada, foi-se assumindo como uma peça fundamental da equipa. A 10 de outubro de 2014, Mings recebeu o prémio de Jogador do Mês do Championship para setembro. O seu primeiro golo pelo Ipswich surgiu a 24 de fevereiro de 2015, o primeiro numa vitória em casa por 4–2 sobre o Birmingham. Nessa temporada, Mings fez 44 jogos em todas as competições, marcando 1 golo. O Ipswich terminou em 6º lugar no campeonato, qualificando-se para os play-offs de promoção, onde foi eliminado pelo Norwich.

AFC Bournemouth
A 26 de junho de 2015, Mings assinou pelo Bournemouth, recém-promovido à Premier League, assinando um contrato de 4 anos, por um valor a rondar os 8 milhões de libras.

Mings estreou-se na Premier League a 29 de agosto de 2015, num empate por 1–1 frente ao Leicester. Entrou como suplente ao intervalo, no entanto, sofreu uma lesão no joelho após 6 minutos de jogo. A 3 de setembro de 2015, foi confirmado que tal lesão o afastaria dos relvados por 9 a 12 meses. A 13 de dezembro de 2016, 15 meses depois, voltou a jogar na Premier League, entrando como substituto numa vitória por 1–0 sobre, curiosamente, o Leicester, na altura campeão inglês em título.

A 8 de março de 2017, Mings foi banido por 5 jogos, após pisar Zlatan Ibrahimović na cara, num empate por 1–1 frente ao Manchester United.

Aston Villa
A 31 de janeiro de 2019, Mings foi emprestado ao Aston Villa, que se encontrava no Championship, até ao final da temporada 2018–19. A 2 de fevereiro, estreou-se contra o Reading. A partida gerou polémica após Mings pisar o rosto de Nélson Oliveira após uma disputa de bola. O avançado português viu-se forçado a abandonar o campo com cortes profundos na testa e nariz. Posteriormente, Mings pediu desculpa, insistindo que não fora intencional. Como o árbitro Geoff Eltringham viu o incidente e o considerou acidental, nenhuma ação disciplinar foi tomada contra o defesa.

Mings marcou o seu primeiro golo pelo Aston Villa no seu segundo jogo, a 8 de fevereiro de 2019, aos 82 minutos, em casa, contra o Sheffield United. Os Villains perdiam por 3–0, mas o golo de Mings inspirou uma reviravolta tardia, com a partida a terminar 3–3. Apesar do mau momento de forma do Villa na altura da sua chegada, Mings rapidamente se tornou uma peça fundamental da equipa e um dos favoritos dos fãs. Após Jack Grealish recuperar de uma lesão, o Aston Villa venceu 10 partidas consecutivas, com Minfs a marcar o golo da vitória no 5º desses jogos, uma vitória por 2–1 sobre o Blackburn Rovers. Graças a esta sequência de resultados, o clube terminou a época em 5º lugar, qualificando-se para os play-offs de promoção. A 27 de maio de 2019, Mings jogou na final dos play-offs, com o Villa a derrotar o Derby County por 2–1 e a garantir a promoção à Premier League.

O Aston Villa contratou Mings permanentemente a 8 de julho de 2019, por uma taxa inicial de 20 milhões de libras, mas que poderia alcançar os 25 milhões devido a bónus.

Durante a pandemia COVID-19, após o Governo Britânico anunciar a retomada dos desportos e a Premier League anunciar o regresso da competição a partir de 17 de junho de 2020, Mings afirmou que os jogadores foram os últimos a serem consultados sobre o assunto, tendo sido tratados como "mercadorias".

A 21 de setembro de 2020, Mings renovou contrato com o Aston Villa por 4 anos. Após a transferência de Jack Grealish para o Manchester City, Mings foi eleito novo capitão do clube, a 14 de agosto de 2021.

A 27 de julho de 2022, foi anunciado que Steven Gerrard, então treinador do Aston Villa, havia retirado a braçadeira de capitão a Mings, entregando-a a John McGinn. Gerrard afirmou que a decisão iria permitir a Mings concentrar-se no seu futebol, sem a pressão adicional de ser capitão. Mings explicou não ter problemas com a decisão, querendo apenas o melhor para o clube.

Carreira Internacional
Embora nascido em Inglaterra, Mings era elegível para a seleção de Barbados, pátria dos seus avós paternos. O seu pai, Adie, também havia recusado uma convocatória de Barbados durante a sua carreira como jogador.

Mings foi convocado pela primeira vez por Inglaterra em agosto de 2019, para os jogos de qualificação para o Euro 2020 contra Bulgária e Kosovo. Mings realizou o seu primeiro jogo pela seleção em outubro de 2019, numa vitória por 6–0 sobre a Bulgária, jogando os 90 minutos. A partida ficou marcada por cânticos racistas proferidos pelos adeptos búlgaros. Harry Kane, capitão inglês, apercebendo-se de tal, informou Mings, que denunciou a situação ao árbitro.

Em junho de 2021, Mings foi um dos 26 convocados por Inglaterra para o Euro 2020. Foi titular no primeiro jogo do torneio, a 13 de junho, numa vitória por 1–0 sobre a Croácia, em Wembley. Na partida seguinte, a 18 de junho, foi novamente titular, num empate por 0–0 frente à Escócia. No último jogo da fase de grupos, a 22 de junho, entrou como substituto na 2ª parte, numa vitória por 1–0 sobre a Chéquia. Inglaterra terminou em 1º lugar no Grupo D, avançando para a fase a eliminar do torneio.

Após Inglaterra ser derrotada na final do torneio por Itália, através de grandes penalidades, três jogadores ingleses - Marcus Rashford, Jadon Sancho e Bukayo Saka - foram vítimas de insultos racistas online, após falharem os seus penáltis. A Secretária de Estado do Interior britânica, Priti Patel, tuítou que se sentia "enojada" por tal coisa acontecer. Mings respondeu-lhe no Twitter, acusando-a de encorajar comportamentos racistas por parte dos adeptos, visto que a mesma tinha previamente criticado o facto de os jogadores se ajoelharem antes do apito inicial, numa mensagem anti-racismo, e afirmado que os adeptos tinham o direito de vaiar tal atitude.

A 15 de novembro de 2021, Mings marcou o seu primeiro golo internacional, numa vitória por 10–0 sobre San Marino, na qualificação para o Mundial 2022.

Vida Pessoal
Tyrone Mings é filho de Adie Mings, ex-ponta de lança dos clubes amadores Bath City e Gloucester City, que atualmente trabalha como olheiro do Manchester City.

Em 2013, o Clube de Adeptos do Ipswich Town louvou Mings pela sua caridade, após ele passar o dia de Natal alimentando sem-abrigos e por, após lhe ter sido atribuída a camisola nº 3 pelo clube, ter reembolsado os adeptos que compraram a sua camisola com o número antigo. Mings criou a sua própria academia de futebol, chamada The Tyrone Mings Academy, com sede em Birmingham, destinada a crianças entre os 6 e 16 anos.

Mings é um dos propretários de um uma empresa de design de interiores em Bournemouth.

Estatísticas de Carreira

Clube

Internacional

Prémios
Aston Villa

 Play-offs do Championship: 2019
 Finalista da Taça da Liga Inglesa: 2019–20

Inglaterra

 Finalista do Campeonato Europeu de Futebol: 2020

Individual

 Jogador do Mês do Championship: setembro de 2014

Pessoas vivas
Nascidos em 1993
Naturais de Bath (Somerset)
Futebolistas da Inglaterra
Futebolistas do Ipswich Town F.C.
Futebolistas do A.F.C. Bournemouth
Futebolistas do Aston Villa F.C.
Jogadores da Seleção Inglesa de Futebol
Jogadores da Eurocopa de 2020

Tyrone Mings


Diş ipi, ağız ve diş sağlığı araçlarındandır. Diş fırçasının ulaşamadığı diş ara yüzleri ve sabit protezlerin (köprü diye ifade edilen diş kaplamalarının) gövde kısımlarının dişetine bakan kısımlarının temizlenmesini sağlayan bir araçtır. Dişeti çizgisinin altındaki ve dişler arasındaki yerlerdeki plak yiyecek artıkları diş ipiyle çıkarılabilir. Plak birikimi, diş çürüğüne ve dişeti hastalığına, yol açabileceğinden, dişlerin diş ipiyle düzenli olarak temizlenmesi gerekir. Fırça, macun ile yapılan ve olması gerektiği gibi 2-3 dakika süren bir fırçalamada bile dişlerinizin aralarındaki yüzeyleri tam olarak temizleyemez. Çoğu zaman çürüklerin başlangıç noktası da bu ulaşılması zor, kapalı alanlardır. Sağlıklı bir temizleme için mutlaka fırçalamadan sonra (en az günde 1 kere) diş ipi kullanması gerekir.

Dış bağlantılar
 http://www.ada.org/public/games/animation/interface.asp
 https://web.archive.org/web/20061214080741/http://www.3dmouth.org/1/1_5.cfm

Ağız hijyeni
Kişisel bakım
Amerika Birleşik Devletleri icatları
Dişçi ekipmanları

Diş ipi


Das ATP Challenger Karlsruhe (offizieller Name: Tennis Open Karlsruhe) war ein von 2005 bis 2009 jährlich stattfindendes Tennisturnier in Karlsruhe bzw. Ettlingen, das zuletzt mit 30.000 Euro dotiert war. Es war zunächst von 2000 bis 2003 Teil der ITF Future Tour und fand dabei stets in Ettlingen statt. Ab 2005 war es Teil der ATP Challenger Tour und blieb noch zwei Jahre lang dort. Von 2007 bis zur letzten Austragung 2009 wechselte das Turnier nach Karlsruhe. Es wurde an beiden Orten im Freien auf Sandplatz ausgetragen. Mischa Zverev ist mit einem Titel je in Einzel und Doppel Rekordsieger des Turniers.

Aufgrund von Problemen mit dem damaligen Hauptsponsor wurde das Turnier zunächst nicht mehr fortgesetzt. 2023 gab es ein neues Turnier in Karlsruhe.

Liste der Sieger

Einzel

Doppel

Weblinks
 Ergebnisarchiv der ATP

Karlsruhe

ATP Challenger Karlsruhe


Exorcist II: The Heretic is a 1977 American supernatural horror film directed by John Boorman and written by William Goodhart. It is the second installment in The Exorcist film series and the sequel to The Exorcist (1973). The film stars Linda Blair, Richard Burton, Louise Fletcher, Max von Sydow, Kitty Winn, Paul Henreid, and James Earl Jones. The plot is set four years after the previous film and centers on the now 16-year-old Regan MacNeil, who is still recovering from her previous demonic possession.

