Atila (procjena godine rođenja od 395. do  406. – smrt 453.) bio je vladar Huna od 434. do svoje smrti u ožujku 453. Bio je i vođa plemenskog carstva u Srednjoj i Istočnoj Europi koje je obuhvaćalo Hune, Ostrogote, Alane i Bugare.

Tijekom njegove vladavine smatran je najstrašnijim neprijateljem Zapadnog Rimskog Carstva i Bizanta. Dvaput je prešao Dunav i opljačkao Balkan, ali nije uspio zauzeti Konstantinopolis. Nakon njegovog neuspjelog pohoda na Perziju 441. pokrenuo je uspješnu invaziju Bizantskog Carstva, što ga je ohrabrilo da pokrene pohod na Zapadno Rimsko Carstvo. Pokušao je osvojiti i Rimsku Galiju (moderna Francuska), prešavši Rajnu 451. i prodrijevši sve do grada Aurelijana (današnji Orléans) gdje je poražen u bitci na Katalunskim poljima.

Nakon pohoda na Galiju napao je Italiju i opustošio sjeverne rimske provincije, ali nije uspio zauzeti sam Rim. Planirao je daljnje pohode protiv Rimljana i Bizanta, ali je umro 453. Nakon Atiline smrti, njegov bliski savjetnik i saveznik Ardarik kralj Gepida poveo je germansku pobunu protiv hunske vladavine, nakon čega se Hunsko Carstvo brzo raspalo. Atila je ostao zabilježen kao značajni lik u germanskoj herojskoj legendi.

Izgled i karakter

Nema sačuvanog izvještaja iz prve ruke o Atilinom izgledu, ali postoji mogući izvor iz druge ruke u rukopisu mezijskog povjesničara Jordana, koji citira opis Atile iz djela bizantskog povjesničara Priska.
Neki znanstvenici sugeriraju da je ovaj opis tipično istočnoazijski, jer ima sve kombinirane značajke koje odgovaraju fizičkom tipu ljudi iz Istočne Azije, a Atilini preci možda potječu odatle. Drugi su povjesničari vjerovali da se isti opisi mogu referirati na Skite.

Značenje imena

Mnogi su znanstvenici tvrdili da je ime Atila istočnogermanskog podrijetla; naziv Atila je nastao od gotske ili gepidske imenice atta, "otac" i deminutivnog sufiksa -ila, što znači "mali otac" (usporedi Wulfila od wulfs "vuk" i -ila, tj. "mali vuk"). Gotičku etimologiju Atilinog imena prvi su predložili Jacob i Wilhelm Grimm početkom 19. stoljeća. Maenchen-Helfen primjećuje da ova derivacija imena "ne nudi ni fonetske ni semantičke poteškoće", a Gerhard Doerfer napominje da je naziv jednostavno ispravan gotički jezik. Alexander Savelyev i Choongwon Jeong (2020.) na sličan način navode da je Atilino ime "moralo biti gotičkog porijekla". Naziv se ponekad tumačio kao germanizacija imena hunskog podrijetla.

Drugi su znanstvenici pretpostavljali tursko podrijetlo imena. Omeljan Pricak smatra riječ Ἀττίλα ("Attila") složenicom koja potječe od turskog *es (veliki, stari), *til (more, ocean) i sufiks /a/. Naglašeni stražnji slog til asimilirao je prednji član es, koji je postao *as. To je nominativ, u obliku attíl- (< *etsíl < *es tíl ) sa značenjem "oceanski, univerzalni vladar". J.J. Mikkola povezao ga je s turskim āt (ime, slava). Kao drugu tursku mogućnost, H. Althof (1902.) smatra da je povezana s turskim atli (konjanik), odnosno turskim at (konj) i dil (jezik). Maenchen-Helfen tvrdi da je Pritsakova izvedba "genijalna, ali iz mnogo razloga neprihvatljiva", dok je Mikkolino tumačenje odbacio kao "previše nategnuto da bi ga se shvatilo ozbiljno". M. Snædal na sličan način primjećuje da niti jedan od ovih prijedloga nije postigao širi konsenzus među stručnjacima. Kritizirajući prijedloge pronalaženja turske ili druge etimologije za ime Atila, Doerfer napominje da je kralj Đuro VI. od Ujedinjenog Kraljevstva imao ime grčkog podrijetla, a Sulejman Veličanstveni imao je ime arapskog podrijetla, ali to ih ne čini Grcima ili Arapima: stoga je vjerojatno da je Atila imao ime koje nije hunskog porijekla. Povjesničar Hyun Jin Kim, međutim, tvrdi da je turska etimologija "vjerojatnija".

M. Snædal, u radu koji odbacuje germansku derivaciju, ali bilježi i probleme s postojećim predloženim turskim etimologijama, tvrdi da je Atilino ime moglo potjecati od tursko-mongolskog at, adyy/agta ("kastrirani konj", "ratni konj") i turskog atli (konjanik), što znači "posjednik kastriranih konja, opskrbljivač ratnim konjima".

Historiografija i izvori
Proučavanje pisanih izvora o Atili vrlo je izazovno, jer su jedine cjelovite izvore na grčkom i latinskom jeziku napisali neprijatelji Huna. Atilini suvremenici ostavili su mnoga svjedočanstva o njegovu životu, ali od njih su ostali samo fragmenti. Prisk je bio bizantski diplomat i povjesničar koji je pisao na grčkom, a bio je i svjedok i akter priče o Atili, kao član Teodozijevog veleposlanstva na hunskom dvoru 449. Njegova je pristranost očigledna zbog svoje političke pozicije, ali zapisi koje je ostavio danas su glavni izvor informacija o Atilinom životu, a on je i jedina osoba za koju se zna da je zabilježila Atilin fizički opis. Prisk je napisao povijest kasnog Rimskog Carstva u osam knjiga koje pokrivaju razdoblje od 430. do 476.

Od Priskova djela do danas su sačuvani samo fragmenti. Opširno su ga citirali povjesničari 6. stoljeća Prokopije i Jordan. Jordan ga često citira u svom djelu Porijeklo i djela Gota, koji sadrži brojne reference na Priskovu povijest, a također je važan izvor informacija o Hunskom carstvu i njegovim susjedima. Opisuje naslijeđe Atile i Huna stoljeće nakon Atiline smrti. Marcelin Komes, Justinijanov kancelar tijekom iste ere, također opisuje odnose između Huna i Bizantskog Carstva.

Brojni crkveni spisi sadrže korisne, ali fragmentarne informacije, koje je ponekad teško provjeriti zbog postupnog mijenjanja teksta tijekom dugogodišnjeg ručnog prepisivanja između 6. i 17. stoljeća. Mađarski pisci 12. stoljeća htjeli su Hune prikazati u pozitivnom svjetlu kao svoje slavne pretke, te su tako potisnuli određene povijesne elemente i dodali vlastite legende.

Književnost i znanje samih Huna prenosili su se usmeno, putem epova i pjevanih pjesama koje su se prenosile s koljena na koljeno. Fragmenti ove usmene povijesti posredno su dospjeli do nas preko književnosti Skandinavaca i Germana, susjeda Huna, koji su pisali između 9. i 13. stoljeća. Atila je glavni lik u mnogim srednjovjekovnim epovima, kao što su Pjesma o Nibelunzima i razne Edde i sage.

Arheološka istraživanja otkrila su neke detalje o načinu života Huna, njihovoj umjetnosti i načinu ratovanja. Postoji nekoliko tragova bitaka i opsada, ali Atilina grobnica i mjesto njegove prijestolnice još nisu pronađeni.

Rani život i pozadina

Huni su bili skupina euroazijskih nomada, koji su se pojavili s područja istočno od Volge i migrirali zapadno prema Europi oko 370. gdje su izgradili golemo carstvo. Njihove osnovne tehnike ratovanja bile su odapinjanje strijela tijekom jahanja i bacanje koplja. Iako su bili u procesu razvoja sjedilačkog načina života prije dolaska u zapadnu Europu, Huni su još uvijek bili zajednica uglavnom nomadskih stočara i ratnika čiji su primarni oblik prehrane bili meso i mlijeko, proizvodi njihovih stada.

Podrijetlo i jezik Huna stoljećima su bili predmetom rasprave. Prema nekim teorijama, njihovi vođe su vjerojatno govorili turkijskim jezikom, možda najbliže suvremenom jeziku Čuvaša, a jedan znanstvenik predlaže srodnost hunskog s nekim od jenisejskih jezika.  Prema Enciklopediji europskih naroda, "Huni, osobito oni koji su migrirali na zapad, vjerojatno su bili kombinacija srednjoazijskih turkijskih naroda, Mongola i Opskih Ugra".

Atilin otac Mundzuk je brat kraljeva Oktara i Ruge, koji su zajedno vladali Hunskim Carstvom u ranom 5. stoljeću. Taj je oblik diarhije bio uobičajen kod Huna, ali povjesničari nisu sigurni je li takav oblik vladavine bio institucionaliziran ili samo običajni ili povremen. Njegova je obitelj bila iz plemićke loze, ali nije jasno jesu li činili kraljevsku dinastiju. O Atilinu datumu rođenja još se raspravlja; novinar Éric Deschodt i pisac Herman Schreiber predložili su 395. kao godinu Atilinog rođenja. Međutim, povjesničar Iaroslav Lebedynsky i arheologinja Katalin Escher preferiraju manje preciznu procjenu između 390-ih i prvog desetljeća 5. stoljeća. Nekoliko je povjesničara pak predložilo 406. kao najvjerodostojniju godinu Atilinog rođenja.

Atila je odrastao u svijetu koji se brzo mijenjao. Njegovi su ljudi bili nomadi koji su tek nedavno stigli u Europu. Prešli su rijeku Volgu tijekom 370-ih i anektirali teritorij Alana, a zatim napali Gotsko kraljevstvo između Karpata i Dunava. Bili su to vrlo pokretljiv narod, čiji su strijelci na konjima stekli reputaciju nepobjedivih, a germanska plemena im se nisu uspijevala oduprijeti. Velik broj ljudi bježao je od Huna i preselio se iz Germanije u Rimsko Carstvo na zapadu i jugu, te uz obale Rajne i Dunava. Godine 376. Goti su prešli Dunav i u početku su se pokorili Rimljanima, ali su se ubrzo pobunili protiv cara Valenta Flavija, kojeg su ubili u bitci kod Hadrianopola 378. Veliki broj Vandala, Alana, Sueba i Burgunda u bijegu od Huna prešao je Rajnu i 406. napao Rimsku Galiju. Rimsko Carstvo bilo je od 395. administrativno podijeljeno na Zapadno i Istočno Rimsko Carstvo i njime su vladale dvije različite vlade, jedna sa sjedištem u Raveni na zapadu, a druga u Konstantinopolisu na istoku. Rimski carevi, i istočni i zapadni, za Atilinog su života uglavnom bili iz Teodozijeve dinastije, unatoč mnogim borbama za vlast.

Huni su vladali golemim teritorijom s neodređenim granicama i mnoštvom etnički raznolikih naroda. Neke su narode Huni etnički asimilirali, dok su mnogi zadržali vlastite identitete i vladare, ali su priznavali vrhovnu vlast kralja Huna. Huni su također neizravno generirali političku nestabilnost unutar Rimskog Carstva, tjerajući razna germanska plemena u svojim pohodima na rimski teritorij, no odnosi između Huna i Rimskog Carstvau početku su bili dobri: Rimljani su koristili Hune kao plaćenike protiv Germana, pa čak i u njihovim građanskim ratovima. Tako je uzurpator Ivan uspio regrutirati tisuće Huna u svoju vojsku protiv Valentinijana III. 424. Flavije Aecije, kasnije patricij Zapada, bio je taj koji je upravljao ovom operacijom. Huni i Rimljani su razmijenili veleposlanike i taoce, savez je trajao od 401. do 450. i omogućio Rimljanima brojne vojne pobjede. Huni su smatrali da im Rimljani plaćaju danak, dok su Rimljani to radije smatrali plaćanjem za izvršene usluge. Huni su postali velika sila u vrijeme kada je Atila postao punoljetan za vrijeme vladavine svog strica Ruge (Rugile), do te mjere da je carigradski patrijarh Nestorije osudio situaciju ovim riječima: "Postali su i gospodari i robovi Rimljana".

Pohodi na Bizantsko Carstvo

Smrt Rugile (također poznatog kao Rua ili Ruga) 434. godine ostavila je vlast ujedinjenih plemena Huna Atili i Bledi sinovima njegovog brata Mundzuka. U vrijeme preuzimanja vlasti dvojice braće, hunska su plemena pregovarala s izaslanicima istočnorimskiog cara Teodozija II povratak nekoliko odmetnika koji su se sklonili unutar Istočnog Rimskog Carstva i koje je Rimsko Carstvo štitilo, vjerojatno hunskih plemića koji se nisu slagali s preuzimanjem vlasti dvojice braće.

Sljedeće godine Atila i Bleda susreli su se s carskim izaslanstvom u gradu Margusu (današnji Požarevac) i dogovorili povoljan ugovor s Rimljanima. Pregovori su se odvijali po hunskom običaju sjedivši na konjima. Rimljani su se obvezali vratiti odmetnike, udvostručiti njihov prethodni danak od 350 rimskih funti (oko 115 kg) zlata, otvoriti svoje tržište za hunske trgovce i platiti otkupninu od osam solida za svakog Rimljana kojeg su Huni zarobili. Huni su se obvezali povući se iz Rimskog Carstva i vratiti se na svoj teritorij u Velikoj ugarskoj ravnici, vjerojatno da učvrste i ojačaju svoje carstvo. Teodozije je iskoristio ovu priliku da ojača zidine Carigrada, podigao je i prvi gradski lukobran i utvrdio graničnu obranu duž Dunava.

Huni su sljedećih nekoliko godina ostali u miru s Rimljanima dok su napadali Sasanidsko Carstvo, ali su poraženi u Armeniji od Sasanida, te odustali od invazije i ponovo okrenuli pozornost prema Europi. Godine 440. pojavili su se na granicama Rimskog Carstva i započeli napade na trgovačke karavane na sjevernoj obali Dunava koja je uspostavljena ugovorom iz 435. godine.

Prešavši Dunav opustošili su riječne utvrde i gradove Ilirika, uključujući i mezijski grad Viminacium (prema Priskovim zapisima), a njihovo je napredovanje počelo kod Margusa, gdje su zahtijevali da im Rimljani predaju lokanog biskupa koji je zadržao imovinu koju je Atila smatrao svojom. Dok su Rimljani raspravljali o biskupovoj sudbini, on se potajno izvukao iz grada, predao Hunima i izdao im grad.

Dok su Huni napadali gradove-države duž Dunava, Vandali (predvođeni Gajzerikom) zauzeli su zapadnorimsku provinciju Afriku i njezin glavni grad Kartagu. Kartaga je bila najbogatija pokrajina Zapadnog Carstva i glavni izvor hrane za Rim. Sasanidski šah Jezdegerd II. napao je Armeniju 441.

