The Ghirardelli Chocolate Company is an American confectioner, wholly owned by Swiss confectioner Lindt & Sprüngli. The company was founded by and is named after Italian chocolatier Domenico Ghirardelli, who, after working in South America, moved to California. The Ghirardelli Chocolate Company was incorporated in 1852, and is the third-oldest chocolate company in the US, after Baker's Chocolate and Whitman's.

History

Origins
In 1817, Domenico Ghirardelli was born in Rapallo, Italy, to an "exotic foods importer" and his wife. Domenico received his first education in the chocolate trade when he was apprenticed to a local candymaker as a child. By the time he was 20, Ghirardelli had sailed to Uruguay with his wife to work in a chocolate and coffee business. A year later, Ghirardelli moved to Lima, Peru, and opened a confectionery store. In 1847, nine years later, James Lick (Ghirardelli's neighbor) moved to San Francisco, California, with  of Ghirardelli's chocolate. Ghirardelli remained and continued to operate his store in Peru.

The move to California
In 1849, Ghirardelli received news of the gold strike at Sutter's Mill and sailed to California. After doing some prospecting, Ghirardelli opened a general store in Stockton, California, offering supplies and confections to fellow miners. Ghirardelli's tent-based store was one of the first shops set up in the area.

Several months later, Ghirardelli opened a second store on the corner of Broadway and Battery in San Francisco, which became, in 1850, his first establishment in that city.

Ghirardelli had a general store in Hornitos, California, between 1856 and 1859, during a gold rush, where he perfected his chocolate recipes. The remains of the store can still be seen in town.

Early history in San Francisco

A fire on May 3, 1851, destroyed Ghirardelli's San Francisco business, and a few days later, his Stockton store also burned down. However, in September of the same year, Ghirardelli used his remaining assets to open the Cairo Coffee House in San Francisco. This business venture proved unsuccessful, and Ghirardelli opened a new store, named Ghirardely & Girard, on the corner of Washington and Kearny Streets in San Francisco. Soon afterward, Ghirardelli was making enough money to send for his family, who were still living in Peru. He changed the company's name to D. Ghirardelli & Co. and, in 1852, imported  of cocoa beans. The company was incorporated in 1852 and has been in continuous operation since.

The next year, in 1853, the business relocated to the corner of Jackson and Mason Streets. By 1855, a larger manufacturing facility was needed, and so the factory was moved to the corner of Greenwich and Powell Streets, while the office remained at the previous location. During this time, the company sold liquor, but dropped their line of alcoholic products sometime after 1871. By 1866, the company was importing  of cocoa seeds a year. By that time, the company not only sold chocolate, but also coffee and spices to the United States, China, Japan, and Mexico. In 1885, the company imported  of cocoa seeds.

In 1892, Ghirardelli retired as head of the company and was replaced by his three sons. Two years later, on January 17, 1894, Ghirardelli died at age 77 in Rapallo, Italy.

1900-present

By 1900, Ghirardelli's company was selling only chocolate and mustard, having sold its coffee and spices businesses. Further expansion over the years into different buildings allowed the company to expand into new markets and grow financially. In 1965, San Francisco declared Ghirardelli Square (where many of the Ghirardelli buildings were constructed) an official city landmark. Two years later, production facilities moved to San Leandro, California ().

Since the 1960s Ghirardelli has also moved to focus on a restaurant division by selling ice cream sundaes, complete with their famous hot fudge chocolate sauce. In one of their earliest menus from the 1960s they featured five "Nob Hill Sundaes" all named after different landmarks, historical aspects, or local figures from San Francisco (Twin Peaks, Golden Gate Banana Split, Strike it Rich, The Rock, and the Emperor Norton). As of 2019, they featured over 15 different sundaes.

In 1963, Ghirardelli Chocolate Company was bought by the Golden Grain Macaroni Company, maker of Rice-A-Roni. Later, in 1986, Quaker Oats bought Golden Grain, and thus Ghirardelli. In 1992, Quaker Oats sold the Ghirardelli Chocolate division to a private investment group. John J. Anton, from that group, became the president and CEO of the newly independent Ghirardelli Chocolate Company. In 1998, Lindt and Sprüngli, from Switzerland, acquired Ghirardelli Chocolate Company as a wholly owned subsidiary of its holding company.

Production

According to their own website, Ghirardelli is one of the few chocolate companies in the United States to control every aspect of its chocolate manufacturing process, rejecting up to 40% of the cocoa seeds shipped in order to select what the company calls the "highest quality" seeds. The company then roasts the cocoa seeds in-house by removing the outer shell on the seed and roasting the inside of the seed, or the nibs. The chocolate is then ground and refined until the particles are  in size.

Products
Ghirardelli produces several flavors of chocolate. The chocolate is sold in bar form or in miniature squares.

Ghirardelli also sells food service items, like chocolate beverages and flavored sauces, to other retailers.

Issues found
In 2015, an independent laboratory tested over 120 chocolate products for lead and cadmium, and found that 96 of the 127 of them contained lead and/or cadmium above the safety threshold defined by California's Proposition 65.

Based on these results, As You Sow filed notices with over 20 companies, including Ghirardelli and Trader Joe's, for failing to provide the legally required warning to consumers that their chocolate products contain cadmium, lead, or both. The suit was settled in 2018.

See also

Abuelita, brand name of Mexican-based hot chocolate
Ibarra, brand name of Mexican-based hot chocolate
List of bean-to-bar chocolate manufacturers

References

External links

 Lindt website
 Images of the Ghirardelli factory ca. 1919, The Bancroft Library

Companies based in San Leandro, California
Brand name chocolate
Disney California Adventure
Food and drink in the San Francisco Bay Area
Chocolate companies based in California
Food and drink companies established in 1852
1852 establishments in California
Manufacturing companies based in the San Francisco Bay Area
American chocolate companies
American subsidiaries of foreign companies

Ghirardelli Chocolate Company


Le cloître Notre-Dame de Chartres est au Moyen Âge, du  jusqu'au , un quartier canonial clos, entourant la cathédrale Notre-Dame de Chartres, ceint de murs et percé de neuf portes, destiné à se protéger la nuit des gens d'armes du comte de Chartres. Sa construction s'étale de 1299 à 1327.

Description

Périmètre
L'espace du cloître est défini à l'intérieur du périmètre défini par les voies et lieux suivants :

La superficie du cloître s'élève approximativement à plus de , soit presque .

Il est à noter que l'enclos de Loëns est de plus juxtaposé au cloître, seule la rue du Cardinal-Pie étant à traverser via la porte de l'Officialité.

Composition
Le centre de cette « ville dedans une autre ville » est occupé par la cathédrale Notre-Dame et la chapelle Saint-Piat.

Sont également présents de nombreux édifices religieux, notamment :

Trente-trois maisons canoniales sont alors dénombrées, dont certaines sont toujours existantes :

Rue du cloître Notre-Dame côté impair (ouest et nord)

N° 7 : maison du , ornée de six tympans sculptés, . Cette maison était le pied-à-terre d'Henri III lorsqu'il venait à Chartres. Il s'y réfugia notamment en 1588 lors de la journée des Barricades.

Rue du cloître Notre-Dame côté pair (sud)

 N° 2-4-6 : maisons canoniales du ,  pour le n° 6,  pour les n° 2 et 4.

 N° 12-14 : maisons à colombages ;

 N° 22 : La Crypte (visites guidées, souvenirs) ;

 N° 24 : maison canoniale,  : seule maison restante de la maison du chevecier ;

Portes ouest
Deux portes permettaient l'accès par l'ouest :
 La porte Percheronne, ou Personne ou Perrichonne, ouvrant vers la rue du Soleil d'Or et ainsi nommée du fait de son orientation vers le Perche, démolie en 1789. Cette porte de plein-cintre est en pierre de Berchères, remplie de silex ;
 La porte de l'Hôtel-Dieu, ou des Carneaux ou de Sainte-Même, ouvrant sur la rue Sainte-Même ; située à l'extrémité de l'Hôtel-Dieu, elle était uniquement ouverte pour le passage des défunts vers le cimetière situé en dehors des murs du cloître, détruite en 1833.

Portes nord
Trois portes permettaient le passage au nord :
 La porte des Trois Degrés, ou de l'Étroit Degré ou des Treize Degrés, ouvrant sur la rue du Cheval-Blanc et détruite au  ;
 La porte du Cadran, ou de l'Horloge ou du Barde ou Porte Neuve, ouvrant également sur la rue du Cheval-Blanc (autrefois rue du Barde) est située en face du pavillon de l'Horloge ; son cintre est détruit en 1732 pour permettre le passage du carrosse de la reine Marie Leszczynska, épouse de Louis XV ;
 La porte de l'Officialité, ou de l'évêché ou des Lisses ou de l'Écritoire, débouchant à l'extérieur sur la rue du Cardinal-Pie et la rue des Lisses, à l'intérieur sur la rue Saint-Yves.

Portes est et sud
 À l'est, seule la porte du Vidame, ou de Saint-Étienne ou de Chinche ou du Collège, ouvre sur l'est et, en descendant les jardins de l'évêché, permet de rejoindre la ville basse, notamment par la rue des Trois-Moulins.

Construite en 1258 malgré l'opposition du Vidame, elle jouxtait la chapelle Saint-Étienne. Elle est démolie en 1777.
 Au sud, trois portes sont ouvertes :
 La porte Saint-Jean, ou de la Gallée ou Esvière, qui, par la rue du Bourg, débouche sur la Porte-Guillaume. Les créneaux sont déposés en 1789 et elle est démolie en 1836 ;
 La porte de la Fruiterie, ou des Herbes ou de la Savaterie ou de la Poissonnerie. Elle est démolie en 1845 ;
 La porte des Changes, ou de la Courvoiserie, qui ouvre aujourd'hui sur le marché aux légumes, est démolie en 1787 ;

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Bibliographie

Cathédrale Notre-Dame de Chartres
Quartier canonial

Cloître Notre-Dame de Chartres


Die Volksbank Dill eG war eine deutsche Genossenschaftsbank in der Rechtsform einer eingetragenen Genossenschaft mit Hauptsitz in Dillenburg. Mit rund 20.000 Mitgliedern und einem Bilanzvolumen von über 670 Mio. Euro war sie die größte Genossenschaftsbank im nördlichen Lahn-Dill-Kreis. Ihr Geschäftsgebiet war in etwa deckungsgleich mit dem ehemaligen Dillkreis.

Geschichte
1861 wurde der erste Vorschussverein in Dillenburg gegründet. Aufgrund der Industrialisierung wurde in dieser Zeit für viele Bauern und Handwerker der Konkurrenzkampf immer härter, und um überleben zu können, mussten sie ihr Gewerbe über Betriebsmittelkredite finanzieren. Im Gegensatz zu vielen privaten Kreditgebern bot der Vorschussverein für diese Darlehen faire Bedingungen. Dadurch fand der Verein immer mehr Anhänger und wuchs stetig an. Die Idee war so erfolgreich, dass weitere genossenschaftliche Vereine gegründet wurden; so entstanden u. a. auch die anderen Genossenschaftsbanken.

1926 entschloss man sich, eine Namensänderung vorzunehmen: Aus dem Vorschussverein zu Dillenburg wurde die Dillenburger Bank eGmbH. Die schweren Krisenjahre 1931/32 brachten große Rückschläge für die Bank mit sich. Als 1933 die Nationalsozialisten die Macht in Deutschland übernahmen, bedrohte ihr Totalitätsanspruch alle genossenschaftlichen Verbände, da die Grundsätze der Selbsthilfe, Selbstverantwortung und Selbstverwaltung nicht in das Bild der diktatorischen Machtansprüche des NS-Regimes passten. In diesem Zuge wurden alle Genossenschaftsbanken im Reichsgebiet umbenannt. Die Dillenburger Bank firmierte fortan als Volksbank Dillenburg eGmbH.

In der Nachkriegszeit war die Idee der Selbsthilfe und -verantwortung wieder sehr gefragt. Mit der Währungsreform 1948 startete die Dillenburger Bank eGmbH in ein neues Kapitel. In den folgenden Jahren stiegen mit dem Wirtschaftsaufschwung die Mitgliederzahlen und der Bedarf nach Finanzdienstleistungen, sodass Anfang der 60er Jahre die ersten Zweigstellen rund um Dillenburg eröffnet wurden.

1975 gab es den ersten größeren Zusammenschluss anderer kleinerer Volksbanken im ehemaligen Dillkreis. Die Volksbank Ewersbach schloss sich mit der zwischenzeitlich im Aartal entstandenen Raiffeisenbank Dill eG Mittenaar-Bicken zur Volksbank und Raiffeisenbank Dill eG zusammen, deren Hauptsitz sich in Dietzhölztal-Ewersbach befand.