Exorcist II: The Heretic was released in the United States on June 17, 1977 by Warner Bros. Pictures. The film received generally negative reviews from critics and is often considered to be one of the worst films ever made. It was the last film to feature veteran actor Paul Henreid. Despite earning over $30 million domestically against a $14 million production budget, the negative reception meant that the next film in The Exorcist series would not come until The Exorcist III in 1990.

Plot
Philip Lamont, a priest struggling with his faith, attempts to exorcise a possessed woman in Latin America who claims to "heal the sick". However, the exorcism goes wrong and as the woman knocks over the lit candles by setting the place ablaze, a lit candle inadvertently sets fire to her dress, killing her. Afterward, Lamont is assigned by the Cardinal to investigate the death of Father Lankester Merrin, who had been killed four years earlier in the course of exorcising the Assyrian demon Pazuzu from Regan MacNeil. The Cardinal informs Lamont that Merrin is facing posthumous heresy charges because of his controversial writings, as Church authorities are trying to modernize and do not want to acknowledge that Satan exists.

Regan, although now seemingly normal and staying with her guardian Sharon Spencer in New York City, continues to be monitored at a psychiatric institute by Dr. Gene Tuskin. Regan claims that she remembers nothing about her ordeal in Washington, D.C., but Tuskin believes that her memories are repressed.

Father Lamont visits the institute, but his attempts to question Regan about the circumstances of Merrin's death are rebuffed by Tuskin, who believes that Lamont's approach would do Regan more harm than good. In an attempt to plumb her memories of the exorcism, and specifically the circumstances in which Merrin died, Tuskin hypnotizes Regan, to whom she is linked by a "synchronizer", a revolutionary biofeedback device used by two people to synchronize their brainwaves. After a guided tour by Sharon of the Georgetown house where the exorcism took place, Lamont returns to be coupled with Regan by the synchronizer. The priest is spirited to the past by Pazuzu to observe Merrin exorcising a young boy, Kokumo, in Africa. Learning that the boy developed special powers to fight Pazuzu, who appears as a swarm of locusts, Lamont journeys to Africa, defying his superior, to seek help from the adult Kokumo.

Kokumo has become a scientist studying how to prevent locust swarms. Lamont learns that Pazuzu attacks people who have psychic healing abilities. Regan is able to reach telepathically inside the minds of others; she uses this to help an autistic girl to speak as she waits to see Tuskin. Tuskin and her staff are shocked, but the girl's mother is too overjoyed to care, and despite Tuskin's attempt to keep them in the office to figure out what happened, insists on going home so the girl's father can hear her as well. Father Merrin, who belonged to a group of theologians that believed psychic powers were a spiritual gift that would one day be shared by all people, thought people like Kokumo and Regan were forerunners of this new type of humanity. In a vision, Merrin asks Lamont to watch over Regan.

Lamont and Regan return to the old house in Georgetown. The pair are followed in a taxi by Tuskin and Sharon, who are concerned about Regan's safety.  En route, Pazuzu tempts Lamont by offering him unlimited power, appearing as a succubus who is a doppelgänger of Regan. The taxi crashes into the Georgetown house, killing the driver, but Tuskin and Sharon survive, at the front of the house Sharon sets herself on fire. Although Lamont initially succumbs to the succubus, he is brought back by Regan and attacks her doppelgänger while a swarm of locusts deluges the house, which begins to crumble around them. However, Lamont manages to kill the doppelgänger by beating open its chest and pulling out its heart. In the end, Regan banishes the locusts (and Pazuzu) by enacting the same bullroarer ritual attempted by Kokumo to get rid of locusts in Africa (although he failed and was possessed). Outside the house, Sharon dies from her injuries and Tuskin tells Lamont to watch over Regan. Regan and Lamont leave while Tuskin stays to answer police questions.

Cast
 Linda Blair as Regan MacNeil
 Richard Burton as Father Philip Lamont
 Louise Fletcher as Dr. Gene Tuskin
 Max von Sydow as Father Lankester Merrin
 Kitty Winn as Sharon Spencer
 Paul Henreid as The Cardinal
 James Earl Jones as Kokumo
 Joey Green as Young Kokumo
 Ned Beatty as Edwards
 Dana Plato as Sandra
 Karen Knapp as The Voice of Pazuzu
 Rose Portillo as Possessed Woman

Production

Development
Neither William Peter Blatty nor William Friedkin, the writer/producer and the director, respectively, of the original The Exorcist, had any desire to involve themselves in an Exorcist sequel. This was because they had filed lawsuits against both the studio and each other over profits, credits, and Blatty being barred from post-production during the first film. According to the film's co-producer Richard Lederer, Exorcist II was conceived as a relatively low-budget affair: "What we essentially wanted to do with the sequel was to redo the first movie... Have the central figure, an investigative priest, interview everyone involved with the exorcism, then fade out to unused footage, unused angles from the first film. A low-budget rehash — about $3 million — of The Exorcist, a rather cynical approach to movie-making, I'll admit. But that was the start".

Playwright William Goodhart was commissioned to write the screenplay, titled The Heretic; he based it around the theories of Pierre Teilhard de Chardin (the Jesuit paleontologist/archaeologist who had inspired the character of Father Merrin in Blatty's novel The Exorcist). Goodhart's screenplay took a more metaphysical and intellectual approach compared with the original film. Here, the battle between good and evil would center on human consciousness—with the specific idea that, within the framework of Catholic theology, human consciousnesses could be brought together as one through technology, although this would also result in conflict between those who sought good and evil.

Sam O'Steen initially agreed to direct the film, but never officially attached himself to the production. British filmmaker John Boorman signed on to direct, stating that "the idea of making a metaphysical thriller greatly appealed to my psyche". Years earlier, Boorman had been considered by Warner Bros. as a possible director for the original film, but he turned the opportunity down because he found the story "rather repulsive". However, he was intrigued with the idea of directing a sequel, explaining that "every film has to struggle to find a connection with its audience. Here I saw the chance to make an extremely ambitious film without having to spend the time developing this connection. I could make assumptions and then take the audience on a very adventurous cinematic journey".

Casting
Linda Blair agreed to reprise her role of Regan MacNeil for Exorcist II, but refused to wear demon make-up (a double was used for the brief flashback scenes depicting a demonic Regan). Max von Sydow was persuaded by Boorman to reprise the role of Father Merrin; he was initially reluctant to return because of his concerns over the negative impact of the first Exorcist film. Kitty Winn signed on to reprise the role of Sharon Spencer for Exorcist II after Ellen Burstyn flatly refused to return as Chris MacNeil.

Boorman contacted William O'Malley to reprise his role as Father Joseph Dyer from the first film. However, O'Malley was busy and could not take up the part, and the character of Father Dyer was changed to Father Philip Lamont. Jon Voight, David Carradine, Jack Nicholson and Christopher Walken all were considered for or offered the part of Father Lamont, who John Boorman initially conceived as a younger priest in awe of Father Merrin's writings. As mentioned in Variety, Voight initially signed on for the role but left in April 1976 when "differences about the role could not be resolved". He was replaced with Richard Burton signing on for the role.

The role of Dr. Gene Tuskin was originally written for a man, with Chris Sarandon and George Segal both considered. When the sex of the character was changed, both Ann-Margret and Jane Fonda were under consideration. Louise Fletcher, who had just won the Academy Award for Best Actress for One Flew Over the Cuckoo's Nest (1975), accepted the part.

Screenplay and filming
Principal photography began in May 24, 1976 at Burbank Studios with a budget of $11 million (the film ultimately cost $14 million to make). Although Boorman wanted to film the majority of the film on location (including Ethiopia and The Vatican), many of his plans proved to be impossible, resulting in key exterior scenes having to be filmed set-bound at the Warner Bros. backlot. Even the MacNeil house in Georgetown had to be replicated in the studio because the filmmakers were refused permission to film at the original house. The filmmakers also had to replicate the infamous "Hitchcock Steps" adjacent to the MacNeil house, as they were refused permission by Washington city officials to shoot scenes by the real steps. There were also two weeks of filming in the New York metropolitan area. A key scene of a sleepwalking Regan about to wander off a rooftop was filmed in New York City, atop 666 Fifth Avenue (where Warner Bros. offices were then located). With no stunt person and no special effects, the shot showed actress Linda Blair's feet on the edge of the building with Fifth Avenue down below. Scenes were also filmed at Pennsylvania Station in Newark, New Jersey.

Boorman was unhappy with Goodhart's script and asked Goodhart to do a rewrite incorporating ideas from Rospo Pallenberg. Goodhart refused, and so the script was subsequently rewritten by Pallenberg and Boorman. Goodhart's script was being constantly rewritten as the film was shooting, with the filmmakers uncertain as to how the story should end. Linda Blair recalled: "It was a really good script at first. Then after everybody signed on they rewrote it five times and it ended up nothing like the same movie".

Exorcist II was beset by numerous problems during production. Boorman contracted a case of San Joaquin Valley Fever (a respiratory fungal infection), which canceled production for over a month (a costly delay). Other problems included footage being oversaturated and necessitating reshoots; the rapid deaths of locusts imported from England for the film's climactic scenes (2500 locusts were shipped in and died at a rate of 100 a day); original film editor John Merritt quitting the production (he was replaced by Tom Priestley), and stars Kitty Winn and Louise Fletcher both suffering from gall bladder infections.

Blair said in one interview that Pallenberg directed a lot of the film as well as did rewrites. Pallenberg was credited as the second unit director and a "creative associate".

Release

Box office
The Heretic was Warner Bros.'s largest day and date launch, opening in 725 theatres in the United States and Canada and set an opening weekend record for Warner Bros. with $6.7 million, but poor word of mouth hampered its performance. The film eventually grossed $30,749,142 in the United States, turning a profit but still disappointing in comparison to the original film's gross.

Critical reception
The film received a strongly negative response. Reports indicated that the film inspired derisive audience laughter at its premiere in New York City. William Peter Blatty claimed to have been the first person to start laughing at the theater in which he saw the film, only to be followed by the other patrons ("You'd think we were watching The Producers"). William Friedkin, director of The Exorcist, recalled hearing a story in which angry audience members at Exorcist IIs first public performance began chasing Warner Bros. executives down the street within the first ten minutes of the screening. Friedkin saw half an hour of the film: "I was at Technicolor and a guy said 'We just finished a print of Exorcist II, do you wanna have a look at it?' And I looked at half an hour of it and I thought it was as bad as seeing a traffic accident in the street. It was horrible. It's just a stupid mess made by a dumb guy – John Boorman by name, somebody who should be nameless, but in this case should be named. Scurrilous. A horrible picture". Friedkin later said that this sequel diminished the value of the original and called it "the worst piece of crap I've ever seen" and "a freaking disgrace". He later added: "That film was made by a demented mind".

