Anja Fichtel () este o fostă scrimeră germană specializată pe floretă, cea mai titrată scrimeră din această țară. A fost dublă campioană olimpică la Seul 1988 și laureată în total cu patru medalii olimpice din trei participări. La Campionatul Mondial a cucerit două titluri la individual și trei pe echipe, iar a fost campioană europeană în 1993. A câștigat clasamentul general al Cupei Mondiale de Scrimă în 1990.

Carieră

S-a apucat de scrimă la vârsta de nouă ani în orașul natal, Tauberbischofsheim, unul dintre centrele importante ale scrimei din Germania, unde a fost descoperită de Emil Beck. La scurtă vreme și-a dovedit talentul.

În anul 1985, la vârsta de 17 ani, a cucerit medalia de aur la Campionatul Mondial de juniori. În același an, a fost laureată cu aur pe echipa la Campionatul Mondial de seniori de la Barcelona. Pentru aceste rezultate a fost numite "cea mai bună sportivă a anului" la categoria de juniori. În anul 1986 și-a adjudecat titlul național, primul dintr-o serie de zece. La Campionatul Mondial din același an a obținut titlul mondial la individual după ce a învins-o pe conaționala sa Sabine Bau. Astfel a devenit cea mai tânără campioană mondială din istorie.

În 1988 a fost din nou campioană mondială la juniori. În același an, la Jocurile Olimpice de la Seul, a cucerit medalia de aur după ce a trecut în finala de conaționala sa Sabine Bau. În cele din urmă, podiumul a fost ocupat de trei germance, Zita Funkenhauser cucerind medalia de bronz. Fichtel a continuat cu aurul la proba pe echipe, după ce Germania de Vest a trecut de Italia în finală. Performanțe sale i-au adus porecla "Steffi Graf din scrima".

În anul următor a ajuns în finală la Campionatul Mondial de la Denver, dar a pierdut cu sovietica Olga Veliciko și s-a mulțumit cu argint. La proba pe echipe Germania și-a adjudecat medalia de aur. În anul 1990 și-a regăsit titlul mondial, învingându-o în finală pe italianca Giovanna Trillini. În același an a plecat în Austria cu prietenul său, scrimerul austriac Merten Mauritz. Relația cu antrenorul său Emil Beck era dificilă și în anul 1991 s-a plâns într-un interviu acordat jurnalului Der Spiegel ca acesta încerca să controleze absolut tot, inclusiv viața sa privată. L-a descris ca "un om obsedat, pregătit să facă orice pentru succes". Totuși, rezultatele sale au suferit: chiar dacă era considerată mare favorită la Campionatul Mondial din 1991, a pierdut în tabloul de 64 cu Giovanna Trillini, care în cele din urmă a cucerit titlul.

În luni april 1992 s-a căsătorit cu prieten său, fiind însărcinată în șapte luni. A continuat să se antreneze până la mijlocul lunii mai, și a dat naștere unui fiu, Laurin, în luna iunie. Ea a reluat antrenament la sfârșitul lunii sub îndrumarea antrenorul său personal, Harald Hein. A ratat la limită calificarea olimpică la individual, dar a fost selecționată pentru proba pe echipe la Jocurile Olimpice de vară din 1992, unde Germania a cucerit medalia de argint după un meci greu cu Italia.

În anul 1993 a câștigat Campionatul European; după ce a trecut în finală de maghiara Zsuzsa Jánosi. La Campionatul Mondial de la Essen s-a clasat pe locul 5 la individual, dar a cucerit aurul mondial pe echipe pentru a treia dată, Germania învingând România în finală.

În anul 1996 s-a clasat pe locul trei la Campionatul European, un rezultat care a supărat antrenorul federal Emil Beck. I-a întrerupt contractul și salariul, înainte de a-și cere iertare câteva luni mai târziu. La Jocurile Olimpice din 1996 de la Atlanta ea a fost eliminată la limită în tabloul de 16 de unguroaica Aida Mohamed, clasându-se pe locul 10. La proba pe echipe Germania a pierdut cu România în semifinală, apoi a învins Ungaria și a obținut bronzul.

În luna decembrie 1996 a fost diagnosticată cu celiachie și s-a retras din activitate competițională în luna martie 1997. Câteva luni mai târziu a primit trofeul Challenge Chevalier Feyerick de Federația Internațională de Scrimă "atât pentru rezultate remarcabile obținute în timpul unei cariere strălucitoare ca sportivă, cât și pentru demonstrația celor mai pur spirit sportiv, loialității sportive și fair play". În anul 2015 a fost inclusă în Hall of Fame-ul sportului german.