Rimljani su prebacili glavninu svojih vojnih snaga s područja Balkana na Siciliju kako bi pokrenuli pohod protiv Vandala u Africi, što je Atili i Bledi otvorilo put za invaziju Balkana kroz Ilirik, kojeg su napali 441. Hunska je vojska opljačkala Margus i Viminacium, a zatim zauzela Singidunum (Beograd) i Sirmium. Tijekom 442. Teodozije je povukao svoje trupe sa Sicilije i naredio veliko izdanje novih kovanica za financiranje operacija protiv Huna. Vjerovao je da može pobijediti Hune i odbio je pregovore s hunskim kraljevima.

Atila je odgovorio novim pohodom 443. Po prvi put njegove su snage bile opremljene udarnim ovnovima i opsadnim kulama na kotače, s kojima su uspješno napali i osvojili vojna središta Ratiara i Naissus (Niš) i izvršili masakr nad stanovništvom. Prisk je napisao: "Kad smo stigli u Naissus, zatekli smo grad napušten, kao da je opljačkan; samo je nekoliko bolesnika ležalo u crkvama. Zaustavili smo se na maloj udaljenosti od rijeke, na otvorenom prostoru, jer je sva zemlja uz obalu bila puna kostiju ljudi poginulih u ratu."

Napredujući uz rijeku Nišavu, Huni su zatim zauzeli Serdiku (Sofija), Filipopolis (Plovdiv) i Arcadiopolis (Lüleburgaz). Sukobili su se i uništili rimsku vojsku izvan Konstantinopolisa, ali nisu mogli prodrijeti u sam grad, zaustavio ih je sustav dvostrukih zidina istočne prijestolnice. Porazili su i još jednu rimsku vojsku u blizini Callipolisa (Gelibolu).

Teodozije nije uspio organizirati učinkoviti oružani otpor, te je priznao je poraz, poslavši Magistera milituma per Orientem Anatolija da pregovara s Hunima o uvjetima mira. Uvjeti Huna bili su stroži od prethodnog ugovora iz 435.: car je pristao predati 6000 rimskih funti (oko 2000. kg) zlata kao kaznu za nepoštivanje uvjeta ugovora tijekom invazije, godišnji se danak utrostručio, popevši se na 2100 rimskih funti (oko 700 kg) u zlatu, a otkupnina za svakog rimskog zarobljenika porasla je na 12 solida.

Njihovi su zahtjevi jedno vrijeme bili ispunjeni, a hunski su se kraljevi povukli u unutrašnjost svog carstva. Bleda je umro nakon povlačenja Huna iz Bizanta (vjerojatno oko 445.). Atila je tada preuzeo prijestolje za sebe, postavši jedini vladar Huna.

Usamljeno kraljevstvo
Godine 447. Atila je ponovno prodro na jug u Bizantsko Carstvo kroz Meziju. Rimska vojska pod gotičkim magister militumom Arnegisklusom pokušala ga je zaustaviti u bitci kod Uta ali je bila poražena, iako je hunskoj vojsci nanijela velike gubitke. Više nije bilo vojske koja bi se mogla suprotstaviti Hunima, te su oni nesmetano harali Balkanskim poluotokom sve do Termopila.

Sam Carigrad spasile su isaurijske trupe magistera milituma per Orientem Zenona zaštićene intervencijom prefekta Konstantina, koji je organizirao obnovu zidina prethodno oštećenih potresima, a na nekim je mjestima dao izgraditi dodatnu liniju utvrda. Kalinik je u svom Životu svetog Hipatija napisao:

Na zapadu

Godine 450. Atila je objavio svoju namjeru za pokretanjem invazije na vizigotsko kraljevstvo Toulouse, te je zato sklopio vojni savez sa zapadnorimskim carem Valentinijanom III.  Atila je u to vrijeme bio u dobrim odnosima sa Zapadnim Rimskim Carstvom i njegovim utjecajnim generalom Flavijem Aecijem. Aecije je bio u kratkom izgnanstvu među Hunima 433., a trupe koje je Atila osigurao protiv Gota i Bagauda omogućile su Aeciju dobivanje uglavnom počasnog naslova magister militum na zapadu. Darovi i diplomatski napori Gajzerika, koji se bojao Vizigota i bio s njima u neprijateljskim odnosima, također su vjerojatno utjecali na Atiline planove.

Međutim, Valentinijanova sestra Honoria je u proljeće 450. poslala hunskom kralju molbu za pomoć zajedno sa svojim zaručničkim prstenom kako bi pobjegla od prisilne zaruke s jednim rimskim senatorom. Honoria možda nije namjeravala ponuditi brak, ali Atila je odlučio protumačiti njezinu poruku kao takvu. Prihvatio je zaruku tražeći polovicu zapadnog Carstva kao miraz.

Kada je Valentinijan otkrio plan od bijesa je bio spreman ubiti Honoriju i samo ga je utjecaj njegove majke Galle Placidije uvjerio da je protjera, umjesto da je ubije. Poslao je pismo Atili oštro poričući legitimnost navodne ponude za brak. Atila je poslao izaslanika u Ravennu da proglasi da je prijedlog braka s Honorijom bio legitiman i da će doći tražiti ono što mu je po pravu.

Nakon smrti franačkog vladara, Atila se umiješao u borbu za nasljedstvo franačkog prijestolja. Atila je podržavao starijeg sina, dok je Aecije podržavao mlađeg. (Lokacija i identitet ovih kraljeva nisu poznati i podložni su nagađanjima.) Atila je okupio svoje vazale: Gepide, Ostrogote, Rugijce, Skire, Herule, Turinge, Alane, Burgunde i druge, te započeo svoj pohod na zapad. Godine 451. stigao je s vojskom u Belgijsku Galiju, a broj vojnika je Jordan u svojim kronikama preuveličao na pola milijuna.

Dana 7. travnja osvojio je Metz. Ostali napadnuti gradovi mogu se odrediti po hagiografskim životopisima napisanim u spomen na njihove biskupe: Nikazije je zaklan pred oltarom svoje crkve u Rheimsu; Servat je navodno spasio Tongeren svojim molitvama, a prema legendi je sveta Genoveva spasila Pariz molitvom tako što je preusmjerila Atilinu vojsku na Orleans. Lupus, biskup Troyesa, je prema kronikama zaslužan za spašavanje svog grada tako što je krenuo u procesiju u punoj biskupskoj odori i sa sljedbom popova otišao osobno upoznati Atilu. Atila je bio impresioniran stavom i riječima Lupusa da je odlučio poštedjeti grad.

Flavije Aecije skupio je vojsku i krenuo suprotstaviti se Atili. Aecijevoj vojsci pridružile su se i vojske Franaka, Burgunda i Kelta. Diplomatska misija rimskog senatora Avita i Atilino stalno napredovanje prema zapadu uvjerila je vizigotskog kralja Teodorika I. da se udruži s Rimljanima, usprkos njihovoj uzajamnoj netrpeljivosti. Ujedinjene vojske stigle su do Orléansa pred Atilu, čime su zaustavile hunsko napredovanje, a Huni su se odlučili povući. Aecije se dao u potjeru i susreo je hunsku vojsku pretpostavlja se u blizini grada Catalaunuma (moderni Châlons-en-Champagne). Atila je odlučio krenuti u bitku protiv Rimljana u ravnici gdje je mogao u potpunosti iskoristiti prednosti hunske konjice.

Dvije su se vojske sukobile u Bitci na katalunskim poljima, čiji se ishod obično smatra strateškom pobjedom vizigotsko-rimskog saveza. Teodorik I. je poginuo u borbi, a prema Edwardu Gibbonu i Edwardu Creasyju, Aecije nije u potpunosti iskoristio svoju prednost, jer se bojao posljedica silnog vizigotskog trijumfa isto koliko i vlastitog poraza. S Aecijeva stajališta, najbolji ishod bio je ono što se dogodilo: Teodorik je umro, Atila je bio u povlačenju i neredu, a Rimljani su stekli auru velikih pobjednika.

Invazija Italije i smrt

Sljedeće godine (452.) Atila je sa svojom vojskom provalio u Sjevernu Italiju na svom putu za Rim kako bi obnovio svoju ženidbu s Honorijom. U svom je pohodu opustošio gradove sjevernog djela Apeninskog poluotoka. Mnoge su lokalne zajednice u bijegu od Atilinog pustošenja pobjegli u nepristupačne dijelove zemlje, tako je primjerice stanovništvo izbjeglo na male otoke u Venecijanskoj laguni i puno kasnije osnovalo Veneciju. Njegova je vojska opljačkala brojne gradove i osvojila Akvileju, te je tako temeljito uništila da je kasnije bilo teško prepoznati njezino izvorno mjesto. Aecije nije imao dovoljno vojnika da se suprotstavi Atili u otvorenoj bitci, ali je uspijevao uznemiravati i usporiti Atilino napredovanje malim vojnim snagama. Atila se konačno zaustavio na rijeci Po, gdje su vjerojatno bolest i glad zavladali među njegovim vojnicima, ometajući na taj način njegove ratne napore.

Car Valentinijan III. poslao je u susret Atili tri izaslanika, visoke državne službenike Gennadija Aviena, Trigetija, i papu Lava I., koji je sam sreo Atilu na rijeci Minciju u blizini Mantove i dobio od njega obećanje da će se povući iz Italije i pregovarati s carem o miru. Prošper Akvitanski dao je kratak opis povijesnog sastanka i svu zaslugu za uspješne pregovore pripisuje Lavu I. Prisk izvještava da je Atilu zaustavio praznovjeran strah da ne doživi Alarikovu sudbinu, pošto je Alarik umro nedugo nakon što je opljačkao Rim 410. godine.

Razlozi Atilina povlačenja su vjerojatno bili i logističke prirode. Italiju je 451. pogodila velika glad i, iako su usjevi 452. nešto bolje rodili,  Atilina razorna invazija na ravnice Sjeverne Italije nije omogućila žetvu. Za napredovanje na Rim bile su potrebne zalihe hrane koje nisu bile dostupne u Sjevernoj Italiji, a osvajanje gradova ne bi poboljšalo Atilinu situaciju s opskrbom. Stoga je Atili bilo isplativije zaključiti mir i povući se u svoju domovinu.

Povrh toga, vojska Istočnog Rimskog Carstva pod vodstvom jednog drugog zapovjednika istog imena Aecije, prešla je Dunav i porazila hunske vojne snage koje je Atila ostavio u domovini kako bi zaštitili svoje matične teritorije. Atila se, dakle, suočio s teškim ljudskim i prirodnim pritiscima da se povuče "iz Italije, a da nikad nije kročio južno od rijeke Po". Kao što Hidacije piše u svojoj Chronica Minora:

Smrt

Bizantski car Marcijan (Flavius Marcianus) naslijedio je svog zeta Teodozija II. na bizantskom prijestolju. Novi je car 450. godine odbio plaćati danak Hunima i potom uništio hunsku vojsku u domovini dok je Atila s glavninom snaga bio u vojnom pohodu u Sjevernoj Italiji.

Nakon što je Atila sklopio mir sa Zapadnim Rimskim Carstvom i povukao se iz Italije u svoju palaču preko Dunava, planirao je novu invaziju na Carigrad kako bi natjerao Marcijana na ponovo plaćanje danka, no umro je u prvim mjesecima 453.

Priskovi zapisi navode da je Atila bio na gozbi slaveći svoju posljednju ženidbu s lijepom mladom djevojkom Ildikom (ime sugerira gotičko ili ostrogotsko podrijetlo). Usred veselja, međutim, imao je masovno krvarenje i umro. Nije poznata priroda krvarenja: možda je imao krvarenje iz nosa i ugušio se jer nije reagirao zbog pijanstva, ili je podlegao unutarnjem krvarenju zbog puknuća varikoziteta jednjaka. Varikoziteti jednjaka su proširene vene koje se formiraju u donjem dijelu jednjaka, često uzrokovane kroničnom prekomjernom konzumacijom alkohola. Varikoziteti su vrlo krhki i lako mogu puknuti, što dovodi do smrti zbog krvarenja.

Još jedan izvještaj o njegovoj smrti prvi je put zabilježio rimski povjesničar Marcelin Komes 80 godina nakon navedenih događaja. Izvještava da je "Attila, kralj Huna i uništavatelj europskih pokrajina, proboden rukom i oštricom svoje žene". Jedan moderni analitičar sugerira da je on ubijen, ali većina odbacuje ove izvještaje kao glasine, preferirajući izvještaj Atilinog suvremenika Priska, kojeg je u 6. stoljeću prenio povjesničar Jordan.

Atilini sinovi Elak, Dengizik i Ernak, "u svojoj brzopletoj želji za vlašću, svi su podjednako uništili njegovo carstvo". Oni su "zahtijevali da se zemlje međusobno ravnopravno podijele i da im se ratoborni kraljevi zajedno s njihovim narodima ždrijebom dodijele kao kakvo obiteljsko imanje". Protiv takve odluke da se cijeli narodi zajedno s njihovim kraljevima dodijele kao "robovi najniže vrste", germanski savez predvođen gepidskim kraljem Ardarikom (koji je bio poznat po velikoj lojalnosti prema Atili) pobunio se protiv Huna i sukobio se s njima u Panoniji u Bitci na rijeci Nedao 454. U toj je bitci poginuo Atilin najstariji sin Elak. Atilini sinovi "smatrali su Gote izdajnicima, došli su u njihovu zemlju kao da traže odbjegle robove", napali su ostrogotskog suvladara Valamira (koji se borio uz Ardarika i Atilu na Katalunskim poljima), ali su odbijeni, a dio Huna prebjegao je u Skitiju (vjerojatno pod vodstvom Ernaka). Njegov brat Dengizik pokušao je pokrenuti invaziju preko Dunava 468., ali su ga Ostrogoti porazili u bitci kod Bassianae. Dengizika je sljedeće godine ubio rimsko-gotski general Anagast, nakon čega se vladavina Huna ugasila.

Mnoga Atilina djeca i rođaci poznati su po imenu, a neki čak i po djelima, ali ubrzo su pouzdani genealoški izvori gotovo presušili i čini se da nema provjerljivog načina da se uđe u trag Atilinim potomcima. To nije spriječilo mnoge genealoge u pokušaju rekonstruirati valjane linije podrijetla raznih srednjovjekovnih vladara s Atilom. Jedna od najvjerodostojnijih rekonstrukcija nalazi se u Popisu bugarskih kanova gdje se kao prvi i drugi kanovi spominju mitološki Avitohol (možda Atila) i Irnik (možda Ernak) iz protobugarske dinastije Dulo.

Kasniji folklor i ikonografija

Povjesničar iz 6. stoljeća Jordan uljepšao je Priskovo izvješće, te je u svojim zapisima naveo da je Atila posjedovao "sveti ratni mač Skita", koji mu je osobno poklonio bog Mars učinivši ga time "princem cijelog svijeta".

Krajem 12. stoljeća ugarski kraljevski dvor proglasio je da svoje porijeklo vuku izravno od Atile. Srednjovjekovni povjesničar Lampert od Hersfelda u svojim kronikama izvješćuje da je nešto prije 1071. godine prognana ugarska kraljica Anastazija Kijevska poklonila Atilin mač Otonu Nordheimskom. Čini se da je ovaj mač u biti konjička sablja djelo mađarskih zlatara iz 9. ili 10. stoljeća, koja se danas nalazi u Kunsthistorisches Museumu u Beču.