Variety wrote, "Exorcist II is not as good as The Exorcist. It isn't even close". BBC film critic Mark Kermode stated "Exorcist II is demonstrably the worst film ever made. It took the greatest film ever made and trashed it in a way that was on one level farcically stupid and on another level absolutely unforgivable. Everyone involved in this, apart from Linda Blair, should be ashamed for all eternity". Vincent Canby, writing in The New York Times, was similarly dismissive:

Given the huge box-office success of the William Peter Blatty – William Friedkin production of The Exorcist, there had to be a sequel, but did it have to be this desperate concoction, the main thrust of which is that [the] original exorcism wasn't all it was cracked up to be? It's one thing to carry a story further along, but it's another to deny the original, no matter what you thought of it. I thought it was something even less than good, but this new film, which opened yesterday at the Criterion and other theaters, is of such spectacular fatuousness that it makes the first seem virtually an axiom of screen art.

Gene Siskel of the Chicago Tribune gave the film zero stars out of four and declared it "the worst major motion picture I've seen in almost eight years on the job". John Simon wrote "there is a very strong probability that Exorcist II is the stupidest major movie ever made", and Jack Lewis wrote in the Daily Mirror: "It's all too ludicrous to frighten and the only time you're likely to hide your head will be in shame for watching it". Ruth Batchelor's review for The Los Angeles Free Press stated: "I never thought I'd appreciate Billy Freidkin because I didn't like The Exorcist very much, but Exorcist II: The Heretic makes The Exorcist numero uno look like Citizen Kane...This movie is a laughable horror...It should be Exorcised out of the theatres". Bernard Drew wrote in The San Bernardino Sun, "it is ridiculous — hopelessly confused, and incomprehensible. Upon who's (sic) feet to lay the blame for this disaster I do not know...There's blame enough for everybody involved in this". Spanish film critic Fernando Trueba's review in El País called the movie "a stupid and useless film, whose mere existence is difficult to justify".

Leslie Halliwell described the film as a "highly unsatisfactory psychic melodrama which...falls flat on its face along some wayward path of metaphysical and religious fancy. It was released in two versions and is unintelligible in either". Leonard Maltin described the film as a "preposterous sequel...Special effects are the only virtue in this turkey". Steven Scheuer wrote: "This may be the worst sequel in the history of film". Danny Peary dismissed Exorcist II as "absurd". In his 1984 book The Hollywood Hall of Shame, Michael Medved called the film "a thoroughly wretched piece of work", and added, "Richard Burton is a laugh a minute". Edward Margulies called the film a "calamitious, head-scratching, sequel...a rollicking mess" and wondered "whatever possessed them?" The Blockbuster Entertainment Guide to Movies & Videos gave this film its lowest possible rating and dismissed its story as "the expected demonic shenanigans".

In contrast, Pauline Kael preferred Boorman's sequel to the original, writing in her review in The New Yorker that Exorcist II "had more visual magic than a dozen movies". Kim Newman commented that "Exorcist II doesn't work in all sorts of ways... However, like Ennio Morricone's mix of tribal and liturgical music, it does manage to be very interesting". Director Martin Scorsese asserted: "The picture asks: Does great goodness bring upon itself great evil? This goes back to the Book of Job; it's God testing the good. In this sense, Regan (Linda Blair) is a modern-day saint — like Ingrid Bergman in Europa '51, and in a way, like Charlie in Mean Streets. I like the first Exorcist, because of the Catholic guilt I have, and because it scared the hell out of me; but The Heretic surpasses it. Maybe Boorman failed to execute the material, but the movie still deserved better than it got".

Author Bob McCabe's book The Exorcist: Out of the Shadows (2000) contains a chapter on the film in which Linda Blair said the movie "was one of the big disappointments of my career", and John Boorman commented: "The sin I committed was not giving the audience what it wanted in terms of horror... There's this wild beast out there which is the audience. I created this arena and I just didn't throw enough Christians into it". McCabe offered no one answer as to why Exorcist II failed: "Who knows where the blame ultimately lies? Boorman's illness and constant revising of the script can't have helped, but these events alone are not enough to explain the film's almighty failure. Boorman has certainly gone on to produce some fine work subsequently... When a list was compiled for The 50 Worst Movies Ever Made, Exorcist II: The Heretic came in at number two. It was beaten only by Ed Wood's Plan 9 from Outer Space, a film that generally receives a warmer response from its audience than this terribly misjudged sequel".

In a 2005 interview, Boorman remarked:

It all comes down to audience expectations. The film that I made, I saw as a kind of riposte to the ugliness and darkness of The ExorcistI wanted a film about journeys that was positive, about good, essentially. And I think that audiences, in hindsight, were right. I denied them what they wanted and they were pissed off about itquite rightly, I knew I wasn't giving them what they wanted and it was a really foolish choice. The film itself, I think, is an interesting onethere's some good work in itbut when they came to me with it I told John Calley, who was running Warner Bros. then, that I didn't want it. "Look", I said, "I have daughters, I don't want to make a film about torturing a child", which is how I saw the original film. But then I read a three-page treatment for a sequel written by a man named William Goodhart and I was really intrigued by it because it was about goodness. I saw it then as a chance to film a riposte to the first picture. But it had one of the most disastrous openings everthere were riots! And we recut the actual prints in the theatres, about six a day, but it didn't help of course and I couldn't bear to talk about it, or look at it, for years.

, Exorcist II: The Heretic had an 11% rating on review aggregator Rotten Tomatoes, based on 65 reviews with an average rating of 3.6/10. The site's consensus read, "Hokey mystical effects, lousy plotting, and worse acting directly tarnishes the first's chilling legacy". On Metacritic, the film has a weighted average score of 39 out of 100 based on 11 critics, indicating "generally unfavorable reviews".

Home media
Exorcist II: The Heretic was originally released on VHS in the United States. The Laserdisc was exclusively released in Japan.  A re-issued VHS was made available in the U.S. on December 4, 1992, via Warner Home Video. It was first released on DVD format on August 6, 2002, in Snapcase packaging, while a second DVD was made available in standard packaging on November 3, 2009. Additionally, the film is available as part of "The Complete Anthology" set, which features all five films of the franchise and was released on DVD on October 10, 2006.

The film was released for the first time on Blu-ray in both an individual set and as part of the Blu-ray release of "The Complete Anthology" on September 23, 2014.

Scream Factory, a subsidiary of Shout Factory, released Exorcist II: The Heretic on Blu-ray, in a newly commissioned two-disc "Collector's Edition". The set includes the theatrical cut, a shorter alternative version of the film, new interviews with Linda Blair and editor Tom Priestly as well as commentary tracks from director John Boorman and project consultant Scott Bosco. It was made available on September 25, 2018. Like its predecessor and successors, it is available for online viewing-streaming video rental and permanent download though Amazon, Apple iTunes Store and Vudu.

See also
 The Exorcist III
 List of films considered the worst

References

Bibliography

External links

The Exorcist films
1977 films
1977 horror films
1970s supernatural horror films
American supernatural horror films
American sequel films
Demons in film
1970s English-language films
Films directed by John Boorman
Films scored by Ennio Morricone
Films set in New York City
Films shot in Utah
Films shot in New York (state)
Films shot in California
Religious horror films
Warner Bros. films
Films shot in Newark, New Jersey
Films set in Africa
Films set in Rome
Films set in Washington, D.C.
1970s American films

Exorcist II: The Heretic


La route régionale 310 () est une route régionale allant de Valkeakoski jusqu'à Kangasala en Finlande.

Présentation
La seututie 310 est une route régionale de Pirkanmaa.

Références

Annexes

Liens externes

Cartes

Articles connexes
 Seututie

310
:Catégorie:Transport à Kangasala
:Catégorie:Transport à Valkeakoski

Seututie 310


Boing Boing es una publicación estadounidense fundada en 1988 como revista que logró una tirada máxima de 17 500 copias, pasó a Internet en 1995 y es un blog desde el 2000. Boing boing es un referente de la cultura cyberpunk. Les rodea la actualidad tecnológica, gadgets, ciencia ficción, propiedad intelectual y la política de izquierda. Todo el contenido está bajo licencia Creative Commons.

Historia

Boing Boing comenzó siendo una revista en 1988 y sus editores eran Mark Frauenfelder y Carla Sinclair, su esposa. Sus ediciones tenían como subtítulo The World's Greatest Neurozine. Entre los editores asociados se incluyen Gareth Branwyn, Jon Lebkowsky y Paco Nathan. Junto con Mundo 2000, Boing Boing fue influyente en el desarrollo de la tribu urbana cyberpunk. Logró hacer una tirada máxima de 17 500 ejemplares. Sus temáticas más comunes incluyen la tecnología, el futurismo, la ciencia ficción, los gadgets, la propiedad intelectual, Disney y la política de izquierda. La última entrega de la revista fue la número quince.

Boing Boing se convirtió en un sitio web en 1995 y un año después fue una publicación exclusivamente virtual. A medida que investigaba artículos sobre blogs en 1999, Frauenfelder comenzó a familiarizarse con su software, lo que llevó a que Boing Boing pasara a ser un blog el 21 de enero de 2000 y se describió como «un directorio de cosas fantásticas». Con el tiempo, se unieron a Frauenfelder tres coeditores: Cory Doctorow, David Pescovitz y Xeni Jardin. Los cuatro contribuyentes de Boing Boing son o han sido editores de la revista Wired.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial

Blogs
Medios de comunicación de Estados Unidos

Boing Boing


La Copa de Campeones 2000 fue la trigésimo sexta edición de la Copa de Campeones de la Concacaf, torneo de fútbol a nivel de clubes más importante de Norteamérica, Centroamérica y el Caribe organizado por la Concacaf. El torneo se desarrolló del 16 al 21 de enero de 2001.

El campeón fue Los Angeles Galaxy estadounidense, quién derrotó en la final por 3-2 ante el Olimpia de Honduras y conquistó su primer título continental. Estos dos equipos representarían a la confederación en el Campeonato Mundial de Clubes 2001, pero, al final fue cancelado.

Equipos participantes

Resultados

Cuartos de final

Semifinal

Tercer lugar

Final

Goleadores

Enlaces externos
 Copa de Campeones y Subcampeones de la Concacaf del 2000 en RSSSF

Referencias

2000
Fútbol en 2000

Copa de Campeones de la Concacaf 2000


Operațiunea Rheinübung ("Exercițiul Rin") a fost un raid executat de cuirasatul Bismarck și crucișătorul greu Prinz Eugen în  Atlantic în perioada 18–27 mai 1941, în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Această operațiune avea ca obiectiv blocarea transporturilor de mărfuri ale aliaților spre Regatul Unit, dar a avut ca rezultat scufundarea cuirasatului Bismarck.