Die erste große Fusion erfolgte schließlich 1991 zwischen der Volksbank Dillenburg eG und der Volksbank Haiger eG und führte zur neuen Firmierung Volksbank Dillenburg-Haiger eG. Nur zwei Jahre später folgte schon die zweite große Fusion mit der Volksbank und Raiffeisenbank Dill eG. Seit 1993 firmierte die Bank unter dem Namen Volksbank Dill eG.

Im Jahre 2018 fusionierte die Bank mit der benachbarten VR Bank Biedenkopf-Gladenbach und der Volksbank Herborn-Eschenburg zur VR Bank Lahn-Dill eG.

Literatur
 Volksbank Dill eG (Hrsg.): Jubiläumsband Volksbank Dill eG – 150 Jahre Vertrauen und Sicherheit – 1861–2011, Dillenburg 2011.

Einzelnachweise

Ehemaliges Unternehmen (Lahn-Dill-Kreis)
Dill
Organisation (Dillenburg)
Gegründet 1861
Ehemaliges Kreditinstitut (Hessen)
Geschichte (Dillenburg)

Volksbank Dill


79152 Abukumagawa este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
79152 Abukumagawa este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Geisei de Tsutomu Seki. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,35 ua, o excentricitate de 0,26 și o înclinație de 5,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 79001-80000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

79152 Abukumagawa


Die Hollywood Burnouts sind eine 2008 gegründete Glam-Metal- und Sleaze-Rock-Band aus Augsburg.

Geschichte
Die Musikgruppe wurde im Sommer 2008 durch vier damalige Musikstudenten gegründet. Diese, die zuvor in anderen Musikgruppen aktiv waren, entdeckten ihre gemeinsame Vorliebe für den Hair Metal der 1980er, etwa von Bands wie Guns N' Roses, Mötley Crüe, L.A. Guns oder Poison, und gründeten eine eigene Musikgruppe unter dem Vorsatz, selbst Musik in diesem Stil zu spielen. Bereits 2009 wurde ein Demo eingespielt und erste Konzertauftritte folgten.

Nach einer selbst betitelten EP 2010, veröffentlichten die Hollywood Burnouts Anfang 2012 schließlich ihr erstes Studioalbum Excess All Areas unter dem Label Rock Road Records (Soulfood). Dieses wurde mit wohlwollenden Kritiken aufgenommen. Dabei wurde die, auch für ein Debütalbum, bereits hohe musikalische Qualität und Professionalität gelobt. Obwohl die bewusst nostalgische Spielweise durchaus erkannt wurde, bemängelten einige Kritiker jedoch eine zu saubere und kantenlose Produktion, die im Vergleich zu neueren rauen Sleaze-Rock-Bands aus Skandinavien etwas hinken würde. Dabei hat die Band selbst wohl nie Wert darauf gelegt, "schwedisch" zu klingen, sondern viel mehr daran gearbeitet, einen eigenen und natürlichen Bandsound zu besitzen.

Eine hohe Konzert- und Festivalpräsenz der Formation sorgte für rasch steigenden Bekanntheitsgrad. Dabei tourten sie auch mehrmals gemeinsam mit Größen wie Cinderella, Bonfire, Crashdïet, Hardcore Superstar oder Sister. Im Herbst 2013 veröffentlichten die Hollywood Burnouts ihr zweites Album Kick It Up a Notch!.

Diskografie

EPs
 2010: Hollywood Burnouts

Alben
 2012: Excess All Areas (Soulfood)
 2013: Kick It Up a Notch! (Soulfood)

Weblinks

Einzelnachweise

Sleaze-Rock-Band
Glam-Metal-Band
Deutsche Band
Musikgruppe (Augsburg)

Hollywood Burnouts


Le Parti Kadere ( abrégé Kadere) est un parti politique salomonais. Il a tendance à être le parti le plus populaire auprès de l'industrie maritime et de l'exploitation forestière.

Le parti Kadere a fait partie de gouvernements de coalition.

Résultats électoraux

Élections législatives

Notes et références

Parti politique fondé en 2014
Parti politique aux Îles Salomon

Parti Kadere


Klement Gottwald () a fost un om politic comunist cehoslovac, ce a condus o lungă perioadă Partidul Comunist din Cehoslovacia (KSČ). El a fost prim-ministru (1946-1948) și președinte al Cehoslovaciei (1948-1953).
Secretar general al Partidului Comunist Cehoslovac (1929-1953)

Primii ani
Gottwald s-a născut la 23 noiembrie 1896, în Deditz, Wischau (Vyškov), Moravia, Austro-Ungaria (acum în Republica Cehă).

Cariera
Era de meserie tâmplar fabricant de mobilier și s-a alăturat Partidului Social Democrat în 1912. A fost încorporat în Armata Austro-Ungară în timpul Primului Război Mondial, dar a dezertat ulterior la ruși.

A devenit membru de frunte al Partidului Comunist din Cehoslovacia începând din 1921, ocupându-se cu editarea ziarul partidului la Bratislava în perioada 1921-1926. Începând din 1925 a fost membru al Comitetului Central al Partidului Comunist din Cehoslovacia. În 1927 a devenit secretar general al partidului, iar doi ani mai târziu a fost ales ca deputat în Adunarea Națională (parlamentul țării). A devenit secretar al Cominternului în 1935, deținând acest post până la dizolvarea organizației, în 1943.

După Acordul de la München din 1938, Gottwald a petrecut următorii șapte ani în exil la Moscova. Începând din 1939 el a fost unul dintre conducătorii Rezistenței Cehe.

În martie 1945, Edvard Beneš, care fusese președinte al Cehoslovaciei în perioada 1935-1938 și șef al guvernului Cehoslovaciei aflat în exil la Londra începând din anul 1941, a fost de acord să formeze un guvern al Frontului Național, în care a fost cooptat și Gottwald. Ca parte a acestui acord, Gottwald a devenit viceprim-ministru și adjunct al primului ministru Zdeněk Fierlinger.

În 1946 Gottwald a renunțat la postul de secretar general al Partidului Comunist din Cehoslovacia în favoarea lui Rudolf Slánský și a fost ales în noua poziție de președinte al partidului. În  martie 1946, el a condus partidul la un scor electoral uimitor de 38% din voturi. Aceasta a reprezentat cea mai bună performanță a partidului în alegeri. După cum s-a dovedit ulterior, acest scor electoral a fost cel mai bun rezultat obținut de către un partid comunist european în alegeri libere. Klement Gottwald a fost numit la 2 iulie 1946 în funcția de prim-ministru al Cehoslovaciei.

Lovitura de stat din 1948

Prin vara anului 1947, cu toate acestea, popularitatea Partidului Comunist din Cehoslovacia a scăzut în mod semnificativ, iar cei mai mulți observatori au crezut că Gottwald va fi înlăturat din funcție la alegerile din mai 1948. Popularitatea în scădere a comuniștilor, combinată cu înlăturarea comuniștilor din guvernele de coaliție formate în Franța și Italia, l-au determinat pe Iosif Stalin să-i comande lui Gottwald să înceapă eforturile de instaurare a unui regim comunist în Cehoslovacia.

Gottwald a păstrat aparențele colaborării în cadrul sistemului, anunțând că intenționează să-i conducă pe comuniști la o majoritate absolută la viitoarele alegeri - ceea ce niciun partid cehoslovac nu realizase vreodată. Coabitarea guvernamentală a luat sfârșit în februarie 1948, când o majoritate a guvernului i-a ordonat ministrului de interne comunist, Václav Nosek[cs], să înceteze politica de încorporare a comuniștilor în forțele de poliție. Nosek a ignorat această directivă, cu sprijinul lui Gottwald. Ca răspuns, cei 12 miniștri necomuniști au demisionat. Ei au crezut că, fără sprijinul lor, Gottwald ar fi incapabil să guverneze și va fi forțat să-și dea demisia. Președintele Beneš a sprijinit inițial poziția lor și a refuzat să le accepte demisiile. Gottwald nu numai că a refuzat să demisioneze, dar a cerut numirea unui guvern dominat de comuniști, amenințând cu declanșarea unei greve generale. Colegii săi comuniști au ocupat birourile miniștrilor necomuniști.

La 25 februarie, Beneš, temându-se de intervenția sovietică, a cedat. El a acceptat demisiile miniștrilor necomuniști și a numit un nou guvern, în conformitate cu specificațiile lui Gottwald. Cu toate că acesta era în aparență o coaliție, el a fost dominat de comuniști și de social-democrații promoscoviți. Celelalte partide au continuat să fie reprezentate doar nominal, dar, cu excepția ministrului de externe Jan Masaryk, ei au fost oameni politici aleși de către comuniști. Începând de atunci, Gottwald a devenit efectiv cel mai puternic om din Cehoslovacia.

La data de 9 mai, Adunarea Națională a aprobat așa-numita Constituție de la 9 Mai. Deși nu era un document complet comunist, amprenta comunistă a fost suficient de puternică așa că Beneš a refuzat să-l semneze. El a demisionat la 2 iunie. În conformitate cu Constituția din 1920, Gottwald a preluat majoritatea funcțiilor prezidențiale până la 14 iunie, când a fost ales în mod oficial în calitate de președinte.

Conducerea Cehoslovaciei
Gottwald a încercat inițial să adopte o linie semiindependentă față de Moscova, care a fost schimbată totuși la scurt timp după o întâlnire cu Stalin. Sub conducerea sa, Gottwald a impus modelul sovietic de guvernare a țării. El a naționalizat industria țării și a colectivizat agricultura. A existat o rezistență considerabilă în cadrul guvernului cu privire la influența sovietică asupra politicii Cehoslovaciei. Ca răspuns, Gottwald a inițiat o serie de epurări, eliminându-i mai întâi pe necomuniști și apoi și pe unii lideri comuniști. Conducători comuniști importanți au devenit victime ale acestor epurări și au fost judecați în Procesele de la Praga, printre ei aflându-se Rudolf Slánský, secretarul general al partidului, Vlado Clementis (ministrul de externe) și Gustáv Husák (conducătorul organismului administrativ responsabil pentru Slovacia), care au fost înlăturați din funcții în urma acuzațiilor de "naționalism burghez". Slánský și Clementis au fost executați în decembrie 1952, iar sute de alți oficiali guvernamentali au fost trimiși la închisoare. Husák a fost reabilitat în anii 1960 și a devenit lider al Cehoslovaciei în 1969.

Într-o fotografie celebră din 21 februarie 1948, descrisă și în Cartea râsului și a uitării de Milan Kundera, Clementis stă lângă Gottwald. Atunci când Vladimír Clementis a fost inculpat în 1950, el a fost șters din fotografie (împreună cu fotograful Karel Hájek) de către departamentul de propagandă al statului.

Moartea sa
Gottwald a suferit de o boală de inimă timp de mai mulți ani. La scurt timp după ce a participat la funeraliile lui Stalin de la 9 martie 1953, una dintre arterele sale s-a spart. A murit cinci zile mai târziu, la 14 martie 1953, fiind în vârstă de 56 de ani.

Corpul lui a fost inițial expus într-un mausoleu aflat în apropierea monumentului național al lui Jan Žižka din districtul Žižkov al Pragăi. În 1962 cultul personalității sale s-a încheiat și nu a mai fost posibil să fie expus corpul lui Gottwald. Există mărturii că, în 1962, corpul lui Gottwald era înnegrit și se descompunea din cauza unei îmbălsămări efectuate greșit, cu toate că alți martori au contestat acest lucru. Corpul său a fost incinerat, iar cenușa a fost plasată într-un sarcofag de la monumentul lui Žižka.

La sfârșitul perioadei comuniste, cenușa lui Gottwald a fost scoasă din monumentul lui Žižka și plasată într-un mormânt comun din cimitirul Olšany din Praga, împreună cu urnele cu cenușă ale altor 20 de lideri comuniști, care fuseseră amplasate inițial în monumentul lui Žižka. Partidul Comunist al Boemiei și Moraviei se îngrijește acum de acel mormânt comun.

Omagierea personalității sale

I-a succedat la conducerea partidului Antonín Zápotocký, premierul Cehoslovaciei din perioada 1948-1953.

Ca un gest de omagiu, Zlín, un oraș din Moravia, acum în Republica Cehă, a fost redenumit Gottwaldov și a purtat acest nume în perioada 1949-1990. Zmiiv, un oraș din regiunea Harkiv, Republica Sovietică Socialistă Ucraineană, a fost numit Gotvald în perioada 1976-1990.

Námestie Slobody (Piața Libertății) din Bratislava a fost numit Gottwaldovo námestie. Un pod din Praga, care este numit acum Nuselský Most a fost numit odată Gottwaldův Most, iar stația de metrou învecinată numită acum Vyšehrad a fost numită Gottwaldova.

Portretul lui Gottwald a fost reprodus pe bancnota cehoslovacă de 100 de coroane emisă la 1 octombrie 1989, ca parte a seriei de bancnote din 1985-1989. Această bancnotă a fost atât de prost primită de cehoslovaci că a fost retrasă oficial din circulație la data de 31 decembrie 1990 și înlocuită imediat cu bancnota anterioară cu aceeași valoare nominală. Toate bancnotele cehoslovace au fost retrase din circulație în 1993 și înlocuite cu bancnote separate cehe și slovace.