Note

Legături externe

  Anja Fichtel  la Hall of Fame-ul sportului german

Scrimeri olimpici germani
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 1988
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 1992
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 1996
Medaliați olimpici cu aur din Germania de Vest
Medaliați olimpici cu argint germani
Medaliați olimpici cu bronz germani
Floretiști

Anja Fichtel


Le Commandement des opérations conjointes (en serbe : Združena operativna komanda / Здружена оперативна команда ) est une unité organisationnelle des forces armées serbes directement subordonnée à l'état-major général des forces armées serbes. Créée en janvier 2007, cette unité est toujours active aujourd'hui.

Le devoir principal du commandement est d'assurer le commandement opérationnel des forces armées. Le Commandement des Opérations a une formation flexible, qui est complétée par les représentants d'autres unités organisationnelles de l'état-major général et, si nécessaire, des commandements de niveau opérationnel. En temps de paix, le commandant du Commandement des Opérations Conjointes est également adjoint de l'état-major général des forces armées serbes. Bien que la fonction principale du commandement des opérations interarmées soit une fonction de commandement, le commandement exécute également des tâches relevant de la planification, de l'organisation, du contrôle et de la fonction opérationnelle.

Les fonctions du Commandement des opérations conjointes sont :

 planifier les opérations de réponse aux crises,
 commander les forces engagées dans les opérations au sein du pays,
 planifier l'emploi des forces,
 surveiller l'engagement et le commandement des forces armées serbes dans les opérations multinationales.

Structure organisationnelle
Les unités directement subordonnées au Commandement des Opérations Conjointes sont :

 le Centre des opérations de maintien de la paix (PKOC),
 le Centre opérationnel du système de défense (OC DS),
 la Commission de mise en œuvre de l'accord technique militaire (MTA IC).

Le Centre des opérations de maintien de la paix
Le Centre des opérations de maintien de la paix (PKOC) est une unité directement subordonnée au Commandement des Opérations Conjointes de l'état-major général des forces armées serbes destinée à la formation, la sélection, l'équipement, la préparation et le déploiement d'individus et d'unités du ministère de la Défense et des forces armées serbes aux opérations multinationales en dehors des frontières de la République de Serbie.

Le Centre est membre à part entière de l'Association européenne des centres de formation aux opérations de paix et de l'Association internationale des centres de formation aux opérations de maintien de la paix. Le Centre des Opérations de Maintien de la Paix, en tant que successeur légal du Centre national des missions de maintien de la paix, a été créé le 1er janvier 2005. Depuis, il est directement subordonné au Commandement des opérations conjointes de l'État-major. Le centre des opérations comprend cinq départements :

 le Département des Ressources humaines,
 le Département des opérations et des affaires du personnel,
 le Département Formation,
 le Département de soutien,
 le Groupe des finances.

Le Centre opérationnel du système de défense
Le Centre opérationnel du système de défense (OC DS) est une unité subordonnée du Commandement des opérations conjointes dans le but de surveiller les activités au sein du ministère de la Défense et des Forces armées serbes, ainsi que l'engagement des forces dans les opérations. Conformément aux changements organisationnels et structurels, le Centre opérationnel du système de défense a été subordonné au Commandement des Opérations Conjointes en mars 2007. Auparavant, il relevait de la Direction des opérations (Ј-3) de l'état-major des forces armées serbes. Le Centre Opérationnel comprend 3 unités organisationnelles :

 le Service Surveillance, Enregistrement et Traitement des données,
 le Département administratif,
 la Section du trafic et du transit des forces armées étrangères.

Les principales fonctions du centre opérationnel sont l'organisation du service opérationnel, la gestion de la base de données, la gestion des données de capacité opérationnelle et fonctionnelle, la régulation du trafic des voies navigables et de l'espace aérien ainsi que l'enregistrement et l'analyse statistique des situations d'urgence.

Commission de mise en œuvre de l'accord technique militaire
La Commission de mise en œuvre de l'accord technique militaire (MTA IC) contrôle la mise en œuvre des règlements du MTA, coopère avec la Force pour le Kosovo (KFOR) et maintient une communication continue entre les forces de sécurité de la République de Serbie et la KFOR . Sur la base de l'article 4 de l'accord, une commission mixte pour la mise en œuvre du MTA (JIC) a été créée, composée de représentants de la KFOR et de représentants des forces armées serbes et du ministère serbe de l'intérieur. En signant l'accord technique militaire entre les forces armées yougoslaves de l'époque et l'OTAN, et en adoptant la résolution 1244 du CSNU, le 10 Juin 1999, les attaques aériennes des forces de l'OTAN contre la RF de Yougoslavie ont été interrompues. L'OTAN a été autorisée à établir des forces multinationales pour mener des opérations de paix au Kosovo-Metohija. Ces unités multinationales sont devenues des forces de sécurité internationales – KFOR (Kosovo Force, en anglais), dont le quartier général est à Priština, la capitale du Kosovo.