Contextul istoric
Atât în timpul primei conflagrații cât și a celei de-a doua conflagrații mondiale, Regatul Unit era dependent de aprovizionarea efectuată de vasele comerciale, care aduceau alimente de bază și materiile prime. Protejarea rutelor comerciale a fost din acest motiv un obiectiv de primă importanță pentru britanici. Dacă aceste rute comerciale nu ar fi fost apărate, Imperiul Britanic ar fi trebuit să semneze un tratat de pace, să negocieze un armistițiu sau să abandoneze insulele britanice ca bază de operațiuni pentru blocada împotriva Germaniei Naziste, lăsând ca aceasta din urmă să se bucure de controlul complet asupra Europei Occidentale.
Conducerea Kriegsmarine, în frunte cu amiralul Erich Johann Albert Raeder, considera cu tărie că Anglia putea fi învinsă prin blocadă navală. Pentru atingerea acestui obiectiv, comandanții marinei au considerat că era potrivită folosirea tacticilor tradiționale de atac împotriva navelor comerciale. Atacurile trebuiau să fie date de vasele de suprafață (crucișătoare, crucișătoare de linie, cuirasate rapide), submarinele urmând să asigure doar sprijinirea acestor atacuri. Raeder a reușit să îi convingă atât pe Hitler cât și pe comandanții OKW că, indiferent de metodele și mijloacele folosite, distrugerea liniilor de aprovizionare navale avea să asigure înfrângerea britanicilor, indiferent de ce alți factori ar mai fi fost luați în considerație.
Opearțiunea Rheinübung a fost ultimul dintr-o serie de raiduri împotriva vaselor comerciale aliate executate de vasele de suprafață ale Kriegsmarine. A fost precedată de Operațiunea Berlin, un raid încununat de succes al cuirasatelor Scharnhorst și Gneisenau, care s-a încheiat în martie 1941.
În mai 1941, cuirasatele din cadrul Kriegsmarine Scharnhorst și Gneisenau erau ancorate în portul Brest, pe coasta vestică a Franței, de unde amenințau continuu convoaiele aliate din Atlantic. Cele două cuirasate au fost atacate în mai multe rânduri de Royal Air Force. Planul original al germanilor prevedea ieșirea ambelor vase în larg, dar Scharnhorst trecea printr-o reparație capitală a motoarelor, iar Gneisenau fusese atinsă de o torpilă, care a indisponibilizat vasul pentru șase luni.
În acest fel, germanii mai dispuneau de doar două vase de război noi: cuirasatul Bismarck și crucișătorul greu Prinz Eugen, ambele staționate în Marea Baltică. Kriegsmarine mai avea trei crucișătoare ușoare în stare de funcționare, dar niciunul nu era potrivit pentru o operațiune de durată în Oceanul Atlantic.
Obiectivul operațiunii era ca Bismarck și Prinz Eugen să intre în forță în Atlantic și să atace convoaiele aliate. Marele amiral Erich Raeder i-a dat amiralul Günther Lütjens ordine clare, conform cărora "obiectivul lui Bismarck nu era "să înfrângă inamicii de putere egală, ci să îi împiedice să acționeze prin acțiuni de întârziere, în timp ce își conserva propria capacitate de luptă cât de mult era posibil, astfel încât să îi permită lui Prinz Eugen distrugă vasele comerciale din convoi" în condițiile în care "ținta principală a acestei operațiuni erau transporturile comerciale ale inamicului; vasele militare inamice aveau să fie angajate în luptă doar când misiunea o făcea necesară și când acest lucru putea fi făcut fără un risc excesiv".
Pentru sprijinirea și asigurarea aprovizionării marilor vase de război, OKM a stabilit o rețea de șapte petroliere și două vase de reaprovizionare, care se întindea din Labrador până în Insulele Capului Verde.
Lütjens i-a cerut superiorului său, Raeder, să amâne Rheinübung până când Scharnhorst finaliza reparația motoarelor și se putea alătura lui Bismarck și Prinz Eugen, sau măcar să se permită "surorii" luiBismarck, cuirasatul Tirpitz, să se alăture flotilei. Raeder a respins însă cererea, dat fiind că Scharnhorst urma să devină operațional doar în iulie. Echipajul lui Tirpitz nu era încă instruit complet. Toate protestele lui Lütjens au fost respinse de Raeder, care a cerut ca Rheinübung să se desfășoare conform planului. Motivul principal pentru care Raeder dorea ca raidul Rheinübung să aibă loc era acela că el era la curent cu pregătirile pentru declanșarea Operațiunii Barbarossa, în timpul căreia Kriegsmarine urma să joace doar un rol secundar de sprijin. Marele amiral dorea ca să înregistreze un succes important al flotei, mai înainte ca forțele terestre și aeriene să obțină de la Hitler creșterea bugetelor lor în detrimentul celui al marinei militare.
Pentru contracararea amenințării vaselor germane de suprafața, britanicii păstrau gata de acțiune la Scapa Flow cuirasatele de ultimă generație King George V și Prince of Wales, crucișătorul de linie Hood și portavionul Victorious, intrat în dotarea marinei de puțină vreme. În baza militară din Gibraltar, britanicii puteau mobiliza din cadrul "Force H" crucișătorul de linie Renown și portavaionul Ark Royal. În largul Atlanticului se aflau în diferite misiuni cuirasatele Revenge, Rodney și Ramillies și crucișătorul de linie Repulse. Crucișătoarele și avioanele de recunoaștere asigurau supravegherea mărilor. În această perioadă, în Atlantic erau în marș 11 convoaie, inclusiv un convoi cu trupe.
OKM nu a luat însă în calcul faptul că britanicii erau foarte hotărâți să distrugă flota de suprafață a germanilor. Ca să fie siguri că Bismarck avea să fie scufundat, Royal Navy a riscat chiar să reducă sau chiar să își oprească operațiunile pe anumite teatre de luptă, ajungându-se până la desființarea escortelor unor convoaie. La un moment dat, britanicii desfășuraseră 6 cuirasate, 3 crucișătoare de linie, 2 portavioane, 16 crucișătoare, 33 de distrugătoare și opt submarine, plus avioane de patrulare. Aceste vase aveau să devină cea mai mare forță navală destinată unei singure operațiuni de până în acel moment al războiului

Drumul lui Bismarck

Crucișătorul greu Prinz Eugen a ridicat ancora în jurul orei 21:00 a zilei de 18 mai 1941 din portul Gotenhafen (în prezent Gdynia din Polonia), urmat la ora 2:00 a zilei următoare de Bismarck. Cele două vase au navigat separat sub escortă până când s-au întâlnit în dreptul Capului Arkona a Insulei Rügen, în vestul Mării Baltcie. După aceasta, cele două vase au navigat printre insulele daneze până în Strâmtoarea Kattegat. După ce au traversat strâmtoarea Kattegat pe 20 mai, Bismarck și Prinz Eugen au navigat prin Skagerrak, strâmtoarea dintre Iutlanda și Norvegia, unde au fost zărite de echipajul crucișătorului suedez Gotland în jurul orei 13:00 . Gotland a trimis un raport de rutină comandamentului marinei suedeze.
Pe 21 mai, Amiralitatea britanică a fost alertată de sursele pe care le avea în guvernul suedez cu privire la trecerea celor doua mari vase de război germane prin Kattegat. Bismarck și Prinz Eugen au intrat în Marea Nordului și au staționat o vreme în Grimstadfjord, lângă Bergen. Aici, Prinz Eugen a fost alimentat cu combustibil, după care, a doua zi, a efectuat un raid de recunoaștere a rutelor de transport naval din Atlantic. În acest timp, Hood, Prince of Wales și escorta lor de distrugătoare se îndreptau spre Strâmtoarea Danemarcei, unde crucișătoarele Norfolk și Suffolk erau deja în patrulare. Crucișătorul Manchester și Birmingham fuseseră trimise să patruleze apele la sud-est de Islanda.
După ce a aflat despre plecarea în misiune a vaselor germane, amiralul John Tovey, comandantul Flotei metropolitane, a preluat comanda cuirasatului King George V, a portavionului Victorious și a vaselor de lor de escortă și sprijin ca să ajute acțiunea vaselor care erau deja în patrulare. Crucișătorul de linie Repulse s-a alăturat acestor forțe după ceva timp.
În seara zilei de 23 mai, Suffolk a identificat poziția lui Prinz Eugen în Strâmtoarea Danemarcei, la sud de Groenlanda. Suffolk s-a retras rapid într-un banc de ceață și a alertat Amiralitatea. În schimb, Bismarck a deschis focul împotriva Norfolk de la o distanță de 6 mile (11 km), dar vasul britanic s-a retras în un banc de ceață. Dacă Norfolk și Suffolk erau depășite la capitolul artilerie de Bismarck, ele erau dotate cu sisteme radar superioare celor de pe vasele germane.
În timpul duelurilor de artilerie, tunarii de pe Norfolk au reușit să scoată din funcțiune radarul de pe Bismarck, ceea ce l-a făcut pe Lütjens să repoziționeze Prinz Eugen în fața lui Bismarck. După ce poziția vaselor germane a fost identificată cu precizie, o parte a grupurile navale britanice au redirecționate pentru interceptarea forței lui Lütjens, iar cealaltă parte pentru asigurarea apărării convoaielor de trupe.