În 2005 Gottwald a fost votat cel mai urât ceh într-un sondaj ČT (un program de tipul 100 Greatest Britons sub licență BBC). El a obținut 26% din voturi.

Referințe

Bibliografie

Vezi și
 Istoria Cehoslovaciei

|-

|-

|-

|-

|-

Nașteri în 1896
Decese în 1953
Conducători comuniști
Președinți ai Cehoslovaciei
Conducători politici ai celui de-al Doilea Război Mondial
Nașteri pe 23 noiembrie
Decese pe 14 martie
Oameni din regiunea Moravia de Sud

Klement Gottwald


As the Palaces Burn drugi je studijski album američkog heavy metal-sastava Lamb of God. Diskografska kuća Prosthetic Records objavila ga je 6. svibnja 2003. Producenti su albuma Devin Townsend i članovi sastava. Do 2013. je prodan u više od 270 000 primjeraka.

Dana 11. studenoga 2013. objavljeno je ponovno izdanje albuma, na kojem se nalaze i dodatne demopjesme. Ponovno izdanje prodano je u više od 6400 primjeraka u prvom tjednu objave, zbog čega se pojavilo na 64. mjestu ljestvice Billboard 200.

Nagrade

Godine 2017. As the Palaces Burn pojavio se na 86. mjestu ljestvice 100 majboljih metal albuma svih vremena Rolling Stonea, a Dan Epstein pohvalio je produkciju Devina Townsenda jer je pomogla izoštriti gitarske rifove u pjesmama kao što "Vigil", "Ruin" i "11th Hour".

Popis pjesama

Osoblje

 Lamb of God

 Randy Blythe – vokal
 Mark Morton – gitara
 Willie Adler – gitara
 John Campbell – bas-gitara
 Chris Adler – bubnjevi

 Dodatni glazbenici

 Chris Poland – gitara (na pjesmi 3.)
 Steve Austin – gitara (na pjesmi 4.)

 Ostalo osoblje

 Devin Townsend – produkcija, inženjer zvuka; gitara (na pjesmi 7.)
 Shaun Thingvold – miks
 Louie Teran – mastering
 K3N – grafički dizajn
 Dennis Solomon – inženjer zvuka (pomoćnik)
 Dan Kearley – inženjer zvuka (pomoćnik)
 Caria Lewis – inženjer zvuka (pomoćnik)
 Grant Rutledge – inženjer zvuka (pomoćnik)
 Scott Cooke – inženjer zvuka (pomoćnik)
 Petar Sardelich – inženjer zvuka (sola Chrisa Polanda)
 Daragh McDonagh – fotografije

Izvori

Albumi iz 2003.
Američki glazbeni albumi

As the Palaces Burn


Norddeich Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Dithmarschen iline bağlı bölge. 6,9 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 428 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Uwe Block tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.wesselburen-online.de

Norddeich


Allindelille er en by i Ringsted Kommune på Sjælland. Byen ligger i Haraldsted Sogn, Ringsted Herred, tidligere Sorø Amt (nu Region Sjælland).

Navnet kendes helt tilbage til tidlig middelalder som Alunde paruum (8. juli 1257) og Alundæ litlæ (1. juni 1285). Efterleddet er -und. i betydningen "forsynet med eller lignende det og det". Sammen med Allindemagle hører det til de tidlige stednavne med efterstillet adjektiv.

Allindelille bestod i 1682 af 11 gårde. Det samlede dyrkede areal udgjorde 323,5 tønder land skyldsat til 61,28 tønder hartkorn. Dyrkningsformen var trevangsbrug.

I Allindelille ligger Allindelille Friskole

Noter

Litteratur
 Karl-Erik Frandsen: Vang og tægt. Studier over dyrkningssystemer og agrarstrukturer i Danmarks landsbyer 1682-83 (Bygd 1983),
 Kristian Hald: Vore Stednavne; Udgivet af Udvalget for Folkeoplysningens Fremme. C. E. Gads Forlag, København 1950.
 Henrik Pedersen: De danske Landbrug fremstillet paa Grundlag af Forarbejderne til Christian V.s Matrikel 1688. Udgivet efter hans Død paa Bekostning af Carlsbergfondet (København MCMXXVIII; Reprotryk for Landbohistorisk Selskab, København 1975),
 Lis Weise: "Efterstillet adjektiv i danske stednavne" (Navnestudier udgivet af Institut for Navneforskning Nr. 8); Akademisk Forlag, København 1969

Byer i Ringsted Kommune

Allindelille


Mendicino peut faire référence à :

Toponyme
 Mendicino, commune dans la région de Calabre, en Italie.

Patronyme

  (1990-), footballeur italien ;
 Gerry Mendicino (1950-), acteur canadien ;
  (1960-), écrivain italien ;
 Marco Mendicino (1973-), avocat et homme politique canadien.

Mendicino (homonymie)


An Isachne puberula in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Norman Loftus Bor. An Isachne puberula in nahilalakip ha genus nga Isachne, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Isachne

Isachne puberula


Alexandru Bărcăcilă (n. 31 martie 1895, Bughea de Sus, Județul Muscel, în prezent în județul Argeș – d. 6 februarie 1970, București) a fost un arheolog și profesor de limbi clasice (greacă, latină și română), fondator al Muzeului Regiunii "Porțile de Fier" și profesor al Liceului Traian din orașul Drobeta Turnu Severin.

Biografie

Alexandru Bărcăcilă face școala primară la Câmpulung-Muscel, după care studiază ca bursier la Seminarul "Nifon Mitropolitul" din București. Intenția de a urma Școala de Poduri și Șosele este abandonată, la sfatul profesorului său Constantin Dumitrescu-Iași, în favoarea studierii filologiei clasice la Universitatea din București. Împreună cu profesorul său Grigore Tocilescu face excursii prin țară și prin Grecia. Din anul 1907 devine profesor secundar la Drobeta Turnu Severin, iar din 1912 devine profesor al Liceului Traian, unde predă română și latină, aflându-se la conducerea acestuia între 1922-1938. În această perioadă demarează construcția Internatului liceului (în prezent clădirea adăpostește Muzeul Porților de Fier, înființat în 12 mai 1912) și a stadionului "Dr. C. Angelescu".

Împreună cu Theodor Costescu și alți intelectuali înființează în anul 1919 Societatea Culturală "Casa Luminii". Societatea va organiza în oraș o serie de conferințe destinate publicului la care au fost invitați diverse personalități: Nicolae Iorga, Liviu Rebreanu, Mihail Sadoveanu, Sextil Pușcariu, Ion Pillat, Simion Mehedinți, Constantin Rădulescu-Motru, Vasile Goldiș, Alexandru Lapedatu, Ion Jianu, Constantin Șerban-Făgețel, Dumitru Tomescu, Ion Simionescu, Ioan Alexandru Brătescu-Voinești, Gheorghe Țițeica, Petre Sergescu, Constantin D. Ionescu, Mihail Gușiță, I.G. Duca și alții.

Alexandru Bărcăcilă a realizat cercetări arheologice la diverse obiective din zona Severinului: castrul roman Drobeta, Cetatea Severinului, Ostrovul Banului, Ostrovul Corbului, Ostrovul Mare și Mânăstirea Coșuștea-Crivelnic. Realizează o descoperire importantă în 1936, aducând la lumină thermele din perioada romană a Drobetei, situate sub un cimitir medieval.
Este unul dintre fondatorii (în 1922) și colaboratorii permanenți ai revistei "Arhivele Olteniei". A colaborat și la revista "Boabe de grâu".
După retragerea din activitate va locui în București, unde se stinge din viață la 6 februarie 1970. A fost înmormântat, după dorința sa, în orașul de care și-a legat viața și activitatea, Drobeta Turnu Severin. O stradă din oraș poartă numele marelui profesor și arheolog.

Alexandru Bărcăcilă a fost membru al Lojei Masonice "Lumina" (înființată la Turnu Severin la începutul secolului XX).

Premii
 1934: premiul "Vasile Pârvan" al Academiei Române.
 1966: primește titlul de profesor emerit, fiind sărbătorit de către Academia Română la împlinirea vârstei de 90 de ani.

Note

Legături externe
 Un mason a fondat Muzeul Regiunii "Porților de Fier"  și a descoperit thermele Drobetei romane, Corina Macavei, Adevărul, 7 noiembrie 2013.
 Alexandru Bărcăcilă , Nicolae Sfetcu, DTS TV, 6 septembrie 2013.

Nașteri în 1895
Nașteri pe 31 martie
Decese în 1970
Decese pe 6 februarie
Arheologi români
Francmasoni români
Pedagogi români
Oameni din Drobeta-Turnu Severin

Alexandru Bărcăcilă


La gare de Comblain-au-pont est une ancienne gare ferroviaire belge de la ligne 43, de Liège (Angleur) à Marloie située sur le territoire de la commune de Comblain-au-Pont, dans la province de Liège en Région wallonne.

Situation ferroviaire
La gare de Comblain-au-Pont est établie au point kilométrique (PK) 21,0 de la ligne 43, de Rivage à Gouvy-frontière entre les gares ouvertes de Rivage et Comblain-la-Tour. Sur la rive droite de l'Ourthe et à quelque distance du village elle se trouve en fait à l'entrée du hameau Pont-de-Scay.

Histoire
La station de Comblain-au-Pont est livrée à l'exploitation le  par la Grande compagnie du Luxembourg lorsqu'elle ouvre à l'exploitation la section de Melreux à Angleur de la ligne de l'Ourthe, qui relie ainsi Liège à Marloie, sur la ligne du Luxembourg). Le gouvernement nationalise la compagnie en 1873 ; l'exploitation passant aux Chemins de fer de l'État belge (devenus la SNCB en 1926). En 1896, elle devient une gare de correspondance avec les tramways SNCV de la ligne 457 : Clavier - Anthisnes - Warzée.

En 1885, la création par l'État belge de la ligne de l'Amblève, se détachant de la ligne de l'Ourthe en aval de Comblain-au-Pont, entraîne la création de deux nouvelles gares à moins d' : Rivage, gare de bifurcation entre les deux lignes, et Liotte : arrêt de la ligne de l'Amblève désaffecté dès 1924.

La gare de Rivage concurrence de plus en plus celle de Comblain-au-Pont qui est rétrogradée au rang de point d'arrêt est finalement fermée le .

Patrimoine ferroviaire
Revendu comme habitation, le bâtiment de la gare remonte à l'origine de la ligne. Il est identique à celui de la gare de Marche et proche de celui, démoli, de la gare de Gembloux. De style néoclassique, cet édifice symétrique se compose d'un corps central à étage au toit à deux croupes (plus large que le reste du bâtiment côté rue) encadré par deux ailes à la toiture à deux versants. Les ouvertures du rez-de-chaussée, qui étaient à l'origine toutes des portes, sont à arc-en-plein cintre ( sur l'aile à toit plat ajoutée par la suite) et la façade est en pierres (les autres gares de ce type étaient recouvertes d'enduit) avec des bandeaux, chaînages, bordures, seuils et entablements en pierre taillée.

Plusieurs vestiges des quais et abris subsistent ; les panneaux affichant le nom de la gare sur la façade ont été conservés.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en Belgique
 Ligne 43, de Liège (Angleur) à Marloie

Liens externes

Gare fermée dans la province de Liège
Ligne 43 (Infrabel)
Gare mise en service en 1866
Transport à Comblain-au-Pont

Gare de Comblain-au-Pont


Der Badmintonsamband Íslands (kurz BSI, ) ist die oberste nationale administrative Organisation in der Sportart Badminton in Island mit Sitz in Reykjavík. Der Verband wurde am 5. November 1967 gegründet.

Geschichte
Obwohl erste nationale Meisterschaften im Badminton in Island bereits 1949 ausgetragen wurden, kam es erst im Jahr 1967 zur Gründung eines nationalen Dachverbandes. Im Juli 1968 wurde der Verband Mitglied in der Badminton World Federation, damals als International Badminton Federation bekannt, und 1978 Mitglied in der European Badminton Union.

Bedeutende Veranstaltungen, Turniere und Ligen
 Iceland International
 Isländische Meisterschaft
 Mannschaftsmeisterschaft
 Juniorenmeisterschaft

Bedeutende Persönlichkeiten
 Kristján Daníelsson, Präsident

Weblinks
 Webseite des Verbandes (isländisch, englisch)

Einzelnachweise

Island
Badminton (Island)
Island
Nationaler Sportverband (Island)
Organisation (Reykjavík)
Gegründet 1967
Sport (Reykjavík)

Badmintonsamband Íslands


Ternes () is a station on Line 2 of the Paris Métro, under the Place des Ternes on the border between the 8th and 17th arrondissements.