Anonimni kroničar srednjovjekovnog razdoblja opisao je da su prilikom susreta pape Lava I. i Atile iznad pape letjeli sveti Petar i sveti Pavao s mačem u ruci. Ovu su apoteozu Lava I. kasnije umjetnički prikazali renesansni umjetnici Rafael i kipar Alessandro Algardi, kojima je povjesničar iz 18. stoljeća Edward Gibbon odao počast za uspostavljanje "jedne od najplemenitijih legendi crkvene tradicije".

Prema verziji u srednjovjekovnoj mađarskoj kronici Chronicon Pictum, papa je obećao Atili da će jedan od njegovih nasljednika dobiti svetu krunu (što se odnosi na Svetu mađarsku krunu), ako Atila odustane od osvajanja Rima.

Neke ga kronike opisuju ga kao velikog i plemenitog kralja, a pojavljuje se kao značajan lik u tri nordijske sage: Atlakviða, Volsunga saga, i Atlamál. U Poljskoj kronici Atila e pojavljuje kao Aquila.

Srednjovjekovni svećenici i povjesničari Frutolf Michelsberški i Otto Freisingški isticali su da su neke sage, poput "vulgarnih basni", učinile Teodorika Velikog, Atilu i Ermanarika suvremenicima, premda svaki čitatelj Jordana zna je da to nije slučaj. To se odnosi na takozvane povijesne pjesme o Dietrichu von Bernu (Teodorik), u kojima je Etzel (Atila) prikazan kao prognanik koji je pronašao utočište kod Dietricha od njegovog zlog strica Ermenricha (Ermanarik). Etzel se najviše ističe u pjesmama Dietrichs Flucht i Rabenschlacht. Pojavljuje se također kao Krimhildin drugi plemićki muž u Nibelunzima, u kojima Krimhilda izazove propast Hunskog kraljevstva i kraljevstva njezinih burgundskih rođaka.

Godine 1812. Ludwig van Beethoven došao je na ideju da napiše operu o Atili i za pisanje libreta obratio se Augustu von Kotzebueu, no libreto nikada nije napisan. Godine 1846. Giuseppe Verdi napisao je operu, labavo temeljenu na epizodama Atiline invazije na Italiju.

Prema književnom djelu Glimpses of World History Jawaharlala Nehrua, u Prvom svjetskom ratu je saveznička propaganda nazivala Nijemce "Hunima" nakon govora cara Vilima II. iz 1900. hvaleći Atilinu vojnu hrabrost.

Američka spisateljica Cecelia Holland napisala je povijesni roman Atilina smrt (1973.) u kojem se Atila pojavljuje kao moćna pozadinska figura čiji život i smrt duboko utječu na protagoniste, mladog hunskog i germanskog ratnika.

Ime Atile pojavljuje se u mnogo varijanti na nekoliko jezika: Atli i Atle na staroskandinavskom; Etzel na srednjem visokom njemačkom (Nibelungenlied); Ætla na staroengleskom; Atila, Attila i Etele na mađarskom (Attila je najpopularniji); Atila, Atilla, Atilaj ili Atila na turskom; i Adil i Edil na kazahstanskom; Adil i Edil na mongolskom.

U modernoj Mađarskoj i Turskoj, "Atila" i njegova turska varijacija "Atilla" obično se koriste kao muško ime. U Mađarskoj je nekoliko gradskih toponima nazvano po Atili, primjerice u Budimpešti postoji 10 Atilinih ulica, od kojih je jedna važna ulica iza Budimskog dvorca. Kada su turske oružane snage izvršile invaziju na Cipar 1974. godine, operacija je nazvana po Atili ("Atilin plan").

U filmu Znak pogana iz 1954. filmske kuće Universal Studios, Atilu je glumio Jack Palance.

Prikazi Atile

Vidi još

 Alarik
 Arminije
 Baton
 Bren
 Gajzerik
 Ermanarik
 Hanibal
 Mitridat VI. Pontski
 Onegezije
 Odoakar
 Radagajst
 Spartak
 Teodorik Veliki
 Totila

Izvori

Vanjske poveznice

 Works about Attila at Project Gutenberg

Huni
Vladari

Atila


Une plate-forme de protection des terminaux, en anglais endpoint protection platform (EPP), est une solution déployée sur les terminaux pour empêcher les attaques de logiciels malveillants basés sur des fichiers, détecter les activités malveillantes et fournir les capacités d'investigation et de correction nécessaires pour répondre aux incidents et alertes de sécurité dynamiques.

Les capacités de détection varieront, mais les solutions avancées utiliseront plusieurs techniques de détection, allant des IOC statiques à l'analyse comportementale. Les solutions EPP souhaitables sont principalement gérées dans le cloud, permettant la surveillance et la collecte continues des données d'activité, ainsi que la possibilité de prendre des mesures correctives à distance, que le terminal se trouve sur le réseau de l'entreprise ou à l'extérieur du bureau. De plus, ces solutions sont assistées par des données cloud, ce qui signifie que l'agent de point de terminaison n'a pas à maintenir une base de données locale de tous les IOC connus, mais peut vérifier une ressource cloud pour trouver les derniers verdicts sur les objets qu'il est incapable de classer.

Références

Sécurité informatique

Plate-forme de protection des terminaux


An Patosia clandestina in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Rodolfo Amando Philippi, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Franz Georg Philipp Buchenau. An Patosia clandestina in nahilalakip ha genus nga Patosia, ngan familia nga Juncaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Patosia

Patosia clandestina


La  est un plat de la cuisine espagnole provenant des localités des Pinares de Soria et du massif de la Demanda à Burgos. Il a traditionnellement été considéré comme un plat du pauvre. Aujourd'hui, ce plat est servi dans les hôtels de la région, gagnant un nom et un prestige dans la gastronomie, et dans les pèlerinages populaires des localités.

Notes et références

Soupe espagnole

Caldereta pinariega


Menstrualni ciklus je interval između dvije menstruacije. Prvi dan krvarenja (menstruacije) računa se kao početak menstrualnog ciklusa, a kraj menstrualnog ciklusa je dan prije početka sljedećeg menstrualnog krvarenja. Razmak između menstrualnih ciklusa obično je između 21 i 35 dana.

Menstruacija je cikličko krvarenje iz maternice tijekom plodne dobi, koje nastaje kao posljedica ljuštenja endometrija, ako nije došlo do oplodnje. Naime, ako ne dođe do oplodnje dolazi do pucanja Graafovog folikula jajne stanice, pada razine hormona i ljuštenja maternice. Obično se događa svakih 28 do 29 dana, s tim da taj interval može biti različit i kretati se od 21 do 35 dana.

Menstrualni ciklus počinje u pubertetu. Prva menstruacija obično se javlja između 12. i 13. godine. Najnovije studije pokazuju da djevojčice danas sve ranije ulaze u pubertet. Prekomjerna tjelesna težina faktor je rizika za rani početak puberteta.

Menopauzom završava menstrualni ciklus. Premenopauza počinje kada se razmaci između krvarenja produljuju. Menopauza obično nastupa oko 51. godine.

Mehanizam nastanka
Menstrualni ciklus odvija se na tri razine:

hipotalamus i hipofiza
jajnici
maternica

Hipotalamus i hipofiza reguliraju razinu spolnih hormona. Najvažniji hormoni menstrualnog ciklusa su:

GnRH - hormon koji realizira gonadotropin
FSH - folikulostimulirajući hormon
LH - luteinizirajući hormon

GnRH je hipotalamički hormon koji stimulativno djeluje na hipofizu, koja inicira sintezu povećanih količina FSH i LH hormona. Povećana količina FSH dovodi do sazrijevanja 20 jajnih stanica u jajniku. U isto vrijeme LH ulazi u krvotok, dolazi do jajnika i potiče ih na lučenje hormona estrogena. On utječe na rast endometrija, priprema ga da primi oplođeno jajašce i dovodi do uvjeta za daljnji razvoj maternice i dojki ako dođe do začeća. Pod utjecajem LH i estrogena, jajna stanica sazrijeva i oslobađa se, a taj se proces naziva ovulacija. Obično se oslobađa samo jedna jajna stanica, iako se može osloboditi više stanica. Ako u ovom slučaju dođe do oplodnje, dolazi do pojave blizanaca, trojki ili višeplodne trudnoće.

Nakon ovulacije, iz folikula u kojem se nalazila jajna stanica nastaje privremena endokrina žlijezda – žuto tijelo – koje luči hormon progesteron. Sve dok ne dođe do začeća, žuto tijelo propada i nestaje, a zbog nedostatka progesterona dolazi do ljuštenja endometrija koji odlazi s menstrualnom krvlju, što označava kraj ciklusa.

S obzirom na promjene na jajniku, menstrualni ciklus dijeli se na tri faze:

Folikularna (proliferativna) faza ciklusa
Ovulacijska faza ciklusa
Luteinska ili faza žutog tijela

Folikularna faza
Folikularna faza je faza u kojoj dolazi do rasta i sazrijevanja folikula i jajnih stanica. Ova faza počinje prvim danom menstruacije, a završava sazrijevanjem jajne stanice i ovulacijom. Obično traje 10 do 14 dana. U ovoj fazi FSH stimulira rast mnogih folikula u jajniku, potičući proizvodnju estrogena. Izlučivanje estrogena dovodi do zadebljanja endometrija. U ovoj fazi će sazrijeti samo jedan od 500 do 1000 folikula koji su počeli rasti prvog dana menstrualnog ciklusa. Neposredno prije ovulacije doći će do porasta koncentracije izlučenog LH u hipofizi, što dovodi do prskanja folikula i ovulacije, odnosno izlaska zrele jajne stanice u jajovod.

Ovulacijska faza
Ovulacijska faza traje između 1 i 2 dana. U ovoj fazi jajna stanica se oslobađa iz folikula u procesu koji se naziva ovulacija. Ovulacija nastupa 16 do 36 sati nakon povećanja razine LH, a događa se između 10. i 16. dana prije sljedeće menstruacije. Nakon otpuštanja, jajna stanica se jajovodom počinje kretati prema šupljini maternice i tijekom kretanja može biti oplođena.

Luteinska faza
Luteinska ili faza žutog tijela obično traje 12-16 dana. Nakon ovulacije, pod utjecajem LH, puknuti folikul razvija se u žuto tijelo koje proizvodi progesteron. Djelovanje progesterona i estrogena potiče prethodno proliferirani endometrij da pripremi gusti sloj krvnih žila na koji se oplođeno jajašce može pričvrstiti i dalje razvijati. Ako se jajašce oplodi, taj se sloj krvnih žila pretvara u posteljicu ili placentu. Žuto tijelo nastavlja proizvoditi progesteron i estrogen. Embrinon započinje proizvodnju humanog korionskog gonadotropina (HCG) koji djeluje na žuto tijelo produžujući njegovu funkciju što će osigurati nesmetan razvoj trudnoće i izostanak menstrualnog krvarenja. U luteinskoj fazi progesteron doseže svoju najveću vrijednost.

Ako do oplodnje ne dođe, žuto tijelo kolabira u oblik koji se zove corpus albicans (bijelo tijelo), a koncentracija estrogena i progesterona se smanjuje, što je signal hipotalamusu za početak novog menstrualnoga ciklusa. Na kraju se sloj endometrija ljušti i gubi s menstrualnim krvarenjem.

S obzirom na promjene u sluznici maternice, menstrualni ciklus se dijeli na dvije faze:

proliferativna faza menstrualnog ciklusa i
sekretorna faza menstrualnog ciklusa

Poremećaji menstrualnog ciklusa
Neredovite menstruacije: Nakon prve menstruacije, sljedećih nekoliko menstruacija mogu biti neredovite dok se hormonalni sustav u potpunosti ne razvije. Poremećaj razine hormona prije menopauze također dovodi do neredovitih ciklusa. Emocije mogu uvelike utjecati na hormone koji reguliraju ovaj ciklus, pa tako stres može uzrokovati menstrualne nepravilnosti. Vjeruje se da apsolutno redoviti menstrualni ciklus ne postoji.

Izostanak menstruacije (amenoreja): Potpuni izostanak menstruacije vrlo je rijedak i može imati različite uzroke. Ponekad himen potpuno zatvori vaginu i spriječi istjecanje menstrualne krvi, uzrokujući bol i oteklinu. U drugim slučajevima, odsutnost je povezana s nepravilnim razvojem maternice. Odsutnost također može biti uzrokovana: stresom, naglim gubitkom težine, dugotrajnim bolestima, cistama. Menopauza je također razlog izostanka menstruacije.

Oligomenoreja najčešći je poremećaj ciklusa u adolescentnih djevojaka, a predstavlja poremećaj ritma ciklusa kada je razmak između dvije menstruacije duži od šest tjedana, ali kraći od jedne godine. Postoji primarna i sekundarna. Primarna oligomenoreja znači da se ciklusi produljuju od prve menstruacije, a sekundarna se oligomenoreja javlja nakon određenog razdoblja redovitih menstrualnih ciklusa.

Obilna menstruacija (menoragija): Menstruacija koja traje dulje od 8 dana i rezultira obilnim, svijetlocrvenim krvarenjem s ugrušcima smatra se poremećenom. Obično su uzrok fibroidi - tumori maternice koji imaju fibroznu strukturu. Infekcije maternice i jajovoda, kao i korištenje intrauterinih kontraceptiva također mogu uzrokovati menoragiju.

Krvarenje između menstruacija (metroragija): Može se pojaviti u različitim oblicima od točkastog do obilnog krvarenja. Uzrok tome mogu biti intrauterini kontraceptivi, kontracepcijske pilule, tumori vrata maternice i maternice.

Bolna menstruacija (dismenoreja): mnogo su češće kod žena koje nisu rađale. Bolovi se obično javljaju neposredno prije ili na samom početku menstruacije i traju jedan do dva dana kada je krvarenje najjače. Ako dismenoreja nije posljedica neke bolesti, onda je uzrokovana prekomjernom proizvodnjom prostaglandina. To je primarna dismenoreja. Sekundarna dismenoreja počinje dva ili više dana prije menstruacije, pogoršava se tijekom menstruacije i traje duže od primarne. Uzrok ove bolesti može biti infekcija zdjeličnih organa ili neka druga bolest, stoga je najbolje konzultirati liječnika.

PMS (predmenstrualni sindrom): ciklička je pojava različitih vrsta tegoba koje se obično javljaju kod žena 5-10 dana prije menstruacije. Simptomi su vrlo različiti kao i njihova učestalost. Najčešći simptomi su: nervoza, razdražljivost, povećana psihička osjetljivost, plačljivost, stalni osjećaj gladi, nadutost, natečene dojke, pojačana želja za slatkim. Često uključuju: akne, glavobolju, grlobolju, mučninu, nespretnost, osip, bol u križima i dr. Nestaju prvog dana menstrualnog krvarenja. Ne postoji poseban lijek za PMS jer su problemi svake žene individualni. No, pokazalo se da kod žena koje su posebno osjetljive i imaju izražen PMS, pomaže dijeta. U razdoblju PMS-a treba izbjegavati kavu i sve druge namirnice koje sadrže kofein, preslanu hranu jer zadržava vodu u tijelu i pojačava osjećaj nadutosti, alkohol i hladna pića te treba jesti više voća i povrća i što laganiju hranu, kao i piti magnezij.