Bătălia din Strâmtoarea Danemarcei

Hood și Prince of Wales au luat contact cu forța navală germană în primele ore ale dimineții zilei de 24 mai, iar primele schimburi de focuri au avut loc la 5:52  de la distanță de peste 22,5 km. Artileriștii de ambele vase britanice au deschis inițial focul împotriva Prince Eugen, datorită schimbării de poziție efectuată de Lütjens după distrugerea radarului lui Bismarck. La rândul lor, germanii au bombardat Hood. Hood a fost lovit în scurtă vreme și incendiat de proiectilele lansate de pe Prince Eugen.
În jurul orei 06:00 , au început să se producă explozii în magaziile vasului Hood, probabil după ce vasul a primit o lovitură directă a tunurilor de 38 cm de pe Bismarck. O explozie uriașă a rupt partea din spate a crucișătorului de linie britanic, care s-a scufundat în câteva minute.  Dintre cei 1417 membri ai echipajului, doar trei au reușit să se salveze. Printre cei morți s-a numărat și contraamiralul Lancelot Holland, comandantul lui Hood.
Prince of Wales a continuat lupta de unul singur, dar a suferit lovituri multiple, fiind lovit de proiectile de 38 și 20,3 mm. În plus, tunurile au suferit mai multe defecțiuni. Comandantul lui Prince of Wales a fost rănit de un proiectil tras de Bismarck, iar cuirasatul s-a retras, lansând un ecran de fum pentru mascarea mișcării.
Bismarck a fost atins de două – trei proiectile britanice, dar amiralul Lütjens i-a interzis comandantului acestuia, căpitanul Ernst Lindemann, să plece în urmărirea lui Prince of Wales pentru a-i da lovitura de grație. Toate loviturile pe care le primise Bismarck fuseseră aplicate de tunurile de 14" (360 mm) de pe Prince of Wales. Unul dintre proiectile străpunsese blindajul cuirasatului german în prova, avariind câteva rezervoare de combustibil, care a început să se scurgă cu un debit ridicat.
Pierderea combustibilului a fost principalul motiv pentru care comandantul Bismarck a hotărât să se retragă spre Brest în loc să încerce să scape de urmăritori în largul Atlanticului. Dâra de combustibil a fost folosită de crucișătoarele britanice să urmărească vasul german.

Urmărirea
Norfolk și Suffolk, chiar și cuirasatul avariat Prince of Wales, au continuat urmărirea germanilor, raportând orice modificare de poziție. Ca urmare a avarierii lui Bismarck, germanii au hotărât ca acesta să se abandoneze misiunea, dar ca Prinz Eugen să o continue. Pe de altă parte, amiralul Dönitz a ordonat comandanților de submarine să sprijine cu toate unitățile disponibile în Atlantic retragerea lui Bismarck. Dönitz a organizat două linii de patrulare, ale căror submarine ar fi trebuit să intercepteze vasele Flotei Metropolitane, atrase în cursă de Bismarck. O linie de șapte submarine a fost organizată în mijlocul Atlanticului, în vreme ce o a doua de 8 submarine, ale cărei vase staționau în vestul Golfului Biscaya. La ora 18:40  a zilei de 24 mai, Bismarck s-a oprit pentru a deschide focul împotriva urmăritorilor, în felul acesta încercând să acopere plecarea spre largul Atlanticului a lui Prinz Eugen. Crucișătorul german s-a îndepărtat fără să fie avariat.
La ora 20 , portavionul Victorious, aflat la 120 mile de Bismarck, a lansat un raid aerian cu nouă bombardiere torpiloare Fairey Swordfish, care urmau să fie ghidate de echipajul de Norfolk. Torpiloarele au ajuns la țintă în condiții meteo nefavorabile și, datorită puternicului foc antiaerian al germanilor, au reușit să plaseze o singură lovitură sub puntea de comandă a cuirasatului. Totuși, datorită blindajului și carenei anti-torpilă, Bismarck a rezistat foarte bine atacului. Avioanele de atac s-au reîntors toate pe Victorious în ciuda vremii proaste, întunericului, lipsei de experiență a echipajelor bombardierelor și lipsei ghidării radio.
La ora 03:00 a zilei de 25 mai, urmăritorii britanici au pierdut contactul cu Bismarck. La început, s-a crezut că germanii s-au întors în Marea Nordului, iar vasele britanice au fost redirecționate în conformitate cu această prezumție. La un moment dat, Lütjens a rupt tăcerea radio și a trimis un mesaj radio lung către cartierul general. Semnalul radio le-a permis britanicilor să afle prin triangulație poziția aproximativă a lui Bismarck și să trimită avioane să atace cuirasatul german. Când și-au dat în sfârșit seama că Lütjens hotărâse să se îndrepte spre Brest, Bismarck depășise deja cordonul de vase britanice care încercau să îi taie cale și câștigase un avans important. Pe la ora 11 , Lütjens depășise flancul estic al forței lui Tovey și evitase întâlnirea cu cuirasatul Rodney. Bismarck era în criză de combustibil datorită avariilor produse de Prince of Wales. Din acest motiv, Lütjens a hotărât să reducă viteza pentru economisirea combustibilului, dar vasul german se deplasa încă suficient de rapid ca să depășească unitățile navale greoaie britanice ale Flotei Metropolitane și să ajungă în siguranță în Franța. Dinspre sud, Force H de sub comanda lui Somerville (portavionul Ark Royal, crucișătorulu de linie Renown și crucișătorul ușor Sheffield) făceau eforturi să intercepteze Bismarck.
În această cursă, și vasele britanice au început să sufere din cauza terminării combustibilului, iar Bismarck părea că este scăpat. La ora 10:30 a zilei de 26 mai, un hidroavion monococă Catalina decolat de la Lough Erne, Irlanda de Nord, a descoperit poziția exactă a lui Bismarck. Vasul se afla la 700 mile marine (1296 km) depărtare de Brest, într-o zonă în care nu era în raza de acțiune a Luftwaffe.

Beneficiind de informațiile furnizate de pilotul hidroavionului, au fost lansate două biplane torpiloare Swordfish de pe portavionul Ark Royal. Echipajul portavionului nu fusese avertizat cu privire la prezența în zonă a crucișătorului Sheffield, iar piloții l-au confundat pe acesta din urmă cu cuirasatul german și l-au atacat. Torpilele cu care fuseseră încărcate torpiloarele aveau detonatoare de proximitate. Unele au explodat prematur, altele au ratat ținta. Când au fost informați despre prezență lui Sheffield și au recunoscut vasul britanic, piloții au încetat atacul.
Ark Royal a lansat mai apoi în condiții meteo extrem de grele o operațiune aeriană a 15 torpiloare Swordfish, care au decolat împotriva vântului spre Bismarck, aflat la o distanță de 40 mile marine (70 km). Avioanele fuseseră încărcate cu torpile echipate cu detonatoare standard, mai fiabile. În timpul raidului, două sau trei torpile au lovit Bismarck în plin, una dintre ele producând avarii foarte grave a comenzii cârmei. Cu cârma blocată, germanii nu mai puteau să se îndrepte spre destinația inițială, portul Brest. La miezul nopții, Lütjens a trimis un raport la cartierul general: "Vasul nemanevrabil. Vom lupta până la ultimul proiectil. Trăiască Führerul."

Sfârșitul lui Bismarck
Cuirasatele Rodney și King George V au așteptat dimineața zilei de 27 de mai ca să atace. La ora 8:47 ,  cuirasatele au deschis focul, Bismarck primind mai multe lovituri în plin. În schimb, tunarii de pe Bismarck au ratat toate loviturile trase împotriva inamicilor. În cele din urmă, britanicii au reușit ca doar într-o jumătate de oră să scoată din luptă cele mai multe baterii germane. Totuși, în ciuda numeroaselor lovituri primite în plin, Bismarck nu s-a scufundat.
În conformitate cu rapoartele făcute de scafandri în ultimii ani, proiectilele britanice au reușit să penetreze doar în patru cazuri blindajul vasului german – două lansate deKing George V au străpuns centura blindată superioară din  tribord, iar două lansate de Rodney au perforat blindajul din babord. Aceste patru lovituri au fost date în jurul orei 10:00 ,  de la mică distanță și au fost cele care au provocat cele mai mari pierderi printre membrii echipajului.
Cele două cuirasate au plecat din zonă fără ca Bismarck să se fi scufundat din două motive – posibilele atacuri ale sumbarinelor germane și stocul redus de combustibil. Atacul împotriva germanilor a fost continuat de crucișătorul greu Dorsetshire. Trei dintre torpilele lansate de Dorsetshire și-au atins ținta. În acest timp, echipajul german a montat încărcături explosive pentru sabordarea navei. În urma exploziilor, Bismarck s-a aplecat pe-o parte și s-a scufundat la ora 10:40. Crucișătorul  Dorsetshire și distrugătorul Maori au salvat după acest eveniment 110 supraviețuitori. După o oră de căutare a supraviețuitorilor, vasele britanice au părăsit zona ca urmare raportării apropierii submarinelor germane. Alți cinci supraviețuitori au fost salvați de submarinul U-74 și nava meteorologică Sachsenwald. Peste 2000 de marinari germani au murit, printre aceștia numărându-se și căpitanul Lindemann și amiralul Lütjens.

Urmări
După ce s-a despărțit de Bismarck, Prinz Eugen și-a continuat deplasarea spre sudul Atlanticului, pentru continuarea misiunii de atac împotriva vaselor comerciale. Pe 26 mai, când mai avea o rezervă de combustibil de doar 160 t, Prinz Eugen s-a întâlnit cu petrolierul Spichern și a realimentat. A doua zi, Prinz Eugen a înregistrat o defecțiune la motor, care a fost remediată doar parțial, agravându-se în zilele următoare. După ce a alimentat din nou pe 28 mai din petrolierul Esso Hamburg, comandantul lui Prinz Eugen a hotărât să nu mai continue misiunea și, pe 29 mai, și-a început drumul spre Brest. Această decizie a fost luată în principal datorită problemelor la motoare, care au dus la o reducere a vitezei vasului la doar 28 mile/h (52 km/h). Prinz Eugen și-a încheiat raidul fără să fi scufundat un singur vas comercial și a ajuns în portul Brest pe 1 iunie, unde a rămas în docul pentru reparații până la sfârșitul anului 1941. Mai apoi, Prinz Eugen și alte două cuirasate au părăsit Franța și au navigat spre casă în timpul Operațiunii "Cerberus".
În tot acest timp, doar două submarine germane au luat contact vizual cu vasele britanice, dar niciunul nu a avut posibilitatea să lanseze un atac. Până în cele din urmă, vasele britanice au reușit să evite submarinele germane și s-au reîntors la baze. Luftwaffe a organizat o serie de misiuni împotriva vaselor Flotei Metropolitane, dar singurul succes înregistrat a fost atacarea și scufundarea distrugătorului Mashona de către bombardierele din cadrul Kampfgeschwader 77.
După încheierea Rheinübung, Royal Navy a declanșat  o operațiune de distrugere a rețelei de vase germane de aprovizionare și realimentarea din Atlantic. Primul succes al operațiunii a fost descoperirea în sudul Groenlandei a petrolierului Belchen de către  crucișătoarele Aurora și Kenya. Pe 4 iunie, petrolierul Gedania a fost atacat în mijlocul Atlanticului de către  Marsdale. În aceeași zi, la 100 mile est, a fost atacat vasul de aprovizionare Gonzenheim de  Esperance Bay și de avioanele de pe portavionul Victorious. În aceeași zi, dar în sudul Atlanticului, la mijlocul distanței dintre Belém și Freetown, la limita de sud a Operațiunii Rheinübung, petrolierul Esso Hamburg a fost interceptat de crucișătorul London. A doua zi, același crucișător și distrugătorul Brilliant au scufundat petrolierul Egerland. Pe 23 iunie, în mijlocul Atlanticului, petrolierul Friederich Breme a fost scufundat de crucișătorul Sheffield. Pe 15 iunie, petrolierul Lothringen a fost scufundat de crucișătorul Dunedin și de avioanele de pe portavionul Eagle. În doar două săptămâni, șapte dintre cele nouă vase de reaprovizionare participante la Operațiunea Rheinübung au fost scufundate, ceea ce a avut consecințe serioase asupra operațiunile viitoare ale vaselor germane de suprafață.