Location
The station is set up in a curve under Place des Ternes, between the southern section of Avenue de Wagram and the outlet of Boulevard de Courcelles. Oriented along a northeast–southwest axis, it is located between the Charles de Gaulle–Étoile and Courcelles Métro stations.

History

The station was opened on 7 October 1902 as part of the extension of Line 2 Nord from Étoile to Anvers. It became simply line 2 on 17 October 1907. The name of the street derives from Villa Externa (Latin for "external house"), a medieval farm and residence of the Bishop of Paris outside the city, that became the name of the locality, which was originally part of Saint-Denis, then Neuilly, and was finally annexed by Paris in 1860.

The Barrière des Ternes was a gate (also known as the Barrière du Roule) at the same location built for the collection of taxation as part of the Wall of the Farmers-General; the gate was built between 1784 and 1788 and demolished in 1859.

From the 1950s until 2007, the pedestals were covered with metallic camber with blue horizontal uprights and illuminated golden advertising frames, then completed with "shell" seats characteristic of the "Motte" style, in white.

As part of the RATP Renouveau du métro program, the station's corridors were renovated on 21 December 2001, then around 2008, the platforms renovation lead to the removal of their metalwork.

In 2019, 3,329,214 travelers entered this station which placed it at 153rd position of metro stations for its usage out of 303 metro stations.

Passenger services

Access
The station has three entrances:

 entrance 1: Place des Ternes, consisting of a fixed staircase decorated with a Guimard entrance classified as a historic monument by a decree on 25 July 1965, leading to the central reservation on Place des Ternes;
 entrance 2: Avenue des Ternes, consisting of a fixed staircase embellished with a mast with a yellow M inscribed in a circle, located to the right of no. 3 at Place des Ternes;
 entrance 3: Boulevard de Courcelles, consisting of an escalator allowing only an exit from the platform in the direction of Porte Dauphine, located opposite no. 130 Boulevard de Courcelles.

Station layout

Platform
Ternes is a standard curve station. It has two platforms separated by the metro tracks and the vault is elliptical. The decoration is in the style used for most metro stations. The lighting canopies are white and rounded in the Gaudin style of the renouveau du métro des années 2000 revival, and the bevelled white ceramic tiles cover the walls, the tunnel exits and the outlets of the corridors. The vault is coated and painted white. The advertising frames are in white ceramic and the name of the station is written in a Parisine font on enameled plates. The seats are green Akiko style.

Bus services
The station is served by lines 30, 31, 43 and 341 of the RATP Bus Network.

Nearby
 Salle Wagram
 Salle Pleyel

References

Paris Métro stations in the 8th arrondissement of Paris
Paris Métro stations in the 17th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1902

Ternes station


Meyerheim (også kaldet Talkshowet Meyerheim) var et talkshow med Michael Meyerheim, der blev produceret af Skandinavisk Film Kompagni sendt på TV 2 Charlie mellem 2006 og 2017. Programmet havde premiere den 20. september 2006
og havde sidste udsendelse den 19. april 2017.
Der blev i alt lavet 159 udsendelser.

Referencer

Talkshow fra Danmark

Meyerheim


විද්‍යුත් ජාලයක් සදහා නෝ(ර්)ටන්ගේ නියමයෙන් ප්‍රකාශ කරනුයේ අග්‍ර දෙකක් සහිත ඕනෑම වෝල්ටීයතා ප්‍රභව , ධාරා ප්‍රභව හා  ප්‍රතිරෝධ සමූහයක් , R  ප්‍රතිරෝධයක් සමග සමාන්තරගත I පරිපූර්ණ ධාරා ප්‍රභවයකට විද්‍යුත් ලෙස සමතුල්‍ය බවයි. ඒක සංඛ්‍යාත ප්‍රත්‍යාවර්ථ ධාරා පද්ධති සදහා ද, ප්‍රතිරෝධ පමණක් නොව සාධාරණ සම්බාධනය ද සලකා නියමය යොදාගත හැකිය. නෝ(ර්)ටන් සමකය , දෙන ලද සංඛ්‍යාතයක දී රේඛීය ප්‍රභව හා සම්භාධන ජාලයක නිරූපණය කිරීමට යොදාගනියි. පරිපථය , පරිපූර්ණ ධාරා ප්‍රභවයකින් හා පරිපූර්ණ සම්බාධනයකින් (හෝ අප්‍රතික්‍රියා පරිපථ සදහා ප්‍රතිරෝධයකින් )  සමන්විත වේ.

නෝ(ර්)ටන්ගේ නියමය , කෙවෙනීන්ගේ නියමයේම විස්තීරණයක් වන අතර 1926 දී වෙන වෙනම පුද්ගලයින් දෙදෙනෙක් : Hause –Siemens  හි පර්යේෂක හැන්ස් ෆර්ඩිනෑන්ඩ් මේයර් (1895 -1986)  හා Bell Labs හි ඉංජිනේරු එඩ්වඩ් ලොව්රි නෝ(ර්)ටන් (1898 -1983)  හදුන්වා දෙන ලදී. මාතෘකාව පිළිබදව ප්‍රකාශනයට පත් කළේ මේ දෙදෙනාගෙන් මේයර් පමණි, නමුත් නෝ(ර්)ටන් තම සොයා ගැනීම Bell Labs හි අභ්‍යන්තර තාක්ෂණික වාර්තා හරහා දක්වන ලදී.

වොල්ටීයතා ප්‍රභව, ධාරා ප්‍රභව හා ප්‍රතිරෝධ පමණක් අඩංගු කෘෂ්ණ පෙට්ටියක් නෝ(ර්)ටන් සමක පරිපථයකට පරිවර්තනය කළ හැක.

නෝ(ර්)ටන් සමක පරිපථයක ගණනය කිරීම්

සමක පරිපථය ගණනය කිරීමට :

·	RNO  ප්‍රතිරෝධයකට සමාන්තරගතව INO ධාරා ප්‍රභවයක් යෙදීමෙන් සමක පරිපථය ලැබේ.

දෙවන පියවර ද මේ ආකාරයෙන්ම පහදා ගත හැක.

සටහන	:	නෝ(ර්)ටන් සම්භාධනය නිශ්චය කරගැනීමට වඩා සාධාරණ ක්‍රමයක් ලෙස පරිපථයේ ප්‍රතිදාන අග්‍ර ඇම්පියර් එකක ධාරා ප්‍රභවයක් සම්බන්ධ කර එහි අග්‍ර අතර වෝල්ටීයතාව ගණනය කිරීම සිදු කළ හැක. මෙම වෝල්ටීයතාව , පරිපථයේ සම්බාධනයට සමාන වේ.  රඳා පවත්නා ප්‍රභව සහිත පරිපථ සදහා මෙම ක්‍රමය යොදා ගත යුතුමය. මෙම ක්‍රමය පහත සටහනේ දක්වා නොමැත.

තෙවෙනින් සමකය පරිවර්තනය කිරීම

තෙවෙනින් සමක පරිපථයට පරිවර්තනය කිරීම සදහා පහත සමීකරණ යොදා ගත හැක.

නෝ(ර්)ටන් සමක පරිපථය සදහා උදාහරණයක්

නිදසුනේ සමස්ත ධාරාව  Itotal

ධාරාව බෙදීයාමේ නියමය මගින් භාරය හරහා ධාරාව

පරිපථය දෙස නැවත බැලීමෙන් සමක ප්‍රතිරෝධය

එම නිසා මෙහිදී සමක පරිපථය 2kW ප්‍රතිරෝධයකට සමාන්තරගත 3.75mA ධාරා ප්‍රභයවයකි.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Norton%27s_theorem

නෝ(ර්)ටන්ගේ නියමය


Budva (Kiril: Будва), Karadağ'da sâhil şehri. Yaklaşık 10.000 kişilik bir nüfusa sâhip olan şehir Budva Beldesinin de merkezidir. Budva şehrinin bulunduğu bölge ülke turizminin merkezi konumundadır. Şehir 2500 yıllık geçmişiyle Adriyatik Denizi kıyısındaki en eski yerleşim yerlerinden biridir.

Tarih
Venedik Cumhuriyeti'nin Adriyatik'teki kalelerinden biri olan Budva, 1570-1573 Osmanlı-Venedik Savaşı sırasında Kaptan-ı derya Müezzinzade Ali Paşa komutasındaki Osmanlı donanmasının denizden, Rumeli Beylerbeyi Hüseyin Paşa ve Semiz Ahmed Paşa'nın karadan ortak harekâtları sonucunda Himara, Şingin, Ülgün ve Antivari'yle birlikte ele geçirildiyse de, müteakip yıl Venedik donanmasınca geri alındı ve 1797'ye kadar Venedik Cumhuriyeti toprağı olarak kaldı.

Etnik gruplar

2003 nüfus sayımı
 Karadağlı :%45,33
 Sırp :%40.87
 Müslüman (Arnavut) :%1,28
 Hırvat :%1,12

Karadağ'daki yerleşim birimleri
Karadağ'daki liman kentleri
Akdeniz'deki liman kentleri

Budva


An Lepanthes hollymountensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan H.P.Jesup. An Lepanthes hollymountensis in nahilalakip ha genus nga Lepanthes, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepanthes

Lepanthes hollymountensis


Five ships (and one submarine under construction) of the Royal Navy have been named HMS Agamemnon, after the legendary Greek king Agamemnon.
  was a 64-gun third-rate launched in 1781. She took part in the Battle of Trafalgar in 1805 and was wrecked in 1809.
  was a 91-gun screw-propelled second-rate launched in 1852 and sold in 1870.
  was an  battleship launched in 1879 and broken up in 1903.
  was a  battleship launched in 1906, used as a target ship from 1920 and sold in 1927.
  MV Agamemnon was requisitioned as an auxiliary minelayer for the Northern Barrage in 1940 and returned in 1946.
  is an  nuclear submarine currently under construction.

Battle honours
Ushant 1781
The Saints 1782
Genoa 1795
Copenhagen 1801
Trafalgar 1805
San Domingo 1806
Crimea 1854–55
Dardanelles 1915–16

See also
 , an early long distance merchant steamship with a fuel efficient compound engine.

Royal Navy ship names

HMS Agamemnon


An Octarrhena gibbosa in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith. An Octarrhena gibbosa in nahilalakip ha genus nga Octarrhena, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Octarrhena

Octarrhena gibbosa


La gare de Henripont est une ancienne halte ferroviaire belge de la ligne 106, de Lembeek à Écaussinnes située à Oisquercq, village de la commune de Tubize, dans la province du Brabant wallon en Région wallonne.

Situation ferroviaire
La gare d'Oisquercq se trouvait au point kilométrique (PK) 5,8 de la ligne 106, de Lembeek à Écaussinnes, via Clabecq entre les gares de Ronquières et d'Écaussinnes-Nord.

Histoire
Les Chemins de fer de l'État belge mettent en service le point d'arrêt d'Henripont, administrée depuis la gare de Ronquières, le . Il devient une halte en .

La SNCB met fin au trafic des voyageurs sur la ligne 106 le . Les rails disparaissent en 1989.

Patrimoine ferroviaire
Le  apparenté au plan type 1893 a été revendu à un particulier dès 1960 tout comme la maison de garde-barrière attenante, visible sur le site. Le bâtiment de la gare consiste en un petit édifice rectangulaire de quatre travées avec une porte dans le mur-pignon pour les colis. Dans plusieurs gares rurales comme celles de Sart-Moulin et Maret, il s'agissait d'une première étape en vue de réaliser un bâtiment plus grand faisant de la construction primitive une aile latérale. Cependant cet agrandissement n'a pas été effectué à Henripont.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste de gares en Belgique
 Ligne 106 (Infrabel)

Liens externes

Gare fermée dans la province de Hainaut
Ligne 106 (Infrabel)
Transport à Braine-le-Comte
Gare mise en service en 1889

Gare d'Henripont


Tragedia de Puerto Saíd es como se le denomina al suceso ocurrido el miércoles  en el Estadio de Puerto Saíd, Egipto después de finalizar el partido por el campeonato de fútbol de ese país entre el equipo local, el Al-Masry, y la visita, el Al-Ahly. Cuando el partido ya había finalizado, con victoria del local por 3:1, los incidentes fueron provocados por los aficionados del Al-Masry, los cuales ingresaron a la cancha para perseguir a los jugadores e hinchas del Al-Ahly arrojando piedras, botellas y amenazando con cuchillos. El hecho provocó la muerte de 74 personas y cerca de mil resultaron heridos.

El origen de los altercados tiene un fuerte componente político, Al Ahly se proclamaba como firme defensor de la Primavera Árabe mientras que Al Masry ha mostrado su apoyo incondicional al régimen de Mubarak en Egipto. Esta tesis ha sido apuntada como uno de los principales motivos del trágico incidente.