Izvori

Menstrualni ciklus


ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් කණ්ඩායම 2021 මැයි මාසයේදී බංග්ලාදේශයේ සංචාරය කළේ එක්දින ජාත්‍යන්තර (එදිජා) තරග තුනකට ක්‍රීඩා කිරීම සඳහා ය. සියලුම තරග ෂර්-ඊ-බංගලා ජාතික ක්‍රිකට් ක්‍රීඩාංගණයේදී පැවැත්විණි. එදිජා තරඟමාලාව 2020-2023 අයිසීසී ක්‍රිකට් ලෝක කුසලාන සුපර් ලීගයේ කොටසක් විය. මුලදී, සංචාරය 2020 දෙසැම්බර් මාසයේදී පැවැත්වීමට නියමිතව තිබුණි. ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් කණ්ඩායම 2021 මැයි 16 වැනිදා බංග්ලාදේශයට පැමිණියේ, ශ්‍රී ලංකාවේ පැවැත්වෙන තරග දෙකකින් සමන්විත ටෙස්ට් තරගමාලාවකින් පසුවයි.

සංචාරයට පෙර, කුසල් පෙරේරා ශ්‍රී ලංකාවේ නව එක්දින නායකයා ලෙස පත් කරන ලද්දේ, දිමුත් කරුණාරත්න වෙනුවටය.

බංග්ලාදේශය පළමු එක්දින තරගය ලකුණු 33කින් ජය ගත්තා. වර්ෂාවෙන් බලපෑමට ලක්වූ දෙවැනි එක්දින තරගය ලකුණු 103කින් ජය ගනිමින් තරගමාලාව අපරාජිතව පෙරමුණ ගැනීමට ඔවුහු සමත් වූහ. එය ශ්‍රී ලංකාවට එරෙහිව බංග්ලාදේශය ලැබූ පළමු ද්විපාර්ශ්වික තරගමාලා ජයග්‍රහණය විය. ශ්‍රී ලංකාව තෙවැනි තරගය ලකුණු 97කින් ජයගත් අතර බංග්ලාදේශය තරගමාලාව 2-1ක් ලෙස ජය ගත්තේය.

සංචිත

2021 මැයි 1 වන දින බංග්ලාදේශය තරඟමාලාවට පෙර පුහුණුවීම් ආරම්භ කිරීම සඳහා ක්‍රීඩකයින් 23 දෙනෙකුගෙන් යුත් මූලික සංචිතයක් නම් කරන ලදී. මූලික සංචිතයට නම් කළ රුබෙල් හොසේන් සහ හසන් මහමුද්, ආබාධ හේතුවෙන් එක්දින තරඟවලින් ඉවත් විය. මොහොමඩ් නයිම්, තයිජුල් ඉස්ලාම්, ෂොහිදුල් ඉස්ලාම් සහ අමිනුල් ඉස්ලාම් බංග්ලාදේශය වෙනුවෙන් පොරොත්තු ක්‍රීඩකයන් ලෙස නම් කර ඇත. මොහොමඩ් නයිම් තෙවැනි එක්දින තරගය සඳහා ඔවුන්ගේ සංචිතයට නම් කර ඇත.

පුහුණු තරග

1 වන තරගය

2 වන තරගය

එදිජා තරගමාලාව

1 වන තරගය

2 වන තරගය

3 වන තරගය

යොමු කිරීම්

බාහිර සබැදි

 ESPN Cricinfo හි තරගමාලා පිටුව

ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ බංගලාදේශ තරග සංචාරය 2021


Ovidiu Șurianu (n. 28 noiembrie 1918, Șurdești, Maramureș - d. 1977) a fost un scriitor român de literatură științifico-fantastică.

Biografie
Ovidiu Șurianu s-a născut în 1918 la Șurdești, Maramureș. A debutat în literatura științifico-fantastică în 1962, cu povestirea "Vrăjitorul". Șurianu a fost președinte de onoare și îndrumător al cenaclului timișorean H.G. Wells. A publicat volumele: Cheia comorilor (1965), Întîlnire cu Hebe (1972), cartea de benzi desenate Galbar (1973). A decedat în 1977.

Lucrări

Colecții de povestiri
 Cheia comorilor (Editura Tineretului, 1965). Conține:
 "Întâlnire în Țara Pulberii", povestire
 "Cheia comorilor", povestire
 "Vrăjitorul", povestire
 "O aventură pe Insula Dragonilor", povestire

 Întîlnire cu Hebe (Editura Albatros, 1972). Conține:
 "Galbar", povestire
 "Întîlnire cu Hebe", nuvelă

Povestiri
 "Vrăjitorul" (1965, Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 192). Republicată în Fugă în spațiu-timp: povestiri științifico-fantastice de autori români, antologie de Ion Hobana din 1981. Aurel Crișan este un inventator foarte talentat. Prietenii săi din copilărie i-au zis Vrăjitorul datorită invențiilor sale. Așa și este: cu ajutorul dispozitivelor sale Aurel este capabil să facă miracolele pe care numai vrăjitorii erau în stare să le facă.
 "Cheia comorilor" (1965)
 "Întâlnire în Țara Pulberii" (1965)
 "O aventură pe Insula Dragonilor" (1965)
 "Galbar" (1972, Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 360-361)
 "Semnalele" (antologia Oameni și stele editată de Victor Zednic, 1975). Viorel Banu s-a îndrăgit nebunește de Otilia, dar nu a îndrăznit să-i mărturisească asta.
 "S-a născut un munte" (1965, Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 259-260). Republicată în Pe lungimea de undă a Cosmosului: Culegere de povestiri științifico-fantastice românești din 1967, Editura Tineretului, Colecția SF. Economia României are nevoie de fier. Inginerul Emil Drogan a găsit o modalitate de a prinde un asteroid din fier care cântărește 11 miliarde de tone și îl aduce încet pe teritoriul țării. Dar chiar și pentru știința românească avansată, această sarcină nu este una prea simplă.
 "Pădurea scorpionilor" (în Paradox nr. 3 din mai 1978, pp. 21, postum). Povestirea a fost scrisă ca parte a unui volum omonim care trebuia să apară la Editura Albatros în colecția Fantastic Club.

Eseuri
 Cuvânt înainte în Povestiri științifico-fantastice (1972), editori Gheorghe Baltă, Marcel Luca, Doru Treta

Note

 Opinii: Science-fictionul în actualitatea timișoreană (anchetă, răspund: Sergiu Fărcășan, Ion Hobana, Adrian Rogoz, Ovidiu Șurianu) Colecția "Povestiri științifico-fantastice" nr. 448 / 15.07.1973

Legături externe
 Ovidiu Șurianu, isfdb.org
 Ovidiu Șurianu, goodreads.com
 Ovidiu Șurianu, hgwells.ro
Ovidiu Șurianu, fantlab.ru

Vezi și
Lista scriitorilor de literatură științifico-fantastică români
 CPSF 101-200
 CPSF 201-300
 CPSF 301-400
 CPSF 401-466
 Sandu Florea
 Galbar
 Lista cărților științifico-fantastice publicate în România
 Lista volumelor publicate în Colecția Fantastic Club
 Pro-Scris
 Pe lungimea de undă a Cosmosului

Nașteri în 1918
Decese în 1977
Scriitori români de literatură științifico-fantastică

Ovidiu Șurianu


Wiktor Andrejewitsch Krawtschenko (; * 5. Dezember 1943 in Bogdanowitsch) ist ein russischer Admiral sowie ehemaliger Kommandeur der russischen Schwarzmeerflotte und Chef des Hauptstabes der Russischen Marine.

Leben
Krawtschenko arbeitete nach Abschluss der Schule in einer Fabrik und trat daraufhin in die Offiziershochschule der Sowjetischen Marine M.W. Frunse ein, die er 1968 absolvierte. Anschließend diente er in der Schwarzmeerflotte als Gefechtsabschnittskommandeur, Erster Offizier und Kommandeur eines U-Boots. 1974 schloss er Speziallehrgänge für Offiziere ab und wurde als Stabschef und Kommandeur einer U-Bootdivision eingesetzt. 1978 absolvierte er die Seekriegsakademie, 1990 die Militärakademie des Generalstabes und wurde 1. Stellvertreter des Stabschefs der Schwarzmeerflotte. Ab 1991 diente er als 1. Stellvertreter des Kommandeurs der Baltischen Flotte und wurde von 1996 bis 1998 zum Kommandeur der Schwarzmeerflotte ernannt. Von 1998 bis 2005 nahm er den Posten des Chefs des Hauptstabes und 1. Stellvertreters des Oberkommandierenden der Russischen Marine ein. Auf Befehl des Verteidigungsministers der Russischen Föderation wurde Krawtschenko im Februar 2005, nach Erreichen der Diensthöchstdauer, in den Ruhestand versetzt.

Krawtschenko ist seit 2006 Präsident des Fonds Moskau-Sewastopol, der zur sozialen Unterstützung der Landesflotten gegründet wurde. Er ist verheiratet und hat eine Tochter.

Auszeichnungen
 Orden "Für militärische Verdienste"
 Orden "Für den Dienst am Vaterland in den Streitkräften der UdSSR" 3. Klasse
 Staatspreis der Russischen Föderation
 Verdienstorden für das Vaterland
 weitere Medaillen

Weblinks
 Biografie (russisch), abgerufen am 13. Mai 2012

Einzelnachweise

Militärperson (sowjetische Marine)
Admiral (Russische Föderation)
U-Boot-Kommandant (Sowjetische Marine)
Träger des russischen Ordens für Militärische Verdienste
Träger des Staatspreises der Russischen Föderation
Träger des Verdienstordens für das Vaterland
KPdSU-Mitglied
Russe
Sowjetbürger
Geboren 1943
Mann

Wiktor Andrejewitsch Krawtschenko (Admiral)


Grčki šahovski savez (grč.: Ελληνική Σκακιστική Ομοσπονδία / Elliniki Skakistiki Omospondia), krovno tijelo športa šaha u Grčkoj. Sjedište je u Ateni, Av. Syggrou 25. Osnovan je 1948. Grčka pripada europskoj zoni 1.5a. Predsjednik je Georgios Makropoulos (ažurirano 21. listopada 2019.).

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice

Šah u Grčkoj
Grčka

Grčki šahovski savez


De Gasparis ist ein Einschlagkrater am westlichen Rand der Mondvorderseite, westlich des Mare Humorum, südöstlich des Kraters Cavendish und südwestlich von Liebig.

Auffällig ist der stark erodierte Krater durch das Mondrillensystem der Rimae de Gasparis, die den Kraterrand wie auch das Innere einander überschneidend durchfurchen.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem italienischen Astronomen Annibale de Gasparis offiziell benannt.

Weblinks

 de Gasparis auf The-Moon Wiki
 Tectonic 'wrinkles' in Crater De Gasparis

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

De Gasparis (Mondkrater)


Ontario, Kanada'nın 10 eyaletinden birisidir. Eyaletler arasında nüfus olarak en kalabalık eyalettir. 10 eyalet arasında yüzölçümü bakımından 2. sıradadır. 10 eyalate, eyalet statüsünde olmayan 3 bölge eklendiğinde ise yüzölçümü bakımından 4. sırada yer almaktadır. Kanada'nın doğu-orta kısmında Doğu Kanada bölgesinde yer alır. Eyaletin başkenti, aynı zamanda ülkenin en kalabalık kenti olan Toronto'dur. Federal başkent olan Ottawa'da, Ontario eyaletinde yer almaktadır. Ontario 13,448,494 nüfus sayısı ille (2016 itibarıyla) Kanada'nın toplam nüfusunun yaklaşık %38,3'ünü temsil eder. Bunun yanında, her yıl Kanada'ya göçmen olarak gelen yaklaşık 300.000 kişinin %53'ü yaşamak için Ontario'yu tercih etmektedir. Eyaletin yüzölçümü ise 1.076.395 km²'dir. Resmi dili İngilizcedir.

Ontario'da Kolej Eğitimi
Kanada vatandaşı olan herkes Ontario'daki tüm kolejlere başvuru yapabilmektedir.

Ayrıca bakınız

 Ontario'daki şehirler listesi
 Ontario'daki kasabalar listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Ontario Hükümeti Resmi Sitesi
 Turizm Ontario Resmi Sitesi
 Ontario Bilgi Sitesi

Ontario


Mordechai "Motta" Gur (, Jerusalén, 6 de mayo de 1930 - Tel Aviv, 16 de julio de 1995) fue un militar y político israelí. Llegó a teniente general del ejército israelí, Jefe de Estado Mayor, diputado y Ministro. Como jefe de la 55. Brigada de Paracaidistas (Reserva), Mordekhay Gur lideró los primeros soldados israelíes que entraron en la Ciudad Vieja de Jerusalén durante la Guerra de los Seis Días por la Puerta de los Leones y primero en llegar al Muro de las Lamentaciones. Las imágenes de los paracaidistas llorando ante el Muro, y la voz de Gur gritando por la radio militar "¡La colina del Templo está en nuestras manos!" se convirtió en uno de los símbolos más impactantes de la guerra para la opinión pública israelí.

En 1992 fue nombrado viceministro de defensa, cargo que ostentó hasta su muerte. Enfermo de un cáncer terminal, se suicidó de un disparo en la cabeza el 16 de julio de 1995 en Tel Aviv, a los 65 años.

Referencias

Enlaces externos
 Ficha de Mordechai Gur del Ministerio Israelí de Asuntos Exteriores

Militares de Israel del siglo XX
Generales de Israel
Comandantes en jefe de las Fuerzas de Defensa de Israel
Judíos de Israel
Políticos de Israel del siglo XX
Suicidas de Israel
Suicidas por arma de fuego
Suicidios masculinos
Suicidios en 1995
Nacidos en Jerusalén
Fallecidos en Tel Aviv

Mordechai Gur


Der Ruisseau de Thiaumont ist ein etwa eineinhalb Kilometer langer Bach in der  wallonischen Provinz Luxemburg und der linke Quellbach des Beyermillebaaches.

Verlauf
Der Der Ruisseau de Thiaumont  entspringt  in einer Wiesenlandschaft am Westrand eines kleinen Wäldchens westlich von Attert-Thiaumont auf einer Höhe von etwa  Er fließt zunächst nordwärts durch Grünland und wird dabei von einem schmalen Saum aus Büschen und Bäumen begleitet. Der Bach dreht dann mehr und mehr nach Nordosten und vereinigt sich schließlich nordwestlich von Attert-Lischert auf einer Höhe von etwa  mit dem aus dem Südosten kommenden  Ruisseau de Lischert zum Beyermillebaach

Einzelnachweise

Attert

Thiaumont (Beyermillebaach)


Dimitar Kovačevski (en ) est un homme d'État macédonien né en  à Kumanovo, membre de l'Union sociale-démocrate de Macédoine (SDSM). Il est président du gouvernement depuis le .