Concluzii
Operațiunea Rheinübung a fost un eșec, în ciuda faptului că germanii au reușit să scufunde vechiul crucișător de linie HMS Hood. Pierderea britanicilor a fost depășită în importanță de scufundarea cuirasatului Bismarck, care era una dintre cele patru mari vase de război ale Kriegsmarine. În timpul raidului de două săptămâni, germanii nu au reușit să zărească vreun vas comercial aliat.
Convoaiele aliate nu au fost influențate în mod serios. Cele mai multe dintre ele și-au continuat drumul conform planurilor și fluxul de aprovizionare către insulele britanice nu a fost diminuat. Pe de altă parte, campania submarinelor din Atlantic a fost puternic influențată. Submarinele din Atlantic au scufundat doar 2 vase aliate în ultimele săptămâni ale lunii mai, comparativ cu 29 la începutul aceleiași luni. După scufundarea lui Bismarck, Hitler a interzis orice viitor raid în Atlantic, iar Tirpitz a fost trimis în Norvegia. Kriegsmarine nu a mai reușit să mai organizeze vreo operațiune de suprafață împotriva rutelor de aprovizionare aliate din nordul Atlanticului. Din acel moment, în Atlantic au mai acționat doar submarinele.

Note

Bibliografie
 Robert D. Ballard: The Discovery of the Bismarck (1990). .
 Clay Blair: Hitler's U-Boat War, Vol. I (1996). .
 Walter Boyne, Clash of Titans: World War II at Sea (New York: Simon & Schuster 1995).
 Fritz Otto Busch :The Story of Prinz Eugen (1958). ISBN (none).
 Sir Winston Churchill: The Second World War.
 Ludovic Kennedy: Pursuit – the Sinking of the Bismarck (1974).
 Stephen Roskill: The War at Sea 1939-1945 Vol I (1954) ISBN (none).

Resurse internet

 Rheinubung
 Rheinubung
 Rheinubung

Operațiunea Rheinübung


Stokys ist ein Aluminium-Metallbaukasten-System, das heute von der Stokys Systeme AG in Bauma, Schweiz, hergestellt wird. Ursprünglicher Hersteller war die Firma Gebrüder Stockmann in Luzern.

Der erste Aluminium-Baukasten kam 1942 auf den Markt. Der Import von Spielwaren war durch den Zweiten Weltkrieg praktisch zum Erliegen gekommen. Die Gründung der Firma Gebrüder Stockmann an der Stadtgrenze von Luzern war deshalb für den Spielwarenhandel in der Schweiz bedeutend. Noch wenige Jahre zuvor beherrschten die Metallbaukästen von Meccano und Märklin den Markt. Während des Krieges waren beide Produkte praktisch nicht mehr erhältlich, obwohl der Metallbaukasten damals eine bedeutende Position im Spielwarenmarkt innehatte. Stokys übernahm deren Lochabstand von 1/2 Zoll, Schraubengröße von 5/32 Zoll und die Zahnräder Modul 0,65.

Nach verschiedenen Eigentümer- und Standortwechseln werden von der Stokys Systeme AG seit 2007 in Bauma Metallbausätze und Produkte nach dem Vorbild der alten Stokys gefertigt und vertrieben. Nebst Baukästen und einigen fertigen Objekten sind alle Einzelteile auch getrennt lieferbar. Zusammen mit der Swissmechanic-Dachorganisation besteht das pädagogische Ziel, Kinder und Jugendliche für Technik und technische Berufe zu begeistern.

Siehe auch
 Märklin Metallbaukästen
 Meccano
 Trix-Metallbaukasten

Weblinks
 stokys.ch

Metallspielzeug
Metallbaukasten

Stokys


Kintsugi, poznat i kao popravak zlatom , jest japansko umijeće popravljanja polomljene keramike pomoću japanskog laka pomiješanog sa zlatnim prahom. Za razliku od u Europi prisutnih praksi koje teže sakrivanju ovog dijela povijesti nekog predmeta ovaj ga japanski postupak pretvara u kreativni čin kojim objekt opet može ispunjavati svoju prije oštećenja definiranu funkciju.

Porijeklo

Kintsugi je postao usko vezan uz posude korištene za japansku čajnu ceremoniju. Po jednoj od teorija tehniku je smislio japanski šogun Ashikaga Yoshimasa, kada je krajem 15. stoljeća u Kinu poslao na popravak svoju oštećenu čajnu šalicu. Šalica se iz Kine vratila popravljena pomoću ružnih metalnih spajalica,što je pak japanske obrtnike potaklo da smisle kreativniji i ljepši način popravka ovakovih predmeta.Sakupljači čajnih posuda bili su toliko očarani tehnikom da su neki od njih sumnjičeni da su namjerno razbijali svoje posude kako bi bile popravljene ovom tehnikom'.

Filozofija iza tehnike
Tehnika definitivno u sebe uključuje elemente japanske wabi-sabi filozofije prihvaćanja grešaka i nesavršenosti. Japanska estetika prihvaća sve znakove trošenja i uporabe nekog predmeta. Za njih lomljenje nekog predmeta ne označava i definitivan kraj njegove bilo funkcionalne bilo estetske opstojnosti i smislenosti .

Kintsugi također može korespondirati i s Nihongo (bez uma, iza uma) mentalnim stanjem, koje pak u sebe uključuje koncepte poput nevezanosti,prihvaćanja promjena, te sudbine kao aspekata ljudskog života.

Tipovi spajanja
nekoliko je vodećih načina kintsugija:
 prvi,koristi zlatnu prašinu i orijentalni lak kako bi se spojilo dijelove predmeta, uz minimalno zapunjavanje i rekonstruiranje nedostajućih dijelova
 drugi, gdje neki od dijelova predmeta više ne postoje ili su izgubljeni, pa se i njih rekonstruira u smjesi laka i zlatnog praha
 treći,  gdje se umjesto nedostajućih dijelova koriste slično ali ne egzaktno jednako oblikovane zakrpe

Srodne tehnike

Spajanje metalnim kopčama srodna je i slična tehnika korištena za popravak polomljenih keramičkih predmeta , male se rupe izbuše u predmetu te se kroz iste provedu metalne kopče koje drže dijelove predmeta skupa. Ovaj je način spajanja korišten već u drevnoj Grčkoj,Engleskoj,Rusiji,te Kini i brojnim drugim zemljamaS.

Dodatna literatura
Christy, J.; Holland, H.; Bartlett, C.I. (2008). Flickwerk: The Aesthetics of Mended Japanese Ceramics. Cornell University, Herbert Johnson Museum of Art. ASIN B009F3YENM.

Stefan Drescher: kintsugi Technik – kintsugi Technique, 2. izdanje –  na njemačkom i engleskom, 2014, Korest Restaurierungsbedarf, .

Céline Santini, Kintsugi- L'arte segreta di riparare la vita, Rizzoli, 2018.

Izvori

Konzervacija

Kintsugi


El Departamento de Transporte de Georgia (en inglés: Georgia Department of Transportation, GDOT) es la agencia estatal gubernamental encargada en la construcción y mantenimiento de toda la infraestructura ferroviaria, carreteras estatales; así como sus federales, locales e interestatales, y transporte aéreo del estado de Georgia. La sede de la agencia se encuentra ubicada en Atlanta, Georgia y su actual director es Ananth Prasad.

Referencias

Enlaces externos
Sitio web oficial (en inglés)

Agencias estatales de Georgia (Estados Unidos)
Carreteras de Georgia (Estados Unidos)
Transporte de Georgia (Estados Unidos)
Agencias estatales de transporte de Estados Unidos

Departamento de Transporte de Georgia


ඩෙන්මාර්කයේ ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා (ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා කැරොලයින් මාරි චාලට් ලුයිස් ජූලියා; 1 දෙසැම්බර් 1844 - 20 නොවැම්බර් 1925) එක්සත් රාජධානියේ සහ බ්‍රිතාන්‍ය ආධිපත්‍යයේ රැජින වූ අතර 1901 ජනවාරි 22 සිට 1910 මැයි 6 දක්වා ඉන්දියාවේ අධිරාජිනිය වූයේ එඩ්වඩ් VII රජුගේ බිරිඳ ලෙසය.

ඩෙන්මාර්කයේ ඇලෙක්සැන්ඩ්රා

වයස අවුරුදු 45 ක් පමණ වන ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාගේ ඡායාරූපය
https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/5/5f/Alexandra_of_Denmark02.jpg

එක්සත් රාජධානියේ රැජින සහකාරිය

සහ බ්‍රිතාන්‍ය ආධිපත්‍යය,

ඉන්දියාවේ අධිරාජිනිය

ධුර කාලය

1901 ජනවාරි 22 - 1910 මැයි 6

රාජාභිෂේකය

1902 අගෝස්තු 9

ඉම්පීරියල් ඩර්බාර්

1 ජනවාරි 1903

උපන්නා

Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg හි ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා කුමරිය

1844 දෙසැම්බර් 1

කහ මාලිගය, කෝපන්හේගන්, ඩෙන්මාර්කය

මිය ගියා

1925 නොවැම්බර් 20 (වයස අවුරුදු 80)

Sandringham House, Norfolk, England

භූමදානය

1925 නොවැම්බර් 28

ශාන්ත ජෝර්ජ් දේවස්ථානය, වින්ඩ්සර් කාසල්

කලත්රයා

එඩ්වඩ් VII

;

(මී. 1863; මිය ගියේ 1910)

නිකුත් කිරීම

ඇල්බට් වික්ටර් කුමරු, ක්ලැරන්ස් ආදිපාදවරයා සහ ඇවොන්ඩේල්

ජෝර්ජ් V, එක්සත් රාජධානියේ රජු

ලුයිස්, රාජකීය කුමරිය

වික්ටෝරියා කුමරිය

මෝඩ්, නෝර්වේ රැජින

වේල්ස්හි ඇලෙක්සැන්ඩර් ජෝන් කුමරු

නම්

ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා කැරොලයින් මාරි චාලට් ලුයිස් ජූලියා