A raíz de la tragedia las autoridades del país decidieron suspender indefinidamente todos los partidos de la liga. En tanto, el jefe de la Junta Militar, Mohamed Hussein Tantawi Soliman, ordenó que dos helicópteros del Ejército se desplacen a Puerto Saíd para evacuar a los jugadores y a los aficionados del Al-Ahly.

Partido

Detalles
Según Oscar Elizondo, ayudante de campo del Al-Ahly, el personal y los jugadores del equipo estuvieron tres horas encerrados en el vestuario luego de lo sucedido, añadiendo que cuatro jóvenes murieron frente a ellos. En un momento hubo alrededor de 500 personas en el lugar. Se habla de que había 3000 policías, los cuales no reaccionaron a los hechos que ocurrían.

Origen de los altercados
El origen de los altercados tiene un fuerte trasfondo político, los seguidores del equipo visitante Al-Ahly, tomaron parte de manera muy activa en la revuelta popular a favor del derrocamiento del dictador Hosni Mubarak acaecida en 2011 dentro de la ola de revueltas del norte de África conocidas como la Primavera Árabe. Por su parte, los ultras de la afición local del Al-Masry se alinearon mayoritariamente en la defensa del dictador, de ahí que planearan una venganza contra la afición visitante.

Consecuencias
El primer ministro egipcio, Kamal Ganzuri, decidió disolver la Federación Egipcia de Fútbol, según comunicó al Parlamento durante una reunión de emergencia tras los incidentes. También se destituyó al gobernador de la ciudad de Puerto Saíd, donde se disputó el encuentro.

El presidente del Al-Ahly, Hassan Hamdy, decidió suspender las actividades deportivas de sus 19 secciones de forma indefinida. Anunció también que sus equipos no volverán a jugar en los próximos cinco años en Puerto Saíd. Esto último podría afectar en gran medida al deporte de Egipto, ya que la mayoría de las selecciones nacionales de ese país se nutren fundamentalmente de los integrantes de dicho club. El presidente además declaró un luto de 40 días y anunció la apertura de una cuenta bancaria para recolectar donativos destinados a los familiares de las víctimas mortales, en la que el club ya ingresó un millón de libras egipcias. También pidió a la junta militar egipcia que las víctimas reciban el mismo trato que los mártires que perdieron la vida en la Revolución egipcia, que acabó con la presidencia de Hosni Mubarak. También el presidente de la FIFA, Joseph Blater, declaró el 1 de febrero de 2012, día negro para el fútbol y exigió la investigación inmediata de los hechos violentos. El 1 de febrero ha sido declarado como el Día del Mártir por el equipo, el cual construirá una estatua en honor de los fallecidos.

Los jugadores Mohamed Aboutrika y Mohamed Barakat, ambos veteranos de la selección egipcia, se retiraron del fútbol después de los incidentes, mientras que Emad Moteab también anunció que no volverá a jugar hasta que no existan castigos por la gente que falleció, dejando la puerta abierta para un regreso a la actividad. Los tres tuvieron que huir de la cancha junto con sus compañeros después de la invasión de los hinchas del Al-Masry. El técnico portugués de Al-Ahly, Manuel José, también le habría pedido al club que rescinda su contrato para regresar a su país natal. Además, el presidente del Al-Masry, Kamel Abu Ali, y su técnico Hossam Hassan renunciaron a sus cargos.

El 26 de enero de 2013 un tribunal egipcio condenó a 21 de 70 acusados a la pena de muerte. Las reacciones no se hicieron esperar y cientos de personas se echaron a la calle en contra de esta decisión. Las consecuencias fueron trágicas ya que hubo 30 fallecidos en enfrentamientos contra la policía. Al día siguiente en los funerales se volvieron a producir altercados dejando centenares de heridos.

Referencias

Véase también
 Anexo:Tragedias en estadios de fútbol

Desastres en Egipto
Desastres en 2012
Fútbol en 2012
Fútbol en Egipto
Port Said
Egipto en 2012
Partidos de fútbol históricos
Eventos deportivos con nombre

Tragedia de Puerto Saíd


Mark Kennedy Shriver (born February 17, 1964) is an American Democratic politician who served as a member of the Maryland House of Delegates for two consecutive terms, from 1995 to 2003.

Since 2014, he has served as President of Save the Children Action Network, where he campaigns to end child mortality. He is also Senior Vice President of U.S. Programs & Advocacy of Save the Children.

Early life and education
Shriver was born at Georgetown University Hospital in Washington, D.C. He is part of the Kennedy political family, since his mother was Eunice Mary Kennedy. He may also be considered to be a part of the "Shriver political family", since his ancestor David Shriver was a delegate of Frederick County, Maryland who signed the Maryland Constitution and Bill of Rights at Maryland's Constitutional Convention of 1776. His father is Sargent Shriver, the first director of the Peace Corps upon its establishment by President John F. Kennedy on March 1, 1961, a former ambassador to France and the 1972 Democratic vice presidential candidate. Mark Shriver has written a memoir about his father, A Good Man: Rediscovering My Father, Sargent Shriver. In 2013, Shriver won a Christopher Award for the book. In 2016, he wrote a second book, Pilgrimage: My Search for the Real Pope Francis.

His sister, Maria Shriver, is a former journalist and the former First Lady of California (she was married to former Governor of California Arnold Schwarzenegger until mid-year 2011). His brother, Bobby Shriver, served as a city council member and mayor of Santa Monica, California.

Shriver attended high school at the Georgetown Preparatory School, in North Bethesda, Maryland, and graduated in 1982. Afterward, he earned a bachelor's degree from the College of the Holy Cross in 1986, and a master's degree in public administration from Harvard University in 1993.

Shriver's godfather is former professional tennis player Donald Dell.

Career
From 1989 to 1994, he was a member of the Maryland Juvenile Justice Advisory Council. Starting in 1991, he also served on the board of directors of the Public Justice Center. From 1991 to 1992, he served on the Maryland Governor's Task Force on Alternative Sanctions to Incarceration. From 1994 to 1995, he served on the Maryland Governor's Commission on Service.

In 1994, he was elected to the Maryland House of Delegates, the lower house of the Maryland state legislature, representing Montgomery County, Maryland, District 15, and was reelected in 1998. He did not seek reelection in 2002 and was succeeded in that post by Brian Feldman.

In addition to serving as a delegate, he worked on the Task Force on the Maryland Prepaid-Tuition Savings Program in 1996, and on the Task Force to Study the Governance, Coordination, and Funding of the University System of Maryland from 1998 to 1999. He was a Founder and Executive Director of The Choice Program, an at-risk youth intervention project of the Shriver Center at University of Maryland, Baltimore County established in 1987. He then served on the Advisory Board on After-School Opportunity Programs from 1999 to 2003. From 2000 to 2001, he served on the Judith P. Hoyer Blue Ribbon Commission on Early Child Care and Education.

In 2002, he ran for U.S. Representative from the 8th Congressional District of Maryland, but was defeated in the Democratic primary by Chris Van Hollen. Van Hollen received 43.5% of the vote to Shriver's 40.6%.

Shriver joined Save the Children in 2003, serving as Senior Vice President for U.S. Programs until 2013. In that capacity, he created and oversaw the agency's early childhood education, literacy, health, and emergency preparedness and response programs in the United States.

As president of Save the Children Action Network, he is working to build bipartisan political will to increase access to early-childhood education in the United States and to end preventable deaths of mothers and children around the world. Shriver told The Washington Post in 2016: "We're actually engaged in elections, and we're trying to support candidates who are good on [kids'] issues. And we're going to try and defeat those who aren't. So we want to be the NRA for kids. We want to be a movement, but we want to have political juice as well."

In 2021, Shriver became the President of Don Bosco Cristo Rey High School.

Personal life
Mark Shriver is a member of both the Shriver and Kennedy families. On June 26, 1992, Shriver married Jeanne Ripp (born 1965), territory manager for American Express Travel Related Services. Shriver resides in Bethesda, Md., with his wife Jeanne and their three children.

Awards and honors
Honorary Doctorate, La Roche College, 2016.
Honorary Doctorate, Seattle University, 2015.
Honorary Doctorate, Wheelock College, 2013.
Honorary Doctorate, College of the Holy Cross, 2010.
Honorary Doctorate, Loyola College in Maryland, 1994.
Legislative Sponsor Award, Maryland Children's Action Network, 1999, 2000, 2001.
Environmental Leadership Award, Maryland League of Conservation Voters, 1999, 2000, 2001.
Leadership Award, Maryland Alliance of Boys and Girls Clubs, 2001.
Award of Excellence, Mothers Against Drunk Driving, 2002.
Outstanding Legislative Leadership Award, The Arc of Maryland, 2002.
Father of the Year Award, Mother's Day/Father's Day Council, 2008.

References

External links
Curriculum vitae at Maryland legislature
Biography at the Trust for Early Education
Ancestor David Shriver

1964 births
College of the Holy Cross alumni
American people of German descent
American people of Irish descent
Kennedy family
Harvard Kennedy School alumni
Living people
Democratic Party members of the Maryland House of Delegates
People from Potomac, Maryland
Politicians from Washington, D.C.
Shriver family
Georgetown Preparatory School alumni
Catholic politicians from Maryland

Mark Kennedy Shriver


La McFadden Barn est une grange du comté de Chaffee, dans le Colorado, aux États-Unis. Construite vers 1900-1901, elle fait partie d'un ranch situé dans les environs de Buena Vista. Elle est inscrite au Registre national des lieux historiques depuis le .

Liens externes

Grange inscrite au Registre national des lieux historiques au Colorado
Registre national des lieux historiques en 2022
Comté de Chaffee

McFadden Barn


Otomar Kvech (født 25. maj 1950 i prag, Tjekkiet - død 16. marts 2018) var en tjekkisk komponist, lærer og producent.

Kvech studerede komposition på Prags Musikkonservatorium hos bl.a. Miroslav Raichel og Jan Zdenek Bartos,og senere hos Jiri Pauer og Emil Hlobil på Academy of Performing Arts.

Han har srevet fem symfonier, orkesterværker, vokalværker, korværker, kammermusik etc. Han blev senere rektor på komponist afdelingen på Musikkonservatoriet i Prag, og senere producer på tjekkisk radio.

Udvalgte værker

 Symfoni nr. 1 i C mol (1974) - for orgel og orkester
 Symfoni nr. 2 i Eb dur - (1982) - for orkester
 Symfoni nr. 3 i D dur - (1984) - for orkester
 Symfoni nr. 4 i E mol - (1987) - for strygerkvartet og orkester
 Symfoni nr. 5 i A dur - ("Fire årstider") (2001) - for orgel og orkester
 Sinfonietta "Metamorfoser" (1976) - for violin og kammerorkester

Kilde
 Om Otomar Kvech på www.musicweb-international.com

Komponister fra Tjekkiet
Lærere
Rektorer
Producenter

Otomar Kvech


التضاد البيوكيميائي  أو التضاد الأحيائي الكيماوي هو عملية تتضمن إفراز النباتات لمركبات أيضية ثانوية تعرف بالأليلوكيميائيات allelochemicals إلى الوسط المحيط لتثبيط نمو وتطور النباتات الأخرى. تقوم النباتات بهذا الإجراء للتخلص من نباتات تنافسها أو قد تنافسها على الغذاء والحيز والماء.

المراجع

زراعة
علم النبات
مواد تضاد بيوكيميائي

تضاد بيوكيميائي


Znanstveni radovi, vrste znanstvenog djela. Znanstvena, znanstvenostručna i stručna djela i radovi nisu oštro razgraničena iako razlike svakako postoje. Postoji razlika znanstvenog djela od znanstvenog rada. Znanstveni rad je djelo koje je usmjereno na ispitivanja veza i odnosa među predmetima i pojavama u objektivnoj stvarnosti, a utvrđuje pravilnosti i zakonitosti u prirodi i društvu, i primjenjuje znanstvene metode u istraživanju i otkriva dotad nepoznate činjenice i teorije i pridonosi povećanju znanstvenih spoznaja (Žuvela).
Da bi nešto bilo znanstveni rad, mora zadovoljavati ove uvjete:
 predstavljaju izvorni znanstveni rad objavljen nakon recenzije (eng. peer review)
 sadržaj časopisa kontrolira uredništvo časopisa
 poželjno je da časopis ima broj ISSN
Znanstveni, stručni i pregledni rad se razlikuju. Znanstveni rad sadrži neobjavljene rezultate izvornih znanstvenih istraživanja, a znanstvene su informacije izložene tako da se točnost analiza i izvoda, na kojima se rezultati temelje, može provjeriti.

Izvori

Znanost

Znanstveni rad


Mircha Carven (* 18. Mai 1950 in Bukarest) ist ein rumänischer Schauspieler.