Formation
Dimitar Kovačevski naît à Kumanovo en .

Après des études secondaires commencées à Kumanovo et terminées à Waterville, dans l'État américain du Minnesota, il obtient son premier diplôme en  à la faculté de sciences économiques de l'université Saints-Cyrille-et-Méthode de Skopje. Cinq ans plus tard, il y passe avec succès son master.

Il obtient en  un doctorat en sciences économiques de l'université du Monténégro.

Vie professionnelle

Secteur privé
La carrière de Dimitar Kovačevski commence en  au sein de . Il en devient directeur commercial et des ventes en , puis directeur de la communication commerciale en . Il est promu deux ans plus tard directeur de la communication, avant d'être nommé en  directeur des ventes nationales.

En , il est recruté pour le poste de directeur général de one.Vip, la branche mobile de l'opérateur de téléphonie A1 Macedonia. Entre  et , il travaille comme haut responsable d'une start-up du secteur des énergies renouvelables.

Université
Dimitar Kovačevski poursuit en parallèle une carrière universitaire, qu'il commence en  en qualité de professeur assistant sur le campus de l'université de New York à Skopje. En , il est recruté au sein de la faculté de commerce, d'économie et de gestion de l'université américaine de Skopje, toujours comme professeur assistant. Il est promu au rang de professeur associé six ans plus tard.

Vie politique

Débuts
En , Dimitar Kovačevski adhère à l'Union sociale-démocrate de Macédoine (SDSM). À la suite de la formation du gouvernement Zaev II en , il est nommé ministre adjoint des Finances.

Président du gouvernement
Dimitar Kovačevski est élu le  président de l'Union sociale-démocrate par  sur  face à deux concurrents. Il succède ainsi à Zoran Zaev, dont il était le candidat favori, à la suite de la démission de ce dernier en conséquence des mauvais résultats du parti aux élections municipales du mois d'octobre précédent, et est pressenti pour devenir également président du gouvernement. Une semaine plus tôt, Zoran Zaev avait conclu un accord avec le parti albanais Alternative pour remplacer le Mouvement Besa au sein de la majorité parlementaire, assurant la stabilité de la coalition gouvernementale.

Le , le président de la République Stevo Pendarovski lui confie formellement le mandat de former le nouveau gouvernement macédonien, une semaine après la démission officielle de Zoran Zaev. Il dispose alors de vingt jours pour présenter son exécutif et obtenir la confiance des parlementaires. Il présente son programme le , réaffirmant son intention de mener à bien la procédure d'adhésion de la Macédoine du Nord à l'Union européenne et d'organiser les prochaines élections législatives au terme naturel de la législature, en . Son gouvernement obtient ensuite la confiance de l'Assemblée par  favorables.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Politique en Macédoine du Nord
 Gouvernement Kovačevski

Président du gouvernement de Macédoine du Nord
Naissance en 1974
Naissance à Kumanovo
Naissance en RS de Macédoine

Dimitar Kovačevski


Le samish ( en samish) est un dialecte du salish des détroits, langue amérindienne de la famille des langues salish parlée par les  ( en samish) aux États-Unis, dans l'État de Washington. Le dialecte et la langue sont en voie d'extinction.

Écriture

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes
 Salish des détroits

Liens externes

Inventaire de langues
Inventaire de langues amérindiennes
Langue salish de la côte
Langue amérindienne en Amérique du Nord
Langue amérindienne au Canada
Langue amérindienne en Colombie-Britannique
Langue amérindienne aux États-Unis
Langue dans l'État de Washington

Samish


259387 Atauta este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
259387 Atauta este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Sierra Nevada de Alfredo Sota. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,74 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 4,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 259001-260000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2003
Centura de asteroizi

259387 Atauta


João Cotistis (), segundo Conde Marcelino, foi o líder de uma rebelião de curta duração no Império Bizantino. Foi mencionado na História das Guerras de Procópio de Cesareia, bem como nos Anais de Conde Marcelino.

Vida

As origens de João Cotistis são incertas. Em 537, estava servindo no exército bizantino como infante. Estava estacionado em Dara, onde iniciou uma revolta militar contra o imperador  . Provavelmente foi declarado imperador, porque as fontes o descrevem como "tirano", que era o termo frequentemente usado para imperadores usurpadores. Foi morto em batalha quatro dias após o início de sua rebelião. De acordo com o historiador do Procópio de Cesareia: "Na cidade de Dara ocorreu o seguinte evento. Havia um certo João lá servindo em um destacamento de infantaria; este homem, em conspiração com alguns poucos soldados, mas não todos, apoderou-se da cidade, tentando fazer-se tirano. Depois, estabeleceu-se num palácio como se fosse uma cidadela, e fortalecia a cada dia a sua tirania. E se não tivesse acontecido que os persas continuassem a manter a paz com os romanos, dano irreparável teria vindo deste caso para os romanos. Mas, como foi, isso foi impedido pelo acordo que já havia sido alcançado, como eu disse." O acordo mencionado por Procópio foi a Paz Eterna de 532, que foi assinado no final da Guerra Ibérica. A rebelião ocorreu durante um período de cooperação entre o Império Bizantino e o Império Sassânida, as duas grandes potências do Oriente Médio. Justiniano estava concentrando seus recursos em suas guerras de reconquista contra os vândalos no norte da África e na Itália contra os ostrogodos, negligenciando as defesas do Império Bizantino no Oriente.

Procópio continua: "No quarto dia da tirania alguns soldados conspiraram juntos, e por conselho de Mamas, o sacerdote da cidade, e Anastácio, um dos cidadãos notáveis, subiram ao palácio ao meio-dia, cada homem escondendo uma pequena espada sob sua roupa. E primeiro na porta do pátio encontraram alguns guarda-costas, os quais mataram imediatamente. Então entraram no apartamento dos homens e prenderam o tirano; mas alguns dizem que os soldados não foram os primeiros a fazer isso, mas enquanto ainda hesitavam no pátio e trêmulos com o perigo, um certo vendedor de salsichas que estava com eles entrou correndo com seu cutelo e, ao encontrar João, o feriu inesperadamente. Mas o golpe que lhe foi desferido não foi fatal, continua o relato, e ele fugiu com grande clamor e de repente caiu entre esses mesmos soldados. Assim, colocaram as mãos sobre o homem e imediatamente incendiaram o palácio e o queimaram, para que não houvesse esperança de lá para aqueles que faziam revoluções; e João levaram à prisão e amarraram. E um deles, temendo que os soldados, ao saber que o tirano sobreviveu, pudessem novamente causar problemas à cidade, matou João, e assim parou a confusão. Tal, então, foi o progresso dos eventos que tocam esta tirania." Nos Anais, Conde Marcelino também menciona a morte de John Cotistis: "Também no Oriente, João Cotistis foi morto em Dara enquanto usurpava o poder antes que pudesse empreender qualquer ação hostil contra o imperador."

Bibliografia

Militares do Império Bizantino do século VI
Usurpadores do Império Bizantino do século VI

João Cotistis


ගාල්ල යනු ශ්‍රී ලංකාවේ දකුණු පළාතේ පිහිටි අගනගරයයි. එය වර්ග සැතපුම් 6.5 ක් පුරා පැතිර පවතී. එය යුනෙස්කෝ සංවිධානය විසින් ලෝක උරුම නගරයක් ලෙස ද නම් කර ඇත. ගාල්ල පුරාණයේ සිටම වෙළද නගරයක් ලෙස ප්‍රසිද්ධව පවතී. ගාලු වරාය, ඉන්දියන් සාගරය තුළ එහි පිහිටීම නිසාම සුවි‍ශේෂී වරායක් ලෙස ප්‍රසිද්ධව ඇති අතර ඇතැම් විද්වතුන්ගේ මතය වන්නේ පැරණි බයිබලයේ සදහන් දකුණු ආසියාවේ මහා වෙළද නගරය වන ටර්ෂීෂ්, ගාල්ල විය හැකි බවයි.

ගාල්ල නගරය සතුව පවතින පාසල් අතර රිච්මන්ඩ් විද්‍යාලය හා  ඇලෝසියස් විද්‍යාලය,  විද්‍යාලෝක විද්‍යාලය , මහින්ද විද්‍යාලය, සවුත්ලන්ඩ් බාලිකා විද්‍යාලය, සංඝමිත්ත බාලිකා විද්‍යාලය, රිපන් බාලිකා විද්‍යාලය ප්‍රමුඛස්ථානයක් ගනී. මෙම නගරය අනාධිමත් කාලයක සිට රේන්ද කර්මාන්තයට මෙන්ම කලුවර කැටයම් හා කැස්බෑපොතු කැටයම්  සඳහා ද ප්‍රසිද්ධියක් උසුලයි.

ගාල්ල නගරයෙන් බිහිවූ උගතුන් අතර මාර්ටින් වික්‍රමසිංහ, මහාචාර්ය සිරිල් පොන්නම්පෙරුම, මහාචාර්ය සෙනරත් පරණවිතාන, මහාචාර්ය එදිරිවීර සරච්චන්ද්‍ර මහාචාර්ය  බන්දුසේන ගුණසේකර ආදීන් ප්‍රමුඛ වේ.දේශපාලන ක්ෂේත්‍රයට සම්බන්ධ වූ සුප්‍රසිද්ධ චරිත ලෙස සී.ඩබ්ලිව්.ඩබ්ලිව්.කන්නන්ගර මහතා,එච්.ඩබ්.අමරසූරිය මහතා,විජයානන්ද දහනායක මහතා ආදීන් හදුන්වා දිය හැකි වේ.

ඉතිහාසය
සලමොන් රජ ඇත් දළ, මොණරුන් හා වෙනත් වටිනා භාන්ඩ ගෙන්වා ගත් ඓතිහාසික තර්ෂිෂ් වරාය ගාලු වරාය බව ජේම්ස් එමර්සන් ටෙන්නෙන්ට් පෙන්වා දෙයි. ක්රි.පූ 1400 ටත් පෙර සිට ශ්‍රි ලංකවේ සිට විදේශයන් වෙත කුරුඳු අපනයනය කර ඇති අතර එම අපනයනයන් සදහා ප්‍රධාන වෙළඳ අන්තරාල මද්‍යස්තානය ලෙස ගාලු වරාය භාවිත කර ඇත. බටහිර ජාතිකයන් ලංකාවට යටත් කරගනීමටත්  පෙර සිටම ගාල්ල වරාය රටෙහි ප්‍රධාන වරාය ලෙස භවිතා කර ඇත. පර්සියානු ජාතිකයන්, අරාබි ජාතිකයන්, ග්‍රීක ජාතිකයන්, රෝම ජාතිකයන්, මැලේ ජාතිකයන්, ඉන්දීය ජාතිකයන්, චීන ජාතිකයන් ගාල්ල වරාය හරහා ව්යාපාරික කටයුතු කරන ලදී.  ක්රි.ව 1411 දී චීන ජාතික අද්මිරාල් කෙනෙකු වන ෂැන් හේ ගේ ශ්‍රි ලංකාවෙහි දෙවන සංචාරය නිමිත්තෙන් චීන, දෙමළ සහ පර්සියානු  භාෂා තුනෙන්ම ගල් පුවරුවක කොටා ඇති ගාල්ල ත්රෛභාෂික ලේඛනය සාදන ලදි. ළොරෙන්සො ද අල්මෙදා ප්‍රමුඛ පෘතුගීසි නාවික කන්ඩායමක් ක්රි.ව 1502 දී ගාල්ල වරායට පැමිණීමත් සමග ගාල්ල "නූතන" ඉතිහාසය ආරම්භ විය. 1640 දී, පෘතුගීසි, ලන්දේසි පෙරදිග ඉන්දියානු සමාගම යටත් විය. "හිරු", "සඳ" සහ "තරු" ලෙස හඳුන්වන ප්‍රාකාර තුනක් සහිත ඝන කළුගල් යොදාගෙන ඉදි කර ඇති වර්තමාන ගාලු කොටු පවුර 1663 වසරේ දී ලන්දේසින් විසින් ඉදිකරන ලදි. 1796 දී ශ්‍රි ලංකාව බ්‍රිතාන්‍ය ජාතිකයන් විසින් යටත් කර ගත් පසු  ඔවුන් ගාලු කොටුව නොවෙනස් කර දිස්ත්රික් පරිපාලන මධ්යස්ථානයක් ලෙස භාවිත කරන ලදි.

පාලනය
1865 වසරේදී මහ නගර ආඥාපනත යටතේ පිහිටුවන ලද ගාල්ල නගර සභාව මගින් ගාල්ල නගරය පාලනය කරයි.ඒ වන විට මෙම නගර සභාව රටේ තුන්වන මහ නගර සභාව විය. 1939 දී නගරයේ නගරාධිපති විජේනන්ද දහනායක මහතා පත්කරන ලදී. පසුව ඔහු පස්වන අගමැතිවරයා බවට පත්විය.

2009 වර්ෂයේ සිට 2016 දක්වා කාලය තුළ සේවය කළ මෙත්සිරි ද සිල්වා මහතා අවසන් වරට පත්කළ නගරාධිපතිවරයා විය. නගරයේ ප්‍රදාන දර්ශනය වන්නේ "ගාල්ල මහ නගර සභාවට බදු ගෙවිය යුතු පුරවැසියන්ට සාපේක්ෂව වැඩිදියුණු කළ උපයෝගීතා සේවාවන් සැපයීම මගින් මද්‍යස්ථ නගර ගොඩනැගීම" යන්නයි.

ගාල්ල නගරයේ ජනගහනය
ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රමිතීන්ට අනුව ගාල්ල නගරය සැලකිය යුතු නගරයක් වන අතර එහි ජනගහනය 91,000 ක් වන අතර බහුතරය සිංහල ජාතියකි. විශේෂයෙන් ඉපැරණි ගාලු වරායේ පදිංචි කර ඇති අරාබි වෙළෙන්දන්ගෙන් පැවත එන පුද්ගලයන්බ සිටි. බලකොටුව තුළ විශාල ශ්‍රී  ලාංකික මුස්ලිම් පල්ලි විශාල ප්‍රමාණයක්  පවතී.

2004 සුනාමි ව්‍යසනය
විශාල මිනිස් ජිවිත ප්‍රමාණයක් අහිමි කරමින් 2004 වසරේ ශ්‍රි ලංකාවට බලපෑ සුනාමි ව්‍යවසනය හේතුවෙන් ගාල්ල නගරයටද දැඩි හානි සිදුවූ අතර, මේ සම්බන්ධව පළවූ මාධ්‍ය වාර්තා හේතුවෙන් ජාත්‍යන්තර මාධ්‍ය අවධානයට ගාල්ල නගරය ලක් විය.

කෙසේ වෙතත් සුනාමියෙන් හානියට පත්වූ ගාල්ල ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් ක්‍රිඩාංගනය, බස් නැවතුම් පල ඇතුළු නගරයේ බොහොමයක් දෑ මේ වනවිට නැවතත් ගොඩ නංවා තිබෙයි.