නිවස

ග්ලූක්ස්බර්ග්

පියා

ඩෙන්මාර්කයේ ක්‍රිස්ටියන් IX

මව

Hesse-Kassel හි ලුයිස්

අත්සන

ඩෙන්මාර්කයේ ඇලෙක්සැන්ඩ්රාගේ අත්සන
https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/5/5c/Queen-Alexandra-Signature.png

ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාගේ පවුල 1852 වන තෙක් සාපේක්ෂ වශයෙන් අපැහැදිලි විය, ඇගේ පියා, Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg හි ක්‍රිස්ටියන් කුමරු, ඔහුගේ දෙවන ඥාති සොහොයුරා වන VII වන ෆෙඩ්‍රික්ගෙන් පසු ඩෙන්මාර්කයේ රජු ලෙස ප්‍රධාන යුරෝපීය බලවතුන්ගේ කැමැත්ත ඇතිව තෝරා ගන්නා ලදී. වයස අවුරුදු දහසයේදී ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා වික්ටෝරියා රැජිනගේ පුත්‍රයා සහ උරුමක්කාරයා වූ වේල්ස් කුමරු ඇල්බට් එඩ්වඩ්ගේ අනාගත බිරිඳ ලෙස තෝරා ගන්නා ලදී. මෙම යුවළ විවාහ වූයේ 1863 දී, එනම් 1863 දී, ඇගේ පියා ඩෙන්මාර්කයේ රජු වූ ක්‍රිස්ටියන් IX ලෙසින් සහ ඇගේ සොහොයුරා ග්‍රීසියේ රජු ලෙස පත් වූ වසරේ ජෝර්ජ් I ලෙසිනි. ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා 1863 සිට 1901 දක්වා වේල්ස් කුමරිය වූ අතර, එය මෙතෙක් කිසිවකු විසින් දරා ඇති දීර්ඝතම කුමරිය විය. එම මාතෘකාව, සහ සාමාන්යයෙන් ජනප්රිය විය; ඇගේ ඇඳුම් පැළඳුම් විලාසය සහ ඇඳීම විලාසිතා ගැන සැලකිලිමත් වූ කාන්තාවන් විසින් පිටපත් කරන ලදී. කිසිදු දේශපාලන බලයක් දැරීමෙන් බොහෝ දුරට බැහැර වූ ඇය, ග්‍රීක සහ ඩෙන්මාර්ක අවශ්‍යතා සඳහා බ්‍රිතාන්‍ය ඇමතිවරුන්ගේ සහ ඇගේ සැමියාගේ පවුලේ අයගේ මතය වෙනස් කිරීමට අසාර්ථක උත්සාහයක් ගත්තාය. ඇයගේ පොදු රාජකාරිය පුණ්‍ය කටයුතු සඳහා මතභේදාත්මක නොවන ලෙස සම්බන්ධ වීමට සීමා විය.

1901 වික්ටෝරියා රැජිනගේ මරණයෙන් පසු, ඇල්බට් එඩ්වඩ් VII එඩ්වඩ් ලෙස රජ-අධිරාජයා බවට පත් වූ අතර ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා රැජින-අධිරාජිනිය ලෙස පත් විය. 1910 දී එඩ්වඩ් මිය යන තුරුම ඇය එම තත්ත්වය දැරූවාය. ඇය තම බෑණනුවන් වූ ජර්මානු අධිරාජ්‍යයා II වන විල්හෙල්ම්ව දැඩි ලෙස අවිශ්වාස කළ අතර, බ්‍රිතාන්‍යය සහ එහි මිත්‍ර රටවල් ජර්මනිය සමඟ සටන් කළ පළමු ලෝක යුද්ධයේදී ඇගේ පුත් ජෝර්ජ් V වෙත සහාය දැක්වූවාය.

ළමාවිය
https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/7/7d/Det_Gule_Palae_Copenhagen.jpg/220px-Det_Gule_Palae_Copenhagen.jpg
ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා කැරොලයින් මාරි චාලට් ලුයිස් ජූලියා කුමරිය නොහොත් "ඇලික්ස්", ඇගේ ආසන්නතම පවුල ඇයව දැන සිටි පරිදි, කෝපන්හේගන්හි අමාලියන්බර්ග් මාලිගා සංකීර්ණයට යාබදව පිහිටි 18 වන සියවසේ 18 අමාලිගේඩ් හි පිහිටි යෙලෝ මාලිගයේ උපත ලැබුවාය.[1] ඇගේ පියා Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg හි ක්‍රිස්ටියන් කුමරු වූ අතර ඇගේ මව Hesse-Kassel හි ලුයිස් කුමරිය විය.[2] ඇයට සහෝදර සහෝදරියන් පස් දෙනෙක් සිටියා: ෆෙඩ්රික්, ජෝර්ජ්, ඩැග්මාර් (පසුව රුසියාවේ අධිරාජිනිය), තීරා සහ වැල්ඩෙමර්.

ඇගේ පියාගේ පවුල ඕල්ඩන්බර්ග්හි ඩෙන්මාර්ක රාජකීය මන්දිරයේ ඈත ශිෂ්‍යභට ශාඛාවක් වූ අතර එය III වන ක්‍රිස්ටියන් රජුගෙන් පැවත එන ලදී. ඔවුන් රාජකීය රුධිරයෙන් පැවතුනද, [3] පවුල සාපේක්ෂව නිහතමානී ජීවිතයක් ගත කළහ. ඔවුන්ට විශාල ධනයක් තිබුණේ නැත. යුධ හමුදා කොමිසමකින් ඇයගේ පියාගේ ආදායම වසරකට පවුම් 800 ක් පමණ වූ අතර ඔවුන්ගේ නිවස කුලියට දීමෙන් තොර සහනදායී දේපලක් විය.[4] ඉඳහිට, හාන්ස් ක්‍රිස්ටියන් ඇන්ඩර්සන්ට නින්දට යාමට පෙර කතා කිරීමටත් දරුවන්ට කතන්දර කීමටත් ආරාධනා කරන ලදී.[5]

1848 දී ඩෙන්මාර්කයේ VIII වන ක්‍රිස්ටියන් මිය ගිය අතර ඔහුගේ එකම පුත් ෆෙඩ්රික් සිහසුනට පත් විය. ෆෙඩ්රික් දරුවන් නොමැතිව සිටි අතර, අසාර්ථක විවාහ දෙකක් ගත කර ඇති අතර, වඳභාවයට පත් විය. ෆෙඩ්රික් ඩෙන්මාර්කය සහ ෂ්ලෙස්විග්-හොල්ස්ටයින් යන දෙකෙහිම පාලනය කළ නිසා අනුප්‍රාප්තික අර්බුදයක් ඇති වූ අතර එක් එක් ප්‍රදේශයන්හි අනුප්‍රාප්තික නීති වෙනස් විය. හොල්ස්ටයින් හි, සාලික් නීතිය කාන්තා රේඛාව හරහා උරුමය වැලැක්වූ අතර ඩෙන්මාර්කයේ එවැනි සීමාවන් අදාළ නොවීය. ප්‍රධාන වශයෙන් ජර්මානු ජාතිකයෙකු වූ හොල්ස්ටයින් නිදහස ප්‍රකාශ කළ අතර ප්‍රෂියාවේ ආධාර ඉල්ලා සිටියේය. 1852 දී, ප්‍රධාන යුරෝපීය බලවතුන් ඩෙන්මාර්ක අනුප්‍රාප්තිය ගැන සාකච්ඡා කිරීම සඳහා ලන්ඩනයේ සමුළුවක් කැඳවූහ. නොසන්සුන් සාමයක් එකඟ වූ අතර, Schleswig-Holstein-Sonderburg-Glücksburg හි ක්‍රිස්ටියන් කුමරු ඔහුගේ සියලු ආධිපත්‍යවල ෆෙඩ්‍රික්ගේ උරුමක්කාරයා වනු ඇත යන විධිවිධානය සහ අනෙකුත් අයගේ පෙර ප්‍රකාශයන් (ක්‍රිස්ටියන් ගේම නැන්දම්මා, මස්සිනා ද ඇතුළත් විය. නීතිය සහ බිරිඳ) යටත් විය.[6][7]

ක්‍රිස්ටියන් කුමරුට ඩෙන්මාර්කයේ කුමරු යන පදවි නාමය ලබා දුන් අතර ඔහුගේ පවුලේ අය බර්න්ස්ටෝර්ෆ් මාලිගාවේ නව නිල නිවසකට පදිංචියට ගියහ. පවුලේ තත්ත්වය ඉහළ ගොස් තිබුණද, ඔවුන්ගේ ආදායමේ සුළු හෝ වැඩිවීමක් තිබුණේ නැත. ඔවුන් ෆෙඩ්රික්ගේ තුන්වන බිරිඳ සහ හිටපු අනියම් බිරිඳ වන ලුයිස් රස්මුසන් හමුවීම ප්‍රතික්ෂේප කළ නිසා, කෝපන්හේගන්හි උසාවි ජීවිතයට ඔවුන් සහභාගී වූයේ නැත, මන්ද ඇයට පෙර පෙම්වතෙකුගෙන් අවජාතක දරුවෙකු සිටි බැවිනි.[8] ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා ඇගේ සොහොයුරිය වන ඩැග්මාර් සමඟ අට්ටාල නිදන කාමරයක් බෙදා ගත් අතර, ඇයගේම ඇඳුම් සාදාගෙන ඇගේ සහෝදරියන් සමඟ මේසයේ රැඳී සිටියාය. ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා සහ ඩැග්මාර් හට පිහිනුම් පාඩම් ලබා දුන්නේ ස්වීඩන් කාන්තා පිහිනුම් පුරෝගාමියා වන නැන්සි එඩ්බර්ග් විසිනි.[10] Bernstorff හිදී ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා තරුණ කාන්තාවක් බවට පත් විය. ඇය කෝපන්හේගන්හි ඉංග්‍රීසි පූජකවරයා විසින් ඉංග්‍රීසි ඉගැන්වූ අතර එය ක්‍රිස්ටියන්ස්බෝර්ග් මාලිගයේදී තහවුරු කරන ලදී.[11] ඇය සිය ජීවිත කාලය පුරාම භක්තිමත් වූ අතර උසස් පල්ලියේ පිළිවෙත අනුගමනය කළාය.[12]

විවාහය සහ පවුල

සංස්කරණය කරන්න

ප්‍රධාන ලිපිය: ඇල්බට් එඩ්වඩ්, වේල්ස් කුමරු සහ ඩෙන්මාර්කයේ ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා කුමරියගේ විවාහය