Carven, der eine bemerkenswerte Ähnlichkeit mit dem Schauspieler Clark Gable aufweist, nutzte dies auch, als er in einem Interview 1977 erklärte, seine Mutter Constanza, eine Schriftstellerin, habe Gable an der Côte d'Azur getroffen und ihn, Gable seine Vaterschaft verschweigend, 1951 in Bukarest zur Welt gebracht. Manchmal ließ er sich als John Gable führen. Zwischen 1974 und 1978 drehte er einige wenig bemerkenswerte Kommerzfilme (allein der sehr umstrittene Lager SSadis Kastrat Kommandatur genießt negativen Ruhm) und war auch ab 1976 in insgesamt 44 Fotoromanen zu sehen. Vorher war er als Kinder- und jugendlicher Darsteller in einigen in Spanien gedrehten Filmen engagiert worden. Nach zwei Filmen der 1980er Jahre verliert sich seine Spur.

Zum Film Ein Mann für eine Nacht erschien auch eine Single mit Carven als Interpret.

Filmografie (Auswahl)
 1969: A Talent for Loving
 1976: Bluff (Bluff storia di truffe e di imbroglioni)
 1977: Ein Mann für eine Nacht (Candido erotico)

Weblinks

 Carven bei Fotoromanzi

Einzelnachweise

Filmschauspieler
Kinderdarsteller
Darstellender Künstler (Bukarest)
Rumäne
Geboren 1950
Mann

Mircha Carven


Nogometno prvenstvo otoka Hvara  za 1974. godinu je igrana u ljetnim mjesecima 1974. godine.
U prvenstvu je sudjelovalo 11 klubova koji su igrali u dvije lige
 Prva liga (5 kluba) - igrana dvokružno
 Druga liga (6 klubova) - igrana jednokružno.
Utakmice su igrane na igralištima u Jelsi i Hvaru.
Prvak I. lige je bio "Hvar", a II. lige "Levanda" iz Velog Grablja.

Prva liga

 Ljestvica

"Primorac" iz Vrboske se spominje i pod imenom "Ribar"

 Rezultatska križaljka
{| class="wikitable"  style="font-size: 85%; text-align: center"
!kratica !!klub !!HVAR !!JAD !!JEL !!PAR !!PRI
|-
|HVAR ||align="left"|Hvar ||bgcolor="gainsboro"| || || || ||
|-
|JAD ||align="left"|Jadran Stari Grad || ||bgcolor="gainsboro"| || || ||
|-
|JEL ||align="left"|Jelsa || || ||bgcolor="gainsboro"| || ||
|-
|PAR ||align="left"|Partizan Vrbanj || || || ||bgcolor="gainsboro"| ||
|-
|'PRI ||align="left"|Primorac Vrboska || || || || ||bgcolor="gainsboro"|
|-
|}
 Izvori:

 Najbolji strijelac
 8 golova
 Toti Gilve (Hvar'')

Druga liga

 Ljestvica

 Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Hvarska nogometna liga
 Prvenstvo NSO Split 1973./74.
 Grupno prvenstvo NSO Split 1973./74.
 Prvenstvo NSO Split 1974./75.

Vanjske poveznice

Izvori
 Drago Radoslavić: Jadran naše mladosti : povodom 72. obljetnice HNK "Jadrana" iz Staroga Grada i stoljeća nogometa na Hvaru, Stari Grad, 2008., , (str. 116-117, 299-300)
 Ivan Zaninović Grande: Zeleni 40 godina : povodom obljetnice 40 godina Nogometnog kluba "Levanda", Velo Grablje - Hvar, 1971. – 2011., Velo Grablje, 2012.,  (Nogometni klub Levanda),  (Pjover), str. 53

1974
Hvar 74
Hvar 74

Nogometno prvenstvo otoka Hvara 1974.


Zborul Flydubai 981 (981 FZ / FDB 981) a fost un zbor internațional de pasageri operat de Flydubai, zburând de la Dubai, Emiratele Arabe Unite, la Rostov-pe-Don, Rusia. La 19 martie 2016, avionul Boeing 737-800 care zboară această rută a făcut două încercări de aterizare nereușite la Aeroportul Rostov-pe-Don în condiții meteorologice nefavorabile. După ce a înterupt a doua abordare, aeronava a urcat la 1.200 m, apoi a coborât rapid și s-a prăbușit în apropierea începutului pistei 22. Toate cele 62 de persoane aflate la bordul aeronavei au fost ucise în impactul de mare viteză.

Acest accident este primul din istoria companiei Flydubai.

Zborul 981 avea combustibil pentru 8,5 ore de zbor. Aceasta a fost propagat în aer timp de 6 ore până la accident.

Victime

Toate cele 62 persoane aflate la bord, 55 pasageri și 7 membri ai echipajului, au murit în accident. 44 erau cetățeni ruși, inclusiv 4 copii. 13 pasageri erau turiști ai agenției "Natalie Tours", una dintre cele mai mari agenții de turism din Rusia.

Note

Accidente și incidente aviatice din 2016

Zborul 981 al Flydubai


Aceasta este o listă completă a episoadelor serialului animat SpongeBob Pantaloni Pătrați, difuzat pe Nickelodeon.

Episoade

Semnul * înseamnă că acest episod nu are titlul oficial tradus în română.

Referințe

SpongeBob Pantaloni Pătrați
SpongeBob Pantaloni Pătrați

Listă de episoade ale serialului „SpongeBob Pantaloni Pătrați”


I Forbryderhænder er en dansk stumfilm fra 1908, der er instrueret af Viggo Larsen efter manuskript af Arnold Richard Nielsen.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1908
Stumfilm fra Danmark

I Forbryderhænder


Los Juzgados de Garantía (JG) son tribunales penales chilenos, creados a partir de la Reforma Procesal Penal. Cada juez ejerce unipersonalmente la potestad jurisdiccional respecto de los asuntos que las leyes encomiendan a estos juzgados. El territorio jurisdiccional de cada uno de los Juzgados de Garantía es una comuna o agrupación de comunas.

Composición
Estos tribunales, que en el país son 91, están integrados por un número variable de jueces, que en cada caso señala el Código Orgánico de Tribunales (de 1 a 17 jueces por cada juzgado; hasta 18, desde abril de 2006). Cuentan, además, con un administrador de tribunal y una planta de empleados, que se organizan en unidades administrativas para el cumplimiento eficaz y eficiente de sus funciones.
En las comunas o agrupaciones de comunas que no son territorio jurisdiccional de estos juzgados, el conocimiento de las materias de su competencia, corresponde a los Juzgados de Letras.

Competencias
La competencia de los Juzgados de Garantía es el asegurar los derechos del imputado y demás intervinientes en el proceso penal; conocer y juzgar las faltas penales en procedimiento monitorio; conocer y juzgar las faltas o simples delitos en procedimiento simplificado (en única instancia); conocer y juzgar los delitos en procedimiento abreviado (en primera instancia); conocer y juzgar  los delitos de acción privada (en única instancia); la ejecución de las condenas criminales y las medidas de seguridad, y la resolución de las solicitudes y reclamos relativos a dicha ejecución; y, en general, el conocimiento y resolución de todas las cuestiones y asuntos que el Código Orgánico de Tribunales y la ley procesal penal les encomiendan.

Juzgados de Garantía en Chile
La legislación actual contempla 365 jueces de garantía:

Véase también

 Código Procesal Penal de Chile
 Tribunales de Juicio Oral en lo Penal de Chile

Referencias

Tribunales del Poder Judicial de Chile
Chile

Juzgados de Garantía de Chile


El CASA C-295 AEW es un avión de alerta temprana y control aerotransportado desarrollado conjuntamente por Airbus Military (ahora Airbus Defence and Space) e Israel Aerospace Industries (IAI). Se basa en la plataforma del avión de transporte CASA C-295, que a su vez es un desarrollo del CASA CN-235. Este avión incorpora un radar activo de barrido electrónico (AESA) EL/M-2075 Phalcon, instalado en un rotódomo que está situado sobre el fuselaje de la aeronave.

Historia

En septiembre del 2008, la compañía sueca Saab presentó un proyecto en el que ofrecía la posibilidad de instalar en el C-295 su sistema aéreo de alerta temprana y control  denominado Erieye, que consiste en un radar que proporciona una cobertura de 360 grados con un alcance instrumental de 450 km, o de 350 km en el caso de entornos de guerra electrónica hostil. Este sistema ya ha sido instalado en aviones similares como los turbohélices suecos Saab 340 y Saab 2000, o el reactor brasileño Embraer R-99.

La compañía indicó en aquel momento que evaluaría la posible puesta en producción del sistema, según el interés de los potenciales clientes, entre los que se encontraba Polonia. Tras superar la fase de viabilidad, en junio de 2011 el demostrador de esta versión ha iniciado los vuelos de prueba, aunque finalmente no llevará el sistema de Saab, sino un radar activo de barrido electrónico (AESA) EL/M-2075 Phalcon fabricado por ELTA (filial de Israel Aerospace Industries, IAI).

Diseño y desarrollo
Una vez realizados los estudios de viabilidad, en la que se ha integrado en un ejemplar de demostración el rotódomo (radar giratorio de grandes dimensiones (6 metros de diámetro) situado sobre el fuselaje), se le han hecho las modificaciones necesarias en sus sistemas y se le ha sometido a las pruebas de túnel de viento, el 7 de junio de 2011 comenzó sus vuelos de prueba, que tendrían una duración de unos tres meses, esta nueva versión del C-295, dedicada a la alerta temprana aerotransportada y control (AEW&C). Desarrollada y comercializada conjuntamente con Israel Aerospace Industries (IAI), llevará un radar activo de barrido electrónico EL/M-2075 Phalcon de cuarta generación de giro rápido fabricado por la filial de esta última ELTA Systems, que incorpora también un sistema identificador amigo-enemigo (IFF). Puede portar además equipos de inteligencia electrónica (ELINT), inteligencia de comunicaciones (COMINT), sistemas de autoprotección, equipos de mando y control, enlaces vía satélite y sistemas de comunicaciones que comprenden enlaces de datos para integrarse en operaciones basadas en el uso de redes (NCO). Proporcionará una cobertura de alta calidad con capacidad de generar en tiempo real una perspectiva integrada en tres dimensiones de la situación aérea y de superficie, tanto terrestre como marítima, así como un orden de batalla electrónico. El radar tiene dos modos de funcionamiento, rotativo, proporcionando una cobertura de 360 grados, y estacionario, concentrando la búsqueda en un sector de 120 grados, pero con mayor alcance. Los datos de los distintos sensores serán procesados por el sistema FITS. Pretende posicionarse en el mercado como una solución de tamaño medio de gran eficiencia pero de coste relativamente asequible, para misiones tanto de defensa antiaérea como de seguridad del territorio.

Especificaciones

Véase también

Referencias

Enlaces externos

C-295 AEW
Aeronaves de ala alta
Aviones tractores bimotores
Aeronaves bimotoras turbohélice
Aeronaves de mando y control de España de los años 2010

CASA C-295 AEW


Unter Landesverteidigung versteht man alle nationalen Verteidigungsanstrengungen eines Landes in Abgrenzung zur Bündnisverteidigung.

Situation in Deutschland

1956–1990

Der Begriff Landesverteidigung wurde sowohl in der Bundesrepublik Deutschland wie in der Deutschen Demokratischen Republik verwandt.

Im Verständnis der NATO bestand die Gesamtverteidigung aus der Gemeinsamen Verteidigung unter Führung und Verantwortung der NATO-Befehlshaber und der Landesverteidigung in nationaler Verantwortung. Die Landesverteidigung teilte sich wiederum auf in die Militärische Landesverteidigung und die Zivilverteidigung.

Aufgaben der Zivilverteidigung waren die Aufrechterhaltung der Regierungsgewalt, Schutz und Versorgung der Bevölkerung, Erschließung und Erhaltung nationaler Hilfsquellen und die Unterstützung der Streitkräfte. Dafür bediente sie sich der Verwaltungsbehörden, des Bundesgrenzschutzes, der Polizei und ziviler Hilfsorganisationen.

Die militärische Landesverteidigung diente der Aufstellung, Ausbildung und Erhaltung der Streitkräfte, ihrer Logistik und ihrer Sicherheit. Dafür verfügte die Bundeswehr über die Territoriale Verteidigungsorganisation, die Basislogistik, die Ersatzkräfte und die Bundeswehrverwaltung. Die territorialen Kräfte waren zunächst in sechs Wehrbereichskommandos unter dem Kommando für Territoriale Verteidigung zusammengefasst, das wiederum dem Bundesministerium direkt unterstand. 1969 wurden sie unter der Bezeichnung Territorialheer dem Heer zugeteilt, wobei als weitere Führungsebene drei Territorialkommandos aufgestellt wurden.

Seit 1990
Nach 1990 gerieten Aspekte der Landesverteidigung Deutschlands insofern in den Hintergrund, als sich die direkte Bedrohung des deutschen Territoriums merklich verringerte. 1992 wurden die territorialen Kräfte unter Fortfall der Territorialkommandos teilweise mit dem Feldheer verschmolzen. Bereits die Verteidigungspolitischen Richtlinien von 1992 verzichteten auf den Begriff Landesverteidigung und sprachen stattdessen vom Schutz Deutschlands und seiner Staatsbürger vor äußerer Gefahr und politischer Erpressung.