සංචාරක ආකර්ෂණ
ගාලු කොටුව - මෙය පෘතුගීසින් විසින් ක්‍රි.ව. 1505 දී ලංකාව ආක්‍රමණය කරනු ලදුව සතුරු කරදර වලින් ආරක්ෂා වීම සඳහා සාදවන ලද බලකොටුවකි.
ගාල්ල ප්‍රදීපාගාරය - පුරාණ ගාලු කොටුව තුල, මුහුදු වෙරළට ආසන්නයෙන් ඉදිකරන ලද ප්‍රදීපාගාර කණුවකි. එය නඩත්තු කිරීම සහ එහි මෙහෙයුම් පවත්වා ගැනීම සිදු කරනු ලබන්නේ ශ්‍රී ලංකා වරාය අධිකාරිය විසිනි.
ගාලු කොටුව ඔරලෝසු කණුව - ගාලු කොටුව කොටු බැම්මෙහි පිහිටුවා තිබෙන ඔරලෝසු කණුව මෙරට ඉදිකොට තිබෙන පැරණිතම ඔරලෝසු කණු අතුරින් එකක් වේ.
රූමස්සල කන්ද - ගාල්ල පිහිටි රූමස්සල කන්ද හේතුවෙන් ද නගරය ප්‍රසිද්ධ වී ඇත. ඉතා දුර්ලභ වර්ගයේ ශාඛ වලින් යුතු, වර්ග ප්‍රමාණය හෙක්ටයාර 150කින් හා උසින් මීටර 100කින් සමන්විත වූ වන දහනකි. තෙත් කළාපයේ මෙන්ම වියළි කළාපයේ ශාඛ වර්ගද දක්නට ලැබෙන මෙහි සීමාව ලෙස වැල්ලේ දේවාලය සිට බොනවිස්ටා කොරල්පරය දක්වා මුහුද අද්දර සීමාව සැළකේ.
ගාල්ල ජාතික කෞතුකාගාරය - මෙරට ජාතික කෞතුකාගාර හතර අතුරින් ගාල්ල පිහිටුවා ඇති කෞතුකාගාරය වේ.
සමුද්‍ර කෞතුකාගාරය, ගාල්ල - මෙරට සමුද්‍ර කෞතුකාගාර ද්විත්වය අතුරින් ගාල්ල පිහිටුවා ඇති සමුද්‍ර කෞතුකාගාරය වේ.
හිනිඳුම කල්වාරි පුදබිම
වතුරවිල ආරණ්‍ය සේනාසනය

පින්තූර ගැලරිය

ආශ්‍රිත ලිපි
 ගාල්ල අවට පිහිටි විශේෂ ස්ථාන
 කන්දේ විහාරය

අඩවියෙන් බැහැර පිටු
 අපේ උරුමය
 ගාල්ල දිස්ත්‍රික් ලේකම් කාර්යාලය
 ගාල්ල මහා නගර සභාව
Aloysius college
Richmond college
Mahinda college galle

ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන
ගාල්ල
අගනගර - ශ්‍රී ලංකාව

ගාල්ල


Craterellus tubaeformis (Elias Magnus Fries, 1821 ex Lucien Quélet, 1888), sin. Cantharellus tubaeformis (Elias Magnus Fries 1821), care coabitează, fiind un simbiont micoriza (formează micorize pe rădăcinile arborilor), este cunoscut în România sub numele trompeta căprioarei sau gălbiori iernatici, fiind o ciupercă comestibilă din încrengătura Basidiomycota, în familia Cantharellaceae și de genul Craterellus. Această specie este răspândită în România, Basarabia și Bucovina de Nord, crescând în grupuri mari, adesea în mase, dezvoltându-se, mereu pe sol mai mult sau mai puțin acru și aproape mereu bine ascunsă sub frunziș, în păduri de foioase (mai ales sub fagi, ori stejari), dar de asemenea în cele de conifere (acolo preferat sub molizi sau brazi), de la câmpie la munte. Câțiva bureți ai genului se pot găsi deja în iulie și august, dar sezonul important al apariției este toamna, din septembrie până târziu în noiembrie, și dacă temperatura nu scade sub zero grade, de asemenea în decembrie.

Descriere

 Pălăria: are un diametru de 2–6 cm, este elastică, în tinerețe boltită cu margini regulate răsfrânte în jos precum cu un mic buric la mijloc, iar la maturitate ia forma unei pâlnii tare adâncite și străpunse în centru, cu margini ușor ondulate neregulat. Cuticula este netedă, câteodată fin flocoasă, brăzdată grosolan concentric precum nelucioasă. Culoarea variază între gri-brun închis și gri-gălbui, fiind la vreme uscată mai deschisă, ca de carton.
 Himenoforul: nu are lamele ci pseudo-lamele (stinghii), ca niște cute decurente, ieșite în afară, bifurcate și grosolane care stau destul de distanțate, adesea ramificate în jos spre picior. Coloritul este gri-brun până galben murdar, la bătrânețe brumat albicios, pricinuit pulberea sporilor.
 Piciorul:  are o înălțime de 3–7 (10) cm și o grosime de 0,7–1,2 cm, este turtit, repede gol pe interior, fiind în partea de sus gri-gălbui până galben-portocaliu, iar la bază galben, dar aproape mereu mai deschis spre pălărie. Tulpina bătătoare la ochi este aproape mereu ascunsă sub frunziș. Culegătorul care însă a descoperit o ciupercă al soiului, poate să fie convins, că va găsii multe exemplare în apropierea nemijlocită.
 Carnea: este tare, fibroasă, în mod general de culoare albicioasă, cu un gust ușor piperat, mai puternic ca la gălbiori, dar plăcut. și un miros slab, aproape imperceptibil de pădure. Aproape niciodată este năpădită de viermi.
 Caracteristici microscopice: Sporii sunt elipsoidali și apiculați, pal gălbui-albicioși cu o mărime de 9-11 x 7-8 microni. Pulberea lor albă apare în mase. Basidiile cu 4 sterigme fiecare sunt clavate, măsurând 60-90 x 8-10 microni. Cistidele (elemente sterile situate în stratul himenal sau printre celulele din pielița pălăriei și a piciorului, probabil cu rol de excreție) asemănătoare în aspect sunt mai mici și rotunjite la vârf.

Confuzii
Craterellus tubaeformis poate fi confundat în primul rând cu specii de același gen ca de exemplu cu Craterellus lutescens sin. Cantharellus lutescens (crește și împreună cu trompeta căprioarei în același loc, are un miros fructuos puternic), sau Craterellus sinuosus, sin. Pseudocraterellus undulatus, precum cu exemplare mai închise ale lui Cantharellus cibarius sau Cantharellus friesii, mai departe cu Hygrocybe aurantiosplendens,, Hygrocybe quieta,, Hygrophoropsis aurantiaca cu toate comestibile, dar și cu una din speciile otrăvitoare al genului Cortinarius, cum ar fi Cortinarius orellanus (Cortinara de munte) sau Cortinarius rubellus (pălărie ucigașă), ambele fiind letale.

Specii asemănătoare

Valorificare

În bucătărie, această specie poate fi folosită ca gălbiorul. Trompeta căprioarei posedă în mod signifiant vitamina D.

Se aude din când în când, că gălbioarele și  trompeta căprioarei ar provoca simptome de natură gastrointestinală care includ greață și chiar vărsături. Dar ciupercile nu sunt toxice. Indispozițiile pot să apară datorită unui consum exagerat prin persoane cu probleme intestinale, pentru că ciuperca se digeră greu.

Note

Bibliografie
 (Marcel) Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012,  ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, volumul 1, 3 vezi note
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "Pilze", Editura Silva, Zürich 1986
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Trompeta căprioarei, film

Craterellus
Micoriză
Ciuperci comestibile
1772 în știință

Craterellus tubaeformis


الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية  هي مجموعة من المناطق التي خضعت للحكم الفرنسي خارج أوروبا منذ مطلع القرن السابع عشر (1600) حتى أواخر العقد الثامن من القرن العشرين (1980). وكانت إمبراطورية مسيطرة في العالم، وكانت تمتلك عدة مستعمرات في مواقع مختلفة حول العالم. كانت فرنسا، في القرنين التاسع عشر والعشرين، ثاني أكبر سلطة في العالم بعد الإمبراطورية البريطانية. امتدت الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية الثانية لمساحة 12,347,000 كم² من الأراضي في أقصى اتساعها عند بدايات القرن العشرين. فالأراضي التي خضعت لحكم الإمبراطوري، بما فيها فرنسا البلد الأم، وصلت 12,898,000 كم² بين عامي 1920 و 1930. وهذا يساوي 8,6% من مساحة أراضي . وتعد الإمبراطورية الفرنسية الثانية حجماً من حيث المساحة بعد الإمبراطورية البريطانية، إذ بلغت مساحتها 13,000,000 كم في ذروة توسعها في مطلع القرن العشرين.

بدأت فرنسا في تأسيس مستعمرات في أمريكا الشمالية والكاريبي والهند، مقتفيةً نجاحات الإمبراطوريتين الإسبانية والإمبراطورية البرتغالية أثناء عصر الاستكشافات، في تنافس مع بريطانيا للسيادة. وقد أدت سلسلة من الحروب مع بريطانيا في القرن الثامن عشر ومطلع التاسع عشر، والتي خسرتها فرنسا، إلى انتهاء طموحاتها الاستعمارية في تلك القارات، ومعها انتهت ما سماه بعض المؤرخين الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية «الأولى». وفي القرن التاسع عشر، أسست فرنسا إمبراطورية جديدة في أفريقيا وجنوب شرق آسيا، والتي ظلت متماسكة بالرغم من غزو فرنسا من قِبل ألمانيا النازية أثناء الحرب العالمية الثانية. بعد الحرب، بدأت الحركات المناهضة للاستعمار في تحدي السلطات الفرنسية، وقد حاربت فرنسا بدون نجاح حروباً مريرة في عقد 1950 ومطلع عقد 1960 في الفيتنام والجزائر تشبثاً بالإمبراطورية.

وبنهاية سنة 1962، كانت معظم مستعمرات فرنسا قد حصلت على استقلالها، ما عدا بعض الجزر والأرخبيل الموجودين في شمال الأطلسي، والبحر الكريبي، والمحيط الهندي، وشمال وجنوب المحيط الهادي، المحيط المتجمد الجنوبي، بالإضافة إلى أرض يابسة في أمريكا الجنوبية، تشكل مع بعضها مساحة 123,150 كم² أي ما يساوي 1% من مساحة الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية قبل 1939، ويعيش فيها حوالي 2,564,000 نسمة في إحصائيات 2007. جميعهم يتمتعون بتمثيل سياسي كامل على المستوى الوطني، وبدرجات متفاوتة من الحكم الذاتي التشريعي.

تاريخ

أفريقيا وآسيا

لم يقتصر التوسع الاستعماري الفرنسي على العالم الجديد فقط.

مع انتهاء حروب فرنسا الدينية، دعم الملك هنري الرابع العديد من الشركات التي أقيمت لغاية تطوير التجارة مع الأراضي الفرنسية البعيدة. في شهر ديسمبر 1600، أُسست شركة جديدة من خلال اتحاد سان مالو مع لافال وفيتري للتعاون بالتجارة مع جزر الملوك واليابان. انطلقت في شهر مايو من عام 1601 سفينتان، حملتا اسم كرواسان وكوربين، حول رأس الرجاء الصالح. تحطمت إحدى السفينتين في المالديف، وألقى سكان هذه الجزر القبض على فرانسوا بيرار دي لافال، وبقي سجينهم لخمس سنوات، إلى أن تمكن من العودة إلى فرنسا في عام 1611. وصلت السفينة الثانية التي تحمل فرانسوا مارتي دي فيتريه إلى سيلان (مجموعة الجزر التي تعرف اليوم باسم سريلانكا) وتبادلت البضائع مع سلطنة آتشيه في سومطرة، إلا أن الهولنديين استولوا عليها خلال رحلة عودتها إلى خليج فينيستر. كان فرانسوا مراتين دي فيتريه أول فرنسي يكتب سردًا للأسفار إلى الشرق الأقصى في عام 1604، وذلك بناءً على طلب الملك هنري الرابع، ونُشرت بعد ذلك العديد من التقارير حول أسفار الأوروبيين عبر القارة الآسيوية.

من عام 1604 وحتى 1609، وبعد عودة فرانسوا مارتن دي فيتريه، زاد حماس الملك هنري الرابع للتوجه إلى القارة الآسيوية، وعمل على تأسيس شركة الهند الشرقية الفرنسية على غرار إنجلترا وهولندا. في 1 يونيو 1604، أصدر الملك هنري الرابع خطابات تفويض ملكية لتجاربلدية دييب لتأسيس شركة دييب، ومنحَهم حقوقًا حصريًا للتجارة الآسيوية مدتها 15 عامًا. مع ذلك، لم ترسل أي سفن باتجاه آسيا حتى عام 1616. في عام 1609، عاد رحالة آخر، بيير أوليفييه مالهيرب، من رحلة حول الكرة الأرضية، وأبلغ الملك هنري عن مغامراته، وزياراته لكل من الصين والهند التي اجتمع فيها مع ثالث سلاطين دولة المغول الهندية، جلال الدين محمد أكبر.

في السنغال غربي أفريقيا، شرع الفرنسيون، في عام 1624، بإنشاء مراكز تجارية على طول ساحل المحيط الأطلسي.

في عام 1664، أُسست شركة الهند الشرقية الفرنسية للمنافسة على التجارة في الشرق.

أنشئت مستعمرات في الهند في كل من شاندرناغور (1673)، وبونديشيري في الجنوب الشرقي (1674)، ولاحقًا في يانام (1723)، وماهي في عام (1725)، وكاريكال في عام (1739). أشئت أيضًا مستعمرات المحيط الهندي في إيل دو بوربون (لاريونيون، في عام 1664)، وجزيرة دو فرانس (موريشيوس، في عام 1718)، وسيشل (1756).

الصراع الاستعماري مع بريطانيا

في منتصف القرن الثامن عشر، بدأت سلسلة من الصراعات الاستعمارية بين بريطانيا وفرنسا، تسببت في نهاية المطاف بتدمير معظم المستعمرات التابعة الإمبراطورية الفرنسية الأولى، وطرد شبه كامل لفرنسا من القارتين الأمريكيتين. تضمنت هذه الصراعات حرب الخلافة النمساوية (1740-1748)، وحرب السنوات السبع (1756-1763)، والثورة الأمريكية (1775-1783)، وحروب الثورة الفرنسية (1793-1802)، والحروب النابليونية (1803-1815)، ويمكن أيضًا ضم الحروب الفرنسية والهندية إلى هذه الصراعات. يُطلق أحيانًا على سلسلة الصراعات هذه اسم حرب المئة عام الثانية.