මෙයද බලන්න: ඩෙන්මාර්කයේ ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා කුමරියගේ මංගල ඇඳුම

හෙන්රි නෙල්සන් ඕ'නීල් විසින් 1863 මාර්තු 7 වන දින ග්‍රේව්සෙන්ඩ් හි ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා කුමරිය HRH ගොඩබෑම

ඩෙන්මාර්කයේ ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා කුමරිය සහ වේල්ස් කුමරු, 1863

වික්ටෝරියා රැජින සහ ඇගේ සැමියා වන ඇල්බට් කුමරු දැනටමත් ඔවුන්ගේ පුත්‍රයා සහ උරුමක්කාරයා වන වේල්ස් කුමරු ඇල්බට් එඩ්වඩ් සඳහා මනාලියක් සොයා ගැනීම ගැන සැලකිලිමත් වූහ. සුදුසු අපේක්ෂකයෙකු සෙවීමේදී ඔවුන් තම දියණිය වන ප්‍රුසියාවේ ඔටුන්න හිමි වික්ටෝරියා කුමරියගේ සහය ලබා ගත්හ. Schleswig-Holstein ප්‍රශ්නය සම්බන්ධයෙන් ඩේන්වරුන් Prussians සමග ආරවුලක සිටි නිසාත්, බ්‍රිතාන්‍ය රජ පවුලේ බොහෝ සබඳතා ජර්මානුවන් වූ නිසාත් ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා ඔවුන්ගේ පළමු තේරීම නොවීය. අවසානයේදී, වෙනත් හැකියාවන් ප්‍රතික්ෂේප කිරීමෙන් පසුව, ඔවුන් "තෝරාගත යුතු එකම කෙනා" ලෙස ඇය මත පදිංචි විය.[13]

1861 සැප්තැම්බර් 24 දින ඔටුන්න හිමි වික්ටෝරියා කුමරිය ස්පියර්හිදී ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාට ඇගේ සොහොයුරා ඇල්බට් එඩ්වඩ් හඳුන්වා දුන්නාය. වසරකට පමණ පසු 1862 සැප්තැම්බර් 9 වන දින (නෙලී ක්ලිෆ්ඩන් සමඟ ඔහුගේ සම්බන්ධය සහ ඔහුගේ පියාගේ මරණයෙන් පසු) ඇල්බට් එඩ්වඩ් ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාට යෝජනා කළේ ඔහුගේ මාමා වූ බෙල්ජියමේ පළමුවන ලියෝපෝල්ඩ් රජුගේ නිවස වූ ලේකන් රාජකීය මාලිගාවේදීය. ]

මාස කිහිපයකට පසු ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා ඩෙන්මාර්කයේ සිට බ්‍රිතාන්‍යයට වික්ටෝරියා සහ ඇල්බට් යන රාජකීය යාත්‍රාවෙන් ගමන් කර 1863 මාර්තු 7 වන දින කෙන්ට් හි ග්‍රේව්සෙන්ඩ් වෙත පැමිණියාය.[15] ශ්‍රීමත් ආතර් සුලිවන් ඇගේ පැමිණීම සඳහා සංගීතය රචනා කළ අතර කවියෙකු වූ ඇල්ෆ්‍රඩ්, ටෙනිසන් සාමිවරයා ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාට ගෞරවයක් වශයෙන් ඕඩයක් ලිවීය:

මුහුදෙන් එගොඩ සිට මුහුදු රජුගේ දියණිය,

ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා!

සැක්සන් සහ නෝමන් සහ ඩේන් අපි,

නමුත් ඩේන් ජාතික අපි හැමෝම ඔබව සාදරයෙන් පිළිගනිමු,

ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා!

— A ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා, ඇල්ෆ්‍රඩ්, ටෙනිසන් සාමිවරයා වෙත සාදරයෙන් පිළිගනිමු

කැන්ටබරි අගරදගුරු තෝමස් ලෝන්ග්ලි, 1863 මාර්තු 10 වැනි දින වින්ඩ්සර් කාසල් හි ශාන්ත ජෝර්ජ් දේවස්ථානයේදී මෙම යුවළ සමඟ විවාහ විය. ස්ථානය තේරීම පුළුල් ලෙස විවේචනයට ලක් විය. උත්සවය ලන්ඩනයෙන් පිටත සිදු වූ බැවින්, විශාල මහජන පිරිසකට මෙම දර්ශනය නැරඹීමට නොහැකි වනු ඇති බවට පුවත්පත් පැමිණිලි කළේය. අනාගත අමුත්තන්ට පැමිණීම අපහසු යැයි සිතූ අතර, ස්ථානය කුඩා බැවින්, ආරාධනා බලාපොරොත්තු වූ සමහර අය කලකිරීමට පත් වූහ. ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාගේ සමීපතම සබඳතාවලට පමණක් ආරාධනා කළ නිසා ඩේන්වරු කලබල විය. බ්‍රිතාන්‍ය උසාවිය තවමත් ඇල්බට් කුමරු වෙනුවෙන් ශෝකය ප්‍රකාශ කරමින් සිටි නිසා කාන්තාවන්ට අළු, ලිලැක් හෝ මාව් ඇඳීමට සීමා විය.[17] මෙම යුවළ ඔවුන්ගේ මධුසමය සඳහා වයිට් අයිල් ඔෆ් වයිට් හි ඔස්බෝන් හවුස් හි මධුසමය ගත කිරීම සඳහා වින්ඩ්සර් හැර යන විට, රැන්ඩොල්ෆ් චර්චිල් සාමිවරයා ඇතුළු අසල්වැසි ඊටන් විද්‍යාලයේ පාසල් සිසුන් විසින් ඔවුන්ව ප්‍රීති ඝෝෂා කළහ.[18]

ඊළඟ වසර අවසන් වන විට ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාගේ පියා ඩෙන්මාර්කයේ සිංහාසනයට පත් විය, ඇගේ සොහොයුරා ජෝර්ජ් හෙලීන්හි රජු බවට පත් විය, ඇගේ සොහොයුරිය ඩැග්මාර් රුසියාවේ සෙසරෙවිච් සමඟ විවාහ ගිවිසගෙන සිටියේය, [19] ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා ඇගේ පළමු දරුවා බිහි කළාය. . ඇගේ පියාගේ ආගමනය Schleswig-Holstein ගේ ඉරණම සම්බන්ධයෙන් තවදුරටත් ගැටුමක් ඇති කළේය. ජර්මානු කොන්ෆෙඩරේෂන් ඩෙන්මාර්කය සාර්ථකව ආක්‍රමණය කළ අතර ඩෙන්මාර්කයේ භූමි ප්‍රමාණය පහෙන් දෙකකින් අඩු කළේය. වික්ටෝරියා රැජිනගේ සහ ප්‍රුසියාවේ ඔටුන්න හිමි කුමරියගේ දැඩි කෝපයට ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා සහ ඇල්බට් එඩ්වඩ් යුද්ධයේදී ඩෙන්මාර්කයට සහයෝගය දැක්වූහ. පෙර ඩෙන්මාර්කයේ ප්‍රසියානු ආක්‍රමණය ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාගේ ජර්මානුවන් කෙරෙහි දැඩි අකමැත්තක් ඇති කළේය, එය ඇගේ මුළු ජීවිත කාලයම ඇය සමඟ පැවතියේය.[20]

ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා ඇගේ කුලුඳුල් දරුවා සමඟ ඇල්බට් වික්ටර්, 1864

ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාගේ පළමු දරුවා වන ඇල්බට් වික්ටර් 1864 මුල් භාගයේදී මාස දෙකක් නොමේරූ ලෙස උපත ලැබීය. ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා තම දරුවන්ට භක්තිය පෙන්වූයේ: "ඇයට තවානට දුව ගොස්, ෆ්ලැනල් ඇප්‍රොන් එකක් දමා, දරුවන් සෝදාගෙන බැලීමට හැකි වන විට ඇය ඇගේ තේජසින් සිටියාය. ඔවුන් ඔවුන්ගේ කුඩා ඇඳන් මත නිදාගෙන සිටිති."[21] ඇල්බට් එඩ්වඩ් සහ ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාට මුළු දරුවන් හය දෙනෙක් සිටියහ: ඇල්බට් වික්ටර්, ජෝර්ජ්, ලුයිස්, වික්ටෝරියා, මෝඩ් සහ ඇලෙක්සැන්ඩර්. ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාගේ සියලුම දරුවන් නොමේරූ ලෙස ඉපදී ඇත. චරිතාපදාන රචක රිචඩ් හෝග් සිතුවේ ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා හිතාමතාම වික්ටෝරියා රැජින නොමග යවා ඇගේ දරු ප්‍රසූතියට නියමිත දිනයන් ලෙසයි. 1867 දී ඇගේ තෙවැනි දරුවා ඉපදීමේදී, රූමැටික් උණ වැළඳීමේ අමතර සංකූලතාව ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රාගේ ජීවිතයට තර්ජනයක් වූ අතර, ඇයව සදාකාලික කොරවීමකට ලක් කළේය.[23]

ප්රසිද්ධියේ, ඇලෙක්සැන්ඩ්රා ගෞරවනීය හා ආකර්ෂණීය විය; පෞද්ගලිකව, ආදරයෙන් සහ විනෝදයෙන්.[9][24] ඇය නැටුම් සහ අයිස් මත ලිස්සා යාම ඇතුළු සමාජ ක්‍රියාකාරකම් රැසකට ප්‍රිය වූ අතර ප්‍රවීණ අශ්වාරෝහකයෙකු සහ ටැන්ඩම් රියැදුරෙකු වූවාය.[25] වික්ටෝරියා රැජින කලබලයට පත් කරමින් ඇය දඩයම් කිරීමටද ප්‍රිය කළාය, ඇය නතර කරන ලෙස ඉල්ලා සිටි නමුත් එය සාර්ථක නොවීය.[26] ඇගේ පළමු දරුවා ඉපදීමෙන් පසුව පවා, ඇය පෙර පරිදිම බොහෝ සෙයින් සමාජගත වූ අතර, එය රැජින සහ තරුණ යුවළ අතර යම් ඝර්ෂණයකට තුඩු දුන් අතර, ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා විසින් ප්‍රෂියන්වරුන් කෙරෙහි දක්වන පිළිකුල සහ රැජිනගේ පක්ෂග්‍රාහීකම හේතුවෙන් උග්‍ර විය.[20]

ඩෙන්මාර්කයේ ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රා