Die Verteidigungspolitischen Richtlinien von 2003 stellen fest:

Ausschließlich für die herkömmliche Landesverteidigung gegen einen konventionellen Angreifer dienende Fähigkeiten werden angesichts des neuen internationalen Umfelds nicht mehr benötigt.
und
Die Aufgabe der herkömmlichen Landesverteidigung wird durch den umfassenderen Begriff des Schutzes Deutschlands und seiner Bürger ersetzt.

Seit 2001 obliegen die territorialen Aufgaben der Streitkräftebasis, innerhalb derer das Streitkräfteunterstützungskommando vier Wehrbereichskommandos führt.

Mit den Verteidigungspolitischen Richtlinien von 2011 wird die Landesverteidigung in einer neuen Form angesprochen. Sie wird unter den Aufgaben der Bundeswehr an erster Stelle angeführt:
Landesverteidigung als Bündnisverteidigung im Rahmen der Nordatlantischen Allianz
Dabei wird Landesverteidigung im klassischen Sinne als Teil der gesamtstaatlichen Aufgabe Heimatschutz betrachtet. Im Zuge der Umgliederung der Bundeswehr wird im Laufe des Jahres 2012 ein dem Inspekteur der Streitkräftebasis direkt unterstehendes Kommando Territoriale Aufgaben aufgestellt, das für die Aufgaben der Landesverteidigung zuständig sein wird.

Situation in Österreich

In Österreich als bündnisfreiem Staat entfällt die Unterscheidung zwischen gemeinsamer und nationaler Verteidigung. Insofern sind alle Verteidigungsmaßnahmen der Landesverteidigung zuzurechnen. Der Aufgabenstellung der militärischen Landesverteidigung entspricht die Bezeichnung des österreichischen Verteidigungsministeriums als Bundesministerium für Landesverteidigung. Die Landesverteidigung ist als Umfassende Landesverteidigung im Bundes-Verfassungsgesetz verankert.

Situation in der Schweiz
Die Schweiz ist seit dem Wiener Kongress von 1815 völkerrechtlich verpflichtet, die Neutralität zu wahren. Das Neutralitätsrecht ist völkerrechtlich anerkannt und seit 1907 im Haager Neutralitätsabkommen kodifiziert. Die zurückhaltende Außenpolitik, das heißt die Nichteinmischung in sogenannte fremde Händel (das sind kriegerische Auseinandersetzungen unter ausländischen Staaten), gilt als Grundlage für den geschichtlichen Erfolg des Kleinstaates Schweiz seit dem Stanser Verkommnis.

Die schweizerische Landesverteidigung umfasst gemäß Bundesrecht
 Militärische Verteidigung
 Bevölkerungs- und Zivilschutz
 Wirtschaftliche Landesversorgung mit Pflichtlagern und weiteren Vorkehrungen

Die Schweizer Armee hat gemäß Bundesverfassung Artikel 58 folgende Aufgaben:
 sie dient der Kriegsverhinderung und trägt zur Erhaltung des Friedens bei.
 sie verteidigt das Land und seine Bevölkerung.
 sie unterstützt die zivilen Behörden bei der Abwehr schwerwiegender Bedrohungen der inneren Sicherheit und bei der Bewältigung anderer außerordentlicher Lagen.

Die Armee ist nach dem Milizprinzip organisiert. Der Einsatz der Armee ist Sache des Bundes. Raumsicherung und Landesverteidigung ist der Kernauftrag der Armee. Die Armee soll das Territorium der Schweiz sichern und verteidigen. Dazu setzt die Schweiz auf die abschreckende Wirkung (in der Schweiz mit dem französischen Begriff Dissuasion benannt) der ständigen Kampfbereitschaft der Schweizer Armee.

Literatur
 Militärgeschichtliches Forschungsamt (Hrsg.). Verteidigung im Bündnis – Planung, Aufbau und Bewährung der Bundeswehr 1950 – 1972. München 1975. ISBN 3-7637-5137-8.

Einzelnachweise

Anmerkungen

Verteidigungspolitik

Landesverteidigung


era un distrito localizado en Shiga, Japón. Se disolvió en 2006.

En 2003, el distrito tenía una población de 41.048 habitantes y una densidad de 179,51 personas por km². Su área total era de 228,67 km².

Localidades

 Eigenji
 Gokashō
 Notogawa

Fusiones

 11 de febrero de 2005 - Los pueblos de Eigenji y Gokashō se unieron con Aitō y Kotō, pertenecientes al Distrito de Echi y la antigua ciudad de Yōkaichi para formar la nueva ciudad de Higashiōmi.

 1 de enero de 2006 - El pueblo de Notogawa se unió a la ciudad de Higashiōmi. El Distrito de Kanzaki se disolvió.

Transición
Las autonomías en azul claro son pueblos, las autonomías en azul más oscuro son villas y las autonomías en gris no pertenecen al distrito.

Referencias

Distritos extintos de Shiga

Distrito de Kanzaki (Shiga)


زينيكس هو أحد إصدارات يونكس الذي كانت تبيعه وتروجه شركة مايكروسوفت قبل إصدار أنظمتها الأخرى الشهيرة للحواسب الشخصية.
وكانت تراخيص نظام يونكس تُزود من قبل معامل إيه تي آند تي وقد قدمت مايكروسوفت اتفاقيات بالنظام زينكس لأصحاب مصانع الحواسيب الذين هم بدورهم يستثمرونه لصالح أنظمتهم وكان الاستثمار الأول لنظام زينكس هو مع معالج Zilog Z8001 الذي يعمل على 16 بت .

استخدمت أيضا شركة Altos نسخة من نظام زينكس في حواسيبهم عام 1982 وشركة Tandy استخدمت نسخة من أجل معالجاتهم 68000 المبنية على النظم 68000 في عام 1983 ثم سارت على نهجهم شركة سانتا كروز أوبريشن من أجل معالجاتهم Intel 8086 .

أصبح نظام زينكس متعدد الألوان اعتبارا من إصداره السابع عن طريق أعضاء من شركة BSD سيطر زينكس سريعا على جميع التنصيبات المعتمدة على اليونكس للمعالجات من النوع X86 وذلك لشعبية هذه المعالجات بسبب رخص ثمنها ورغم كل ذلك فإن التوافقية بين النظام والمعالج تم من أجل حواسيب تاندي التي برهنت بأنها الأكثر قوة واستقرارا .

فقدت مايكروسوفت القدرة على ترويج زينكس عندما سجلت اتفاقية مع IBM لتطوير نظام التشغيل OS\2 وتنازلت مايكروسوفت عن حقوق ملكية النظام إلى شركة SCO عير اتفاقية حددت ملكية مايكروسوفت إلى 25 % من SCO ولكن استمرت مايكروسوفت باستخدام زينكس داخليا، إن إرسال ترميمات إلى إيه تي آند تي لدعم العمل في يونكس عام 1987 جعل الشيفرة زينكس تقترب رويدا رويدا من الشيفرة المصدر (SCO UNIX) وقد صرحت مايكروسوفت أنه مهما طالت المدة فإن حتى عام 1992 تستطيع أن تستخدم زينكس على حواسيب VAX المصغرة بشكل شامل عبر شركتهم.

تخلت شركة SCO عن نسخة زينكس التي تعمل معالجها Intel 80286 عام 1985 اعتمدت نسخة زينكس من أجل المعالجات 386 ذات الشريحة 32 بت وغيرت اسمه إلى SCO UNIX .

مراجع

أنظمة تشغيل مايكروسوفت
برمجيات 1980
أشباه يونكس
نظام يونكس الخامس
نظم تشغيل مايكروسوفت الموقوفة
نظم تشغيل توقف إصدارها

زينيكس


Elena Kaliská (Zvolen, 19. siječnja 1972.), slovačka kajakašica i kanuistica na divljim vodama, najtrofejnija svih vremena. Šest puta osvajala je Svjetski kup, dvostruka je olimpijska i svjetska te osmerostruka europska prvakinja te osvajačica ukupno 24 odličja s velikih natjecanja. Proglašena je Slovačkim športašem godine 2004. te je bila stjegonoša na otvaranju Olimpijskih igara u Pekingu 2008. Prva je Slovakinja koja je osvojila zlatno olimpijsko odličje.

Srednju školu završila je u rodnom Zvolenu. Diplomirala je kineziologiju na Fakultetu humanističkih znanosti Banskobistričkog sveučilišta. Članica je Slovačkog olimpijskog odbora. Godine 2007. proglašena je najuspješnijom slovačkom kajakašicom svih vremena.

Izvori

Slovački športaši
Olimpijski pobjednici u kajaku i kanuu
Svjetski prvaci u kajaku i kanuu
Kajakaši i kanuisti

Elena Kaliská


Waxworks este un film de groază german din 1924, regizat de Paul Leni și Leo Birinski.
Este un film antologie care conține segmentele "Harun al-Rashid", "Ivan cel Groaznic" și "Jack Spintecătorul".

Distribuție
 Emil Jannings
 Conrad Veidt
 Werner Krauss
 William Dieterle

Referințe

Legături externe

Vezi și
Listă de filme antologie de groază

Filme din 1924
Filme de groază
Filme regizate de Paul Leni
Filme germane
Filme din Republica de la Weimar
Filme mute
Filme alb-negru
Filme bazate pe O mie și una de nopți
Filme în limba germană
filme antologie de groază

Das Wachsfigurenkabinett


Considerado um dos principais atores de sua geração e um dos principais nomes contemporâneos dentre artistas afro-brasileiros, o ator, produtor e cineasta brasileiro Lázaro Ramos teve sua estreia com ator de teatro em produções do Bando de Teatro Olodum na década de 1990. Em 1995, o ator teve sua estreia no cinema no drama Jenipapo e, três anos mais tarde, foi coadjuvante na comédia musical Cinderela Baiana (1998).

No início da década de 2000, Ramos atuou em produções relevantes como a comédia Woman on Top (2000) e o drama As Três Marias (2002). Neste mesmo período, o ator teve sua estreia na televisão com a minissérie Pastores da Noite (2002) e pequenas participações em seriados como Sexo Frágil e Cena Aberta. Em seguida, Ramos alcançou notoriedade nacional ao protagonizar o drama biográfico Madame Satã no papel do personagem-título e co-estrelar o drama de ação Carandiru, este último indicado a diversos prêmios de cinema. Nos anos seguintes, o ator estrelou os filmes O Homem Que Copiava (2003), Meu Tio Matou um Cara (2004) e Cafundó (2005) enquanto estrelou o especial Levando a Vida e a série Carandiru, Outras Histórias. Em 2006, Ramos estrelou a telenovela Cobras & Lagartos, alcançando grande sucesso de crítica no papel de Foguinho, e a telenovela Duas Caras (2007) como um dos personagens principais da trama. No mesmo ano, o ator se destacou ao protagonizar a comédia dramática Ó Paí, Ó e, em seguida, a comédia Saneamento Básico, o Filme (2008).

A partir da década de 2010, Ramos protagonizou as telenovelas Lado a Lado (2012) e Elas por Elas (2023), além estrelar as séries televisivas Mister Brau (2015-2018) e Diário de Um Confinado (2020). Paralelamente no cinema, o ator estrelou o drama O Vendedor de Passados (2015), o suspense O Beijo no Asfalto (2018), a comédia familiar Correndo Atrás (2019), o suspense dramático M8 - Quando a Morte Socorre a Vida (2020) e o suspense policial O Silêncio da Chuva (2021).

Filmografia

Cinema

Ver também
 Filmografia de Taís Araújo

Ramos
Ramos
Ramos

Filmografia de Lázaro Ramos


Kosmos 2428, ruski ELINT (Electronic signals intelligence) satelit. Lansiran je 29. lipnja 2007. godine u 10:00 s kozmodroma Bajkonura u Kazahstanu. Vrste je Celina-2. Lansiran je raketom nosačem Zenit-2M 11K77M. Orbita mu je 849 km u perigeju i 856 km u apogeju. Inklinacije je 71°. Spacetrackov kataloški broj je 31792. COSPARova identifikator je 2007-029-A. U katalogu Spacetrack naziv je COSMOS 2428.  Intrinzični sjaj (magnituda) je 3,2 (na udaljenosti od 1000 km, 50% osvijetljena). Maksimalni sjaj (magnituda) 2,5 (u perigeju, 100% osvijetljena).

Izvori
Heavens-above (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2428


Jay Caufield (* 17. Juli 1960 in Philadelphia, Pennsylvania) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Eishockeyspieler, der in seiner aktiven Zeit von 1984 bis 1994 unter anderem für die New York Rangers, Minnesota North Stars und Pittsburgh Penguins in der National Hockey League gespielt hat.