لم تكن حرب الخلافة النمساوية حاسمة –مع نجاح فرنسا في الهند بقيادة الحاكم العام جوزيف فرانسوا دوبلكس، وانتصارها في أوروبا بقيادة المارشال ساكس- أما حرب السنوات السبع، التي تمكنت فرنسا من تحقيق عدة انتصارات في بداياتها في كل من مينوركا وأمريكا الشمالية، فقد شهدت هزيمة فرنسية، ويعود ذلك إلى تفوق البريطانيين من حيث العدد (أكثر من مليون بريطاني مقابل 50 ألف مستوطن فرنسي)، ليس فقط جميع مناطق فرنسا الجديدة (باستثناء جزر سان بيير وميكلون الصغيرة)، وإنما في معظم المستعمرات الفرنسية الهندية الغربية (الكاريبية)، وفي جميع البؤر الاستيطانية الهندية الفرنسية.

شهدت الفترة اللاحقة لتوقيع معاهدة السلام إعادة للبؤر الاستيطانية في فرنسا وجزر الكاريبي وجوادلوب للسيطرة الفرنسية، وتمكن البريطانيون من فرض نفوذهم على الهند، وخسرت فرنسا معظم أمريكا الشمالية، إذ استولت بريطانيا على معظم أراضي فرنسا الجديدة (التي يشار إليها أيضًا باسم أمريكا الشمالية البريطانية)، باستثناء لويزيانا التي تنازلت عنها فرنسا لصالح إسبانيا مقابل دخول إسبانيا للحرب، وكتعويض عن ضم بريطانيا لفلوريدا الإسبانية. تنازلت فرنسا أيضًا عن غرينادا وسانت لوسيا في جزر الهند الغربية لصالح البريطانيين. ندم الفرنسيون على خسارة كندا لعدة أجيال قادمة، إلا أنهم كانوا ينظرون إلى الاستعمار حينها على أنه موضوع غير مهم بالنسبة لفرنسا وغير أخلاقي.

انتعشت الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية بعض الشيء أثناء التدخل الفرنسي بحرب الاستقلال الأمريكية، مع عودة سانت لوسيا إلى فرنسا بموجب معاهدة باريس لعام 1783، إلا أن هذا الانتعاش لم يكن بالجحم الذي كان يأمله الفرنسيون عند تدخلهم بالحرب. وقعت الكارثة الحقيقية بما تبقى من الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية في عام 1791، عندما تمزقت سانت دومينغو (الثلث الغربي من جزيرة هيسبانيولا الكاريبية)، أغنى وأهم المستعمرات الفرنسية، جراء تمرد العبيد الذي نتج جزئيًا عن وقوع انقسامات بين نخبة سكان الجزيرة التي ظهرت بعد اندلاع الثورة الفرنسية عام 1789.

تمكن العبيد، بقيادة توسان لوفرتور (وتحت قيادة جان جاك ديسالين بعد أن أسر الفرنسيون لوفرتور في عام 1801) من الصمود في وجه خصومهم من الفرنسيين والبريطانيين. أطلق الفرنسيون حملة استكشافية فاشلة في عام 1802، وواجهوا حصارًا بحريًا ملكيًا معوقًا في العام التالي، ونتيجة لذلك، تمكنت إمبراطورية هايتي من إعلان استقلالها في عام 1804، وأضحت بذلك أول جمهورية سوداء في العالم، تلتها ليبيريا في عام 1847. تراجع عدد السكان السود والمولاتو في جزيرة هيسبانيولا (بما في ذلك الشرق الإسباني) من 700 ألف  في عام 1789 إلى 351,819 في عام 1804. لقي حوالي 80 ألف هاييتي حتفهم في حملة عامي 1802-1803 وحدها. بالمقابل، لقي 45 ألف جندي فرنسين بينهم 18 جنرال، إضافة إلى 10 آلاف بحار، حتفهم في نفس الحملة، ويعود سبب وفاة الغالبية العظمى منهم إلى إصابتهم بالمرض. دون الكابتن سوريل (اسمه الأول غير معروف) من البحرية البريطانية ما يلي: «خسرت فرنسا هناك واحدًا من أفضل الجيوش التي أرسلتها على الإطلاق، جيشًا يضم قدامى المحاربين المنتقين بعناية، إضافة إلى غزاة إيطاليا وجحافل الجيوش الألمانية. حُرمت فرنسا اليوم تمامًا من سلطتها ونفوذها في جزر الهند الغربية».

في غضون ذلك، أدت الحرب الفرنسية المستأنفة حديثًا مع بريطانيا إلى استيلاء بريطانيا على جميع المستعمرات الفرنسية التي كانت ما تزال تحت السيطرة الفرنسية تقريبًا. استعاد الفرنسيون هذه المستعمرات مع توقيع معاهدة أميان في عام 1802، لكن سرعان ما استعادها البريطانيون مع استئناف الحرب في عام 1803. لم تستفد فرنسا من إعادة شراء لوزيانا في عام 1800، إذ آمن نابليون، بعد نجاح الثورة الهاييتية، بأن الفائدة المرجوة من الاحتفاظ بلويزيانا لا تستحق المخاطرة، فما كان من فرنسا إلا أن باعتها للولايات المتحدة في عام 1803. لم تنجح المحاولات الفرنسية الهادفة لتأسيس مستعمرة في مصر بين عامي 1798-1801. خسرت فرنسا في حملتها على مصر ما لا يقل عن 15 ألف قتيل، و8500 سجين؛ وخسرت بالمجمل 50 ألف قتيل أو جريح، و15 ألف سجين في سجون تركيا ومصر والأراضي العثمانية الأخرى وبريطانيا.

أول إمبراطورية استعمارية فرنسية
إن الرحلة البحرية للمستكشفين جيوفاني دي فيرازانو وجاك كارتييه في بدايات 1500م، بالإضافة إلى الرحلات المتكررة للمراكب الفرنسية وصائدي السمك إلى غراند بانكس و طوال ذلك القرن، كانت هي أصل قصة تمدد المستعمرات الفرنسية. ولكن الغيرة الأسبانية على مصالحها، والتهاء الفرنسيين في آخر القرن السادس عشر بحروبهم الدينية (French Wars of Religion) منعت أي جهود مستديمة للاستيطان. أولى المحاولات الفرنسية لإيجاد مستعمرات في 1612 في (France équinoxiale) جويانا الفرنسية وفي البرازيل، في 1555 في ريو دي جانيرو وفي فلوريدا (بما فيها فورت كارولين في 1562). كانت هذه المحاولات غير ناجحة بسبب نقص الاهتمام الرسمي واحتراس الأسبان والبرتغاليون.

بدأت القصة الحقيقية للمستعمرات الفرنسية في شهر 27 تموز 1605، بتأسيس المرفأ الملكي (Port Royal) في مستعمرة أكاديا (Acadia) في أمريكا الشمالية، في نوفا سكوشيا، كندا. بعد عدة سنوات، في 1608، أسس صمويل دو شامبلان مدينة كيبيك، التي أصبحت عاصمة لأكبر مستعمرة (لكنها قليلة عدد المستوطنين) وسميت فرنسا الجديدة (وتسمى أيضاً كندا).
وبالرغم من التحالف مع العديد من القبائل الأمريكية الأصلية، كانت فرنسا قادرة على أن تمارس حكماً غير ثابتاً على أغلب القارة الأمريكية الشمالية. وحصرت مساحة المستعمرة الفرنسية بوادي نهر سان لوران (St. Lawrence River). قبل تأسيس مجلس الشورى الملكي (Sovereign Council)، توسعت أراضي فرنسا الجديدة كمستعمرات تجارية. وعند وصول جان تالون في 1665 أعطت فرنسا مستعمراتها الأمريكية الوسائل اللازمة لتطوير مستعمرات سكانية مقارنة بمثيلاتها البريطانية. ولكن الاهتمام الفرنسي بالاستعمار كان قليلاً، وتركز الاهتمام في السيطرة داخل أوروبا، ولذلك كانت فرنسا الجديدة أو كندا وراء المستعمرات البريطانية في أمريكا الشمالية في العدد والتطور الاقتصادي. حتى أن أكاديا نفسها ذهبت للبريطانيين في معاهدة أوترخت عام 1713.

توسع فرنسا
في 1699 توسعت الأقاليم الفرنسية في أمريكا الشمالية أكثر فأكثر، مع تأسيس لويزيانا في حوض نهر المسيسيبي. إن الشبكة التجارية الكثيفة خلال المنطقة المتصلة إلى كندا خلال البحيرات العظمى، كانت محمية بنظام واسع من التحصينات، ومركزة في بلد إلينويز (Illinois Country) وفي أركنسو (Arkansas) في وقتنا الحاضر.
في الحين الذي كانت فيه الإمبراطورية الفرنسبة تنمو في أمريكا الشمالية، بدأ الفرنسيون في بناء إمبراطورية أصغر ولكنها أنفع في جزر الهند الغربية. بدأت المستوطنات في عام 1624 على طول ساحل أمريكا الجنوبية بما يعرف اليوم جويانا الفرنسية، وأسست مستعمرة في سانت كيتس (Saint Kitts) في عام 1625 (شاركت هذه الجزيرة مع البريطانيين حتى معاهدة أوترخت في 1713 حيث تخلت عنها). أسست شركة الجزر الأمريكية (Compagnie des Îles de l'Amérique) في عام 1635، وأسست مستعمرة في سانت لوسيا (Saint Lucia) في عام 1650. وبدأت المزارع المنتجة للغذاء في هذه المستعمرات، وزودت بالعبيد من تجارة الرقيق في القارة الأفريقية. المقاومة المحلية من الشعوب الأصلية سببت الترحيل الكاريبي (Carib Expulsion) في عام 1660. لم تأت ملكية المستعمرات الكاريبية الأكثر أهمية حتى عام 1664، عندما أسست مستعمرة سانت دومينغو (Saint-Domingue) وتسمى اليوم هايتي، والتي أسست على النصف الغربي من الجزيرة الأسبانية إسبانيولا (Hispaniola). في القرن الثامن عشر كبرت مستعمرة سانت دومينغو لتصبح أغنى مستعمرة سكر في الكاريبي. القسم الشرقي من إسبانيولا (تعرف اليوم بجمهورية الدومنيكان) أيضاً إذا تحت الحكم الفرنسي لفترة قصيرة، بعد أن أعطتها إسبانيا لفرنسا في عام 1795.

لم يتقيد توسع الاستعمار الفرنسي بالعالم الجديد على أية حال. بدأ الفرنسيون في السنغال، وأفريقيا الجنوبية بتأسيس مراكز تجارية على طول الساحل في عام 1624. وفي عام 1664، أسست شركة الهند الشرقية الفرنسية لتدخل المنافسة في التجارة مع الشرق. أسست المستعمرات في الهند في (Chandernagore) عام 1673، وفي (Pondicherry) في الجنوب الشرقي (1674)، وبعدها في يانام (Yanam) عام 1723، وماه (Mahe) في عام 1725، وكاريكال (Karikal) في عام 1739 (انظر في الهند الفرنسية). وأسست أيضاً مستعمرات في المحيط الهندي، على جزيرة بوربون (ريونيون 1664)، وجزيرة فرنسا (موريتيوس (Mauritius)، 1718)، وسيشل (Seychelles) في عام 1756.

الصراع الاستعماري مع بريطانيا
في منتصف القرن الثامن عشر، بدأت سلسلة من الصراعات الاستعمارية مع بريطانيا، والتي أدت إلى تدمير أغلب الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية الأولى.
هذه الحروب هي: حرب الخلافة النمساوية (1744 - 1748)، وحرب السنوات السبع (1756 - 1763)، وحرب الثورة الأمريكية (1778 - 1783)، والثورة الفرنسية (1793 - 1802)، والحروب النابليونية (1803 - 1815). وهذه الحروب قد تعود إلى زمن مضى إلى بدايات الحروب الفرنسية الهندية. عرفت هذه الحروب بحرب المئة عام الثانية.
بالرغم من أن حرب الخلافة النمساوية لم تكن حاسمة (بالرغم من النجاحات الفرنسية في الهند تحت قيادة الحاكم العام الفرنسي جوزيف فرانسوا دوبلكس) فإن حرب السنوات السبع، بعد النجاحات الفرنسية المبكرة في مينوركا (Minorca) وأمريكا الشمالية، أظهرت هزيمة فرنسية مع التفوق العددي البريطاني (أكثر من 1 ميلون ضد 50 ألف مستعمر فرنسي) وتقهقرت فرنسا ليس فقط في فرنسا الجديدة (ما عدا جزر صغيرة مثل سان بيار وميكلون، وإنما في معظم المستعمرات الفرنسية في جزر الهند الغربية (الكاريبي)، وفي جميع القواعد الهندية الفرنسية.

أظهرت معاهدة الصلح أن فرنسا أعادت لعهدتها القواعد الهندية الفرنسية، والجزر الكاريبية (المارتينيك وجزر جوادلوب)، فإن بريطانيا ربحت المنافسة في النفوذ في الهند، وخسرت جميع أمريكا الشمالية (معظم فرنسا الجديدة أخذتها بريطانيا وصارت تسمى أمريكا الشمالية البريطانية) ما عدا لويزيانا التي تخلت عنها فرنسا لإسبانيا كمكافأة على دخولها المتأخر في الحرب (وكتعويض عن إلحاق فلوريدا الإسبانية ببريطانيا). وتنازلت أيضاً إلى البريطانيين عن غرينادا (Grenada) وسانت لوسيا (Saint Lucia) في جزر الهند الغربية. بالرغم من أن فقد كندا سوف يسبب حسرة أكبر في قلوب الأجيال الجديدة، فإنها أثارت تعاسة قليلة في الوقت الذي نظرت فيها فرنسا إلى الاستعمار على أنه غير مهم لفرنسا ولا أخلاقي.

استرجعت فرنسا بعض إمبراطوريتها الاستعمارية خلال التدخل الفرنسي في الثورة الأمريكية، حيث عادت سانت لوسيا إلى فرنسا بموجب  في عام 1783، ولكن ليس تقريباً كما أملت فرنسا عندما تدخلت. الكارثة الحقيقية حدثت للإمبراطورية الفرنسية عندما انشقت سانت دومينغو (تشمل القسم الغربي الثالث من الجزر الكاريبية لإسبانيولا)، وهي أهم وأغنى مستعمرة فرنسية، حيث قامت فيها ثورة للعبيد في أعقاب الثورة الفرنسية في 1789. قاد ثورة العبيد توسان لوفرتور حيث قبض عليه الفرنسيين في 1801، وخلفه جان جاك ديسالين، الذي حافظ على الجزيرة ضد الفرنسيين والإسبان والبريطانيين، وحصلت على استقلالها في عام 1804، وسميت هايتي (وأصبحت هاييتي أول جمهورية سوداء في العالم، أبكر بكثير من أي أمة أفريقية). في غضون ذلك، أثمرت الحرب الجديدة البريطانية الفرنسية عن خسارت فرنسا لكل مستعمراتها لصالح بريطانيا. هذه الحرب استقرت في معاهدة أميهن (Peace of Amiens) في عام 1802، ولكن عند استئناف الحرب في 1803، احتلت بريطانيا مباشرة المستعمرات الفرنسية. وهكذا جاء إعادة شراء لويزيانا في عام 1800 بلا نفع، بسبب أن نجاح الثورة في هاييتي أقنع بونابرت أن استحواذ لويزيانا لن يكون ذو قيمة، فباعت فرنسا لويزيانا إلى الولايات المتحدة في عام 1803. ولم تكن محاولة فرنسا لتأسيس مستعمرة لها في مصر مجدية في عام 1798 - 1801.