Karriere
Jay Caufield spielte zunächst von 1980 bis 1985 American Football an der University of North Dakota. Anschließend entschied er sich jedoch für eine Karriere als Eishockeyspieler, kam in der Saison 1984/85 jedoch nur zu einem Spiel für die Eishockeymannschaft seiner Universität in der National Collegiate Athletic Association zum Einsatz. Am 8. Oktober 1985 unterschrieb der Flügelspieler einen Vertrag als Free Agent bei den New York Rangers, für die er in der Saison 1986/87 in insgesamt 16 Spielen in der National Hockey League zwei Tore und eine Vorlage erzielte. Die restliche Zeit im Franchise der Rangers verbrachte er allerdings bei deren Farmteams New Haven Nighthawks aus der American Hockey League sowie Toledo Goaldiggers und Flint Spirits aus der International Hockey League.

Am 8. Oktober 1987 wurde Caufield zusammen mit Dave Gagner im Tausch gegen Jari Grönstrand und Paul Boutilier an die Minnesota North Stars abgegeben. In der Saison 1987/88 stand er jedoch nur in einem Spiel für Minnesota in der NHL auf dem Eis, während er die gesamte restliche Spielzeit bei deren IHL-Farmteam Kalamazoo Wings verbrachte. Von 1988 bis 1993 spielte der US-Amerikaner für die Pittsburgh Penguins, mit denen er in den Spielzeiten 1990/91 und 1991/92 jeweils den prestigeträchtigen Stanley Cup gewann. Während seiner Zeit bei den Penguins spielte er zudem drei Mal für die Muskegon Lumberjacks in der IHL. In der Saison 1993/94 spielte er noch einmal für sein Ex-Team Kalamazoo Wings in der IHL, ehe er seine Karriere im Alter von 34 Jahren beendete.

Erfolge und Auszeichnungen
 1991 Stanley-Cup-Gewinn mit den Pittsburgh Penguins
 1992 Stanley-Cup-Gewinn mit den Pittsburgh Penguins

NHL-Statistik

Weblinks

Eishockeyspieler (North Dakota Fighting Hawks)
Eishockeyspieler (New Haven Nighthawks)
Eishockeyspieler (Muskegon Lumberjacks, 1984–1992)
Eishockeyspieler (Toledo Goaldiggers)
Eishockeyspieler (Kalamazoo Wings, IHL)
Eishockeyspieler (Minnesota North Stars)
Eishockeyspieler (New York Rangers)
Eishockeyspieler (Pittsburgh Penguins)
Eishockeyspieler (Flint Spirits)
Stanley-Cup-Sieger
US-Amerikaner
Geboren 1960
Mann

Jay Caufield


مولانا شوكت علي هو زعيم مسلم هندي . قاد حركة الخلافة في الهند التي كانت تدعو إلى إعادة إحياء الخلافة الإسلامية. كان أخا لمحمد علي جوهر.

حياته
ولد شوكت علي في العام 1873 في ولاية رامبر التي تسمى الآن أوتارانتشال. تلقى تعليمه في جامعة عليكرة الإسلامية. كان مولعا بلعب الكراكيت، وقد قاد فريق الجامعة في هذه اللعبة.

توفي شوكت علي في العام 1938.

مراجع

خريجو جامعة عليكرة الإسلامية
قادة حركة باكستان
مسلمون هنود
مواليد 1290 هـ
مواليد 1873
وفيات 1357 هـ
وفيات 1938
أشخاص من رامبور

شوكت علي


Maurizio Mario Moris (* 13. Oktober 1860 in Paris; † 19. September 1944 in Rom) war ein italienischer Flugpionier, Generalleutnant und Senator.

Leben
Moris war Sohn eines italienischen Geschäftsmannes. Er absolvierte die Militärakademie in Turin und wurde dann Ingenieur und Offizier der Genietruppe. 1894 baute Moris nach den Plänen des Leutnants Cesare del Fabbro auf eigene Kosten einen Freiballon, mit dem die beiden Offiziere am 11. Juni 1894 von den Prati di Castello (heute die Piazza Mazzini) in Rom aufstiegen und in einigen Kilometer Entfernung sicher landeten. In den folgenden Jahren befasste sich Moris weiter mit dem Bau und dem Einsatz von Ballonen, Luftschiffen und dann Flugzeugen. 1909 erwirkte er zusammen mit zivilen Stellen einen Besuch des amerikanischen Luftfahrtpioniers Wilbur Wright, der im April jenen Jahres auf dem Flugplatz Centocelle bei Rom eintraf und dort die ersten italienischen Piloten ausbildete. Im folgenden Jahr erhielt Moris als Oberstleutnant das Kommando über das erste Bataillon der italienischen Fliegertruppe, als deren Vater er gilt. 1915 wurde Moris als Oberst Generalinspekteur des Luftfahrtwesens im Kriegsministeriums. Moris stieg nach dem  Ersten Weltkrieg bis zum Generalleutnant auf und wurde 1939 zum Senator ernannt. Er war auch Vorsitzender der italienischen "Vereinigung der Luftfahrtpioniere".

Literatur

Weblinks
 Kurzbeschreibung auf den Webseiten des italienischen Senats
 Kurzbeschreibung auf den Webseiten des Pioniermuseums in Rom

Generalleutnant (Königreich Italien)
Luftfahrtpionier
Senator (Königreich Italien)
Militärpilot (Italien)
Träger des Ordens der hl. Mauritius und Lazarus (Großoffizier)
Träger des Ordens der Krone von Italien (Großkreuz)
Träger des Militärordens von Savoyen (Offizier)
Italiener
Geboren 1860
Gestorben 1944
Mann

Maurizio Moris


Les Hazaras sont un peuple vivant principalement en Afghanistan, mais à cause de son adhésion au chiisme duodécimain, et les nombreuses tentatives de rébellions infructueuses menées contre l'Émir d'Afghanistan, Abdur Rahman Khan, ce peuple a subi une vague de répression à partir des années 1880. En conséquence, bon nombre d'entre eux ont préféré fuir au Pakistan, en particulier dans la région de Quetta au Baloutchistan.

Puis à partir de 1990, la montée en puissance des talibans, puis des combats entre les hazaras menée par le Hezb-e-Wahdat et le Harakat-e Islami-yi Afghanistan contre les talibans, en particulier à Mazâr-e Charîf, où 3000 talibans sont exécutés après avoir été trahis , puis après la contre-offensive talibane en août 1998, et le massacre de plusieurs milliers de miliciens chiites par les talibans, bon nombre d'Hazaras préfèrent s'exiler au Pakistan pour fuir les persécutions.

Malheureusement pour les Hazaras, au Pakistan le chiisme n'est pas apprécié par les populations locales, ainsi depuis les années 1906, il y a une violence généralisée entre chiites et sunnites, au début principalement en Inde, puis après la partition des Indes par les Britanniques en 1947, au Pakistan.

En 1963, le massacre de Therhi fait 118 morts, puis environ  morts entre 1987 et 2004. À Quetta, la répression contre les Hazaras en raison de leur religion débutera réellement 2003 avec l'attentat de la mosquée de Quetta, mais c'est à partir de 2010 que les attentats contre cette minorité religieuse ont monté en gamme.

Auteurs

Au Pakistan, la répression des Hazaras a commencé en 2003 avec l'attentat de la mosquée de Quetta menée par le groupe Lashkar-e-Jhangvi, puis par le Tehrik-e-Taliban Pakistan, ensuite par l'État islamique avec la proclamation de son califat et son extension en Afghanistan en 2014 avec la Wilayat Khorassan.

Liste des attentats

2003
 Le , douze policiers hazazas sont abattus et 9 autres blessés lors d'une embuscade à Saryab Road dans la ville de Quetta.
 Le , l'attentat de la mosquée de Quetta fait 53 morts et 63 blessées. L'attaque sera revendiquée par le Lashkar-e-Jhangvi. Voir : Attentat de la mosquée de Quetta (2003)

2004
 Le , au moins 60 chiites ont été tués et une centaine d'autres blessés  grièvement lors d'une attaque contre un cortège religieux chiite dans le bazar Liaquat a Quetta. Le Lashkar-e-Jhangvi a revendiqué l'opération. Voir : Massacre d'Ashura à Quetta (2004)

2010
 Le , un homme a tué 12 personnes et blessé 47 autres dont un haut député et son fils en déclenchant sa veste d'explosifs lors d'un rassemblement pour pleurer la mort d'Ashraf Zaidi, un banquier chiite abattu le même jour. Le kamikaze a ciblé l'hôpital en sachant pertinemment que des membres de la communauté chiite, dont un député se rassembleraient à l'hôpital après le meurtre de Zaidi. Le Lashkar-e-Jhangvi a revendiqué l'attaque, ce qui montre le degré de préparation de l'attentat.
 Le , l'attentat de Quetta cause la mort de 73 Hazaras et blesse  200 autres lors d'une attaque contre l'un de leurs rassemblements. Le groupe Lashkar-e-Jhangvi a revendiqué l'opération. Voir : Attentat de Quetta (2010)

2011
En 2011 les attaques contre les chiites au Pakistan ont fait au moins 1300 morts et plus de 1500 blessés.
 Le , huit hazaras sont tués et quinze autres blessés lors d'une attaque au lance-roquette et à l'arme automatique à Quetta
 Le , Abrat Hussayn, boxeur olympique et président du conseil des sports du Baloutchistan est abattu près du stade Ayyub à Quetta.
 Le , treize chiites sont morts et vingt-deux autres ont été blessés lors d'une attaque kamikaze le jour de l'Aïd près du Hazara Eid Gah.
 Le , un bus de pèlerins chiites est arrêté à Mastung près de Quetta, après avoir identifié les passagers hazara, le Lashkar-e-Jhangvi les ont abattus, faisant 26 morts. Trois autres hazaras seront abattus alors qu'ils tentaient d'aller chercher les corps. Voir : Embuscade de Mastung (2011)
 Le , cinq hazaras sont tués lors d'une attaque contre leur camionnette.

2012
 Le , deux fonctionnaires et un acteur hazaras sont abattus a Quetta
 Le , un taxi transportant des Hazaras tombe dans une embuscade, sept chiites seront abattus, et six autres blessés. Cette attaque contre les hazaras est la troisième en une semaine seulement. Des manifestations violentes éclateront par la suite, causant la mort de deux Hazaras. Le même jour, 2 membres de l'ONU ont été abattus à Quetta.
 Le 3 avril 2012, deux Hazaras sont abattus à Quetta, le Lashkar-e-Jhangvi a revendiqué l'attaque.
 Le 9 avril, six Hazaras sont tués lors d'une attaque.
 Le 12 avril, trois hommes d'affaire hazaras et deux marchands sont abattus dans le bazars de Quetta.
 Le 14 avril, huit Hazaras sont tués alors qu'ils se rendaient au travail.
 Le 21 avril, deux frères hazaras sont abattus près d'une brasserie d'alcool à Quetta.
 Le 15 mai 2012, deux frères sont abattus par des hommes armés alors qu'ils faisaient la queue devant le ministère des passeports.
 Le 28 juin 2012, un homme s'est fait exploser dans un bus transportant des pèlerins revenant d'Iran. Le bilan de l'attaque est de 15 morts et 45 blessés.
 Le 6 novembre 2012, 3 Hazaras sont abattus par des assaillants à moto, deux autres seront blessés grièvement.

2013
 Le , plusieurs attentats endeuillent la ville de Quetta. Quatre attaques distinctes viennent cibler la communauté chiite tuant au moins 115 personnes et blessant plus de 270. Le Lashkar-e-Jhangvi a revendiqué la responsabilité de ces attentats. Pour en savoir plus : Attentats de Quetta (2013)
 Le , Un attentat à la bombe à Quetta fait 73 morts et 180 personnes parmi  la communauté chiite. Voir plus : Attentat du marché de Quetta (2013)
 Le , au moins 33 Hazaras ont été tuées et plus de 70 autres blessés dont 15 critiquement lorsqu'un assaillant affilié au Lashkar-e-Jhangvi a fait exploser sa charge dans un quartier chiite, puis un autre groupe a fait exploser un engin explosif. Les attentats ont eu lieu près d'une mosquée chiite duodécimaine. Les djihadistes ont réussi à attaquer malgré la forte présence policière et le fait que le quartier a été bouclé à cause des précédents attentats.

2014

2019
Le  à Quetta au Baloutchistan, un kamikaze lié à l'État islamique a déclenché son gilet explosif au milieu de chiites duodécimains, l'attaque a fait 22 morts, dont deux militaires. Voir : Attentat de Quetta (2019)

2021

Le , un groupe de militant affilié à l'État islamique ont kidnappée 11 hazaras chiites, puis après exécution, ont diffusée la vidéo sur internet. Voir : Attaque de Machh

Notes et références

Hazaras
Attentat au Pakistan

Attentats contre les Hazaras à Quetta