المستعمرات

قارة أمریكا

أمريكيا الشمالية
 كندا
 الولايات المتحدة
 هايتي

أمريكا الجنوبية
 البرازيل (ريو دي جانيرو)
 كينيا الفرنسية

أفريقيا

شمال أفريقيا
 تونس
 المغرب
 موريتانيا
 الجزائر

وسط أفريقيا
 بينين
 بوركينا فاسو
 ساحل العاج
 غينيا
 توغو
 مالي
 النيجر
 السنغال

أفريقيا الاستوائية
 الكاميرون
 جمهورية أفريقيا الوسطى
 تشاد
 الغابون
 جمهورية الكونغو

أفريقيا الجنوبية
 جزر القمر
 مدغشقر

آسيا

الشام
 سوريا
 لبنان
 العراق (شمال العراق - الموصل)
 أجزاء من الأناضول

الهند الصينية
 فييتنام
 كمبوديا
 لاوس

انظر أيضًا
 قائمة المستعمرات الفرنسية
 الاستعمار الفرنسي للأمريكيتين
 مبدأ الاستيعاب الفرنسي للمستعمرات
 شركة الهند الشرقية الفرنسية
 شركة الهند الغربية الفرنسية

المراجع

انحلالات سنة 1946 في الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية
انحلالات سنة 1977 في الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية
إمبراطوريات سابقة
إمبراطوريات ما وراء البحار
إمبراطورية فرنسية
تأسيسات سنة 1534 في الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية
تاريخ الاستعمار الأوروبي الحديث
رؤساء فرنسا
عائلة بونابرت
مستعمرات فرنسية سابقة

الإمبراطورية الاستعمارية الفرنسية


Lygodium (climbing fern) is a genus of about 40 species of ferns, native to tropical regions across the world, with a few temperate species in eastern Asia and eastern North America. It is the sole genus in the family Lygodiaceae  in the Pteridophyte Phylogeny Group classification of 2016 (PPG I). Alternatively, the genus may be placed as the only genus in the subfamily Lygodioideae of a more broadly defined family Schizaeaceae, the family placement used in Plants of the World Online .

Description
Lygodium are unusual in that the rachis, or midrib, of the frond is thin, flexible, and long, the frond unrolling with indeterminate growth and the rachis twining around supports, so that each frond forms a distinct vine. The fronds may be from  long, depending on the species.

Uses
Lygodium species, known as nito, are used as a source of fibers in the Philippines. The fibers are used as material for weaving, most notably of traditional salakot headgear.

As invasive species
Some Lygodium species are now considered very problematic invasive weeds in the southeastern United States. Populations of Lygodium have increased more than 12-fold over the past decade, as noted by Florida's Institute of Food and Agricultural Sciences.

Japanese climbing fern (Lygodium japonicum) was added to the Florida Noxious Weed List in 1999. It is also a major problem in pine plantations, causing contamination and harvesting problems for the pine straw industry. Old World climbing fern (Lygodium microphyllum) infests cypress swamps and other hydric sites, forming a monoculture. This massive infestation displaces all native flora and fauna, completely changing the ecosystem of the area.

Plants in this genus have basal chromosome counts of n=28, 29, 30.

Selected species

Lygodium altum (Clarke) Alderw. 1909
Lygodium articulatum A.Rich. 1832 – New Zealand (North Island).
Lygodium auriculatum (Willd.) Alston 1959
Lygodium boivinii Kuhn 1868
Lygodium borneense Alderw. 1915
Lygodium circinatum (Burm.fil.) Sw. 1806 – Tropical Asia and Australasia.
?Lygodium conforme – China.
Lygodium cubense Kunth 1815 – Cuba, Hispaniola.
?Lygodium digitatum – China.
Lygodium dimorphum Copel. 1911
Lygodium flexuosum (L.) Sw. 1801 – Southern China south to northern Australasia, Kerala(South India).
Lygodium heterodoxum Kunze 1849
Lygodium hians E.Fourn. 1873
Lygodium japonicum (Thunb.) Sw. 1801 – Japanese climbing fern. Eastern Asia south to northern Australia.
Lygodium kerstenii Kuhn 1867
Lygodium lanceolatum Desv. 1811
Lygodium longifolium (Willd.) Sw. 1803
Lygodium merrillii Copel. 1907
Lygodium microphyllum (Cav.) R. Br. 1810 – Old World climbing fern. Africa, south Asia and Australia.
?Lygodium microstachyum – China.
Lygodium oligostachyum (Willd.) Desv. 1827
Lygodium palmatum (Bernh.) Swartz  1806 – American climbing fern. Eastern United States (rare, confined to acid soils).
Lygodium polystachyum Wall. ex Moore 1859 – China.
Lygodium radiatum Prantl 1881
Lygodium reticulatum Schkuhr 1809 – Australia, Polynesia.
Lygodium salicifolium Presl 1845 – Southern China south to northern Australasia.
?Lygodium subareolatum – China.
Lygodium smithianum Presl 1845
Lygodium trifurcatum Baker 1868 – Tropical southeast Asia south to northern Australasia.
Lygodium venustum Sw. 1803
Lygodium versteeghii Christ 1909 – Tropical southeast Asia south to northern Australasia.
Lygodium volubile Sw. 1803 – Northern South America, Central America, Caribbean.
Lygodium yunnanense Ching 1959 – Southern China.
L. ×fayae Jermy & Walker 1985
L. ×lancetillanum Gómez 1980

References

External links

Flora of North America: Lygodium

C.Michael Hogan. 2010. Fern. Encyclopedia of Earth. eds. Saikat Basu and C.Cleveland. National Council for Science and the Environment. Washington DC.
Flora of China: Lygodium species list

Fern genera
Taxa named by Olof Swartz

Lygodium


La Dra. Chi Park es un personaje ficticio de la serie House M. D. interpretado por Charlyne Yi, siendo incorporada al equipo de House durante la octava temporada.

Su primera aparición en la serie fue en el episodio titulado Transplant, siendo la única doctora en el equipo de Gregory House en ese entonces. Éste, a pesar de que se mostró un poco incómodo al principio, no pudo hacer más nada que aceptar la decisión de Foreman de que ella fuera parte del equipo.

Antes de trabajar con House, estaba asignada a la unidad de neurología, pero quedó desempleada debido a un incidente con otro médico, al que acabó golpeando. Después, Eric Foreman la asigna a trabajar con Gregory House cuando éste vuelve al hospital.

A diferencia de cualquier otro doctor que haya pertenecido al equipo de House, Chi Park es la única que no está certificada por el comité.

Personalidad

La Dra. Park es amante de la lectura, formal y sin sentido del humor. Incluso parece no entender las metáforas utilizadas por House.
Durante su primer caso tiene un buen desempeño, demostrando que cuenta con una gran inteligencia, incluso llegando a impresionar a House.

Al principio le resulta bastante difícil ser social, ya que es algo tímida. Cuando conoce a Adams le cuesta entablar una relación con ella a causa de sus diferencias y su forma de ser, pero acaban llevándose bien.

Le importa mucho lo que los demás piensen de su imagen, por lo que intenta cuidar su aspecto. Sin embargo, a menudo tiene problemas para darse cuenta de las cosas que hace, como cuando golpeó a un médico.

Biografía

Chi Park es hija de Kwansi Park y una mujer de origen filipino cuyo nombre es desconocido.
En relación con sus estudios, se sabe que fue una alumna sobresaliente, manteniéndose entre los mejores de su clase. Es posible que Park se haya especializado en el área de neurología.

Cuando ingresa a trabajar al hospital, es asignada a neurología, pero debido a un incidente con otro médico, al que acaba golpeando, es despedida. Al volver House al hospital, Foreman le ordena trabajar con él, siendo en ese momento la única doctora en el equipo.

Durante su primer caso demostró poseer gran inteligencia y entregar buenas ideas, lo que causó una reacción favorable por parte de House.

Personajes de House M. D.
Doctoras ficticias
Médicos ficticios

Chi Park


بومي Beaumé هي مدينة في إقليم أيسن في جهة بيكاردي بشمال فرنسا.

مراجع

بلديات أيسن
مدن فرنسا

بومي


Der var engang kan henvise til:

 Der var engang (teaterstykke) - teaterstykke af Holger Drachmann
 Der var engang (film fra 1907) - film af Viggo Larsen
 Der var engang (film fra 1922) - film af Carl Th. Dreyer
 Der var engang (film fra 1966) - film af John Price
 Der var engang (Tv-film fra 1998) - film af Jan Maagaard
 Der var engang... - en tegnefilmserie fra 1998-2003
 Der var engang (film fra 2011) – dansk kortfilm fra 2011 instrueret af Mads Guldborg Bøge

Der var engang


En náutica, el guardín (guardines) es el cabo de cáñamo o cuero, cable de alambre, cadena, o al formado por varillas de hierro y trozos de cadena que por sus extremos se afirma a la barra o caña del timón o al carrillo que la conduce o bien laborea por poleas firmes a estos, y mediante los cuales se guarne al tambor movido por la rueda a brazo, por motor de vapor o eléctrico.

Históricamente, los guardines de los botes eran de cabo de algodón o cáñamo y se maniobraban a mano.

Tanto en los buques grandes como en los pequeños, los guardines se disponían para que tirando del de una banda el buque girara su proa hacia la misma banda.

En los navíos antiguos se llamaba también guardín a un cabo con el que se mantenía abierta cada una de las portas de las baterías de artillería.

Véase también
Aparejo (náutica)
Apéndice:Términos marineros

Referencias

Propulsión de un barco

Guardín


L'expression « tout-électrique » désigne le changement politique, énergétique et technologique qui vise à remplacer les énergies fossiles par l'électricité dans le cadre de la transition énergétique. L'expression est aujourd'hui surtout utilisée dans le cadre de l'industrie automobile (voiture électrique) mais peut être utilisée partout où les usages fossiles se voient électrifiés (résidentiel, industrie...).

Contexte

Contexte mondial
Les rapports du GIEC soulignent l'importance de l'électrification pour réduire les émissions de gaz à effet de serre. Le scénario «  » estime qu'en 2040 un véhicule sur deux sera électrique, la part de l'électricité dans le chauffage des bâtiments est multiplié par trois grâce à l'emploi de pompe à chaleur et l'électricité représente 40 % de l'énergie utilisée par l'industrie grâce au déploiement des pompes à chaleur et des électrolyseurs pour la production d'hydrogène. Ainsi dans ce scénario la part de l'électricité dans la demande énergétique passe de 19 % à 30 % en 2040. L'Agence internationale de l'énergie (AIE) estime même que le potentiel technique d'électrification est de 65 %.

Contexte français
La part de l'électricité dans la consommation finale d'énergie pourrait passer en France de 27 % en 2019 à près de 50 % en 2050. Dans le cadre de cette électrification RTE estime que la consommation d'électricité augmentera de 35 % pour atteindre  par an et mème jusqu'à  dans le cas d'une réindustrialisation profonde de l'économie française.

Mise en place

Dans le monde

Au sein de l'Union européenne
Des constructeurs automobiles comme Fiat, Mercedes, Mini, Renault et Volvo comptent arrêter de développer et vendre des véhicules thermiques avant 2030.

Les véhicules à moteur thermique seront interdits à la vente en 2035 dans l'Union européenne. La Commission européenne estime en 2022 que plus de  d'euros seront nécessaires pour moderniser au cours de la décennie le réseau européen.

La Commission européenne publie sa « stratégie pour l'hydrogène en vue d'une Europe neutre climatiquement », qui vise à déployer  d'électrolyseur avant 2024 puis au moins  d'ici à 2030 afin de produire dix millions de tonnes de dihydrogène par an. Elle prévoit que l'ensemble des investissements dans l'hydrogène renouvelable en Europe atteindra 180 à  d'euros avant 2050.

En France
Le chauffage au gaz et au fioul dans les bâtiments neufs sera pratiquement interdit avec la réglementation thermique de 2020 (RE 2020). Et pour la rénovation, la pompe à chaleur est plébiscitée pour remplacer les vieilles chaudières au fioul, désormais interdites à la vente,

La SNCF, qui s'est engagée à supprimer tous les trains Diesel en 2035 au plus tard, a mis en service les premiers trains électriques à batteries et à hydrogène d'Alstom.

En plus des voitures qui devrait être interdite d'ici 2035, les poids-lourds (camion, autobus, autocars) fonctionnant aux énergies fossiles devraient être interdit à la vente d'ici 2040 en France d'après la loi Climat et résilience.

Débats
La construction du véhicule électrique et surtout de sa batterie étant très émettrice de gaz à effet de serre (GES), les bénéfices environnementaux n'apparaissent que si la voiture roule suffisamment. Ainsi, si le remplacement d'une voiture thermique par une voiture électrique permet une économie de  de l'ordre (en 2021) de 79 % en Suède, 77 % en France, 62 % en Grande-Bretagne, elle n'est que de 56 % en Allemagne et de seulement 29 % en Pologne, car la production de l'électricité y est très dépendante du charbon. En Union européenne, les économies de  devraient être en moyenne de 63 %. En phase d'usage de la voiture électrique, les émissions dépendent directement de celles du mix électrique, utilisé pour recharger les véhicules.

Voir aussi

Articles connexes
 Électricité
 Électricité décarbonée
 Électrification des usages fossiles
 Transition énergétique
 Atténuation du changement climatique

Notes et références

Transition énergétique
Véhicule électrique

Tout-électrique


Irène Waldspurger (née en 1989) est une mathématicienne française et chercheuse au Centre de Recherche en Mathématiques de la Décision (CEREMADE) où ses recherches portent sur l'algorithme pour résoudre les , une classe de problème pertinente pour un grand nombre de techniques d'imagerie utilisées en science et Médicament. Elle est également professeure à l'université Paris sciences et lettres.

Formation et carrière
Waldspurger a concouru pour la France aux Olympiade internationale de mathématiques de 2006, remportant une médaille de bronze.

Waldspurger était étudiante à l'Ecole normale supérieure, à Paris, où elle a été classée première au concours d'entrée en 2008. Elle a poursuivi ses recherches doctorales à l'École normale supérieure, en travaillant sur les techniques de  par transformées en ondelettes sous la direction de Stéphane Mallat, qu'elle a achevées en 2015. Elle a ensuite rejoint le Massachusetts Institute of Technology pour un stage postdoctoral, avant de revenir en France en 2017 pour rejoindre le Centre national de la recherche scientifique.

Prix et distinctions
En 2020, Waldspurger a été l'un des professeurs Peccot et lauréats du prix Peccot du Collège de France et a remporté la médaille de bronze du CNRS.

Références

Liens externes

Élève de l'École normale supérieure
Mathématicienne française
Lauréat de la médaille de bronze du CNRS
Participant aux Olympiades internationales de mathématiques
Naissance en 1989

Irène Waldspurger