Références

Unité militaire serbe
Commandement militaire

Commandement des opérations conjointes (Serbie)


Zanthoxylum thomasianum es una especie de arbusto perteneciente a la familia de las rutáceas. Se encuentra en Puerto Rico, Las Islas Vírgenes Británicas y las Islas Vírgenes de los Estados Unidos. Su hábitat natural son los bosques secos tropicales y subtropicales y en matorrales. Está amenazada por la pérdida de hábitat, y es la única en Saint John que aparece como "en peligro".

Algunos taxónomos la consideran una subespecie de Zanthoxylum punctatum.

Taxonomía
Zanthoxylum thomasianum fue descrita por (Krug & Urb) P.Wilson y publicado en North American Flora 25: 182, en el año 1911.
Sinonimia
 Fagara thomasiana Krug & Urb.

Referencias

Enlaces externos

thomasianum

Zanthoxylum thomasianum


Obelisk iz Aksuma je 24 metara visoka fonolitska stela/obelisk, teška 160 tona, u gradu Aksumu u Etiopiji. Na dnu je ukrašena s dvama lažnim vratima, a ukrasi nalik na prozore nalaze sa svih strana obeliska. Obelisk završava polukružnim vrhom, koji je nekada bio zatvoren metalnim okvirima.

Povijest
Obelisk, pravilno nazvan stelom ili, na lokalnim jezicima Tigrinja, amharski i crkveni jezik Ge'ez, hawelt / hawelti (jer nema piramidu na vrhu) - nalazi se u polju stela zajedno s mnogim drugim stelama u gradu Aksumu u današnjoj Etiopiji. Stele su vjerojatno isklesane i podignute tijekom 4. stoljeća od strane subjekata Kraljevine Aksum, drevne etiopske civilizacije. Izgradnja stela u Aksumu bila je vrlo stari običaj (danas je još uvijek moguće vidjeti primitivne, grubo isklesane stele u blizini složenijih "obeliska"), vjerojatno posuđenih iz kušitskog kraljevstva Meroe. Njihova bi funkcija trebala biti "oznake" za grobove koji se nalaze ispod njih. Najveće oznake za grob su one za kraljeve, a ukrašeni su višekatnim lažnim prozorima i lažnim vratima, dok je manje plemstvo imalo manje ukrašene obeliske. Dok samo nekolicina velikih stela još uvijek stoji uspravno, postoje stotine manjih na raznim "poljima stela". Posljednja stela podignuta u Aksumu bila je vjerojatno takozvana Stela kralja Ezana iz 4. stoljeća.

Kralj Ezana (oko 321. - oko 360), pod utjecajem svog učitelja iz djetinjstva Frumentiuja, uveo je kršćanstvo u Aksum, sprječavajući pogansku praksu postavljanja grobnih stela (čini se da je u podnožju svakog obeliska, zajedno s grobom, bio i žrtveni oltar).

Tijekom vremena, mnoge od tih stela pale su iz nekoliko razloga: strukturni kolaps (kao što je vjerojatno u slučaju Velike stele, dimenzija 33 m), moguće odmah nakon njihove izgradnje; potresi (Axum je u seizmičkoj zoni ); ili vojnim upadima imama Ahmeda Gragna tijekom etiopsko-adalskog rata od 1529. do 1543. U 19. stoljeću, od tri glavne "kraljevske" stele, samo je Stela kralja Ezana ostala uspravna, što je prikazano u knjizi "Obelis of Axum" Henryja Salta (1780. – 1827.). Salt se vratio u Englesku s kapetanom Thomasom Fremantleom, a dizajn Obeliska iz Aksuma utjecao je na Nelsonov spomenik u Portsdown Hillu, za koji je Fremantle prikupio sredstva.

Krajem 1935., nakon talijanske okupacije, talijanski su vojnici otkrili da je obelisk kralja Ezana iz Axuma pao, slomljen u tri dijela i djelomično zakopan. Stela je u vrijeme otkrića bila jedan od pedesetak obeliska u gradu Axumu. Godine 1937. uzet je kao ratni plijen i preseljen u Italiju. Monolitna stela izrezana je na pet dijelova i prevezena je kamionom lošim i grbavim putem između Aksuma i luke Massawa, u pet putovanja u periodu od dva mjeseca. Stigla je brodom u Napulj (na brodu zvanom Adwa), 27. ožujka 1937. godine. Potom je prevezena u Rim, gdje je obnovljena, ponovno sastavljena i postavljen na trgu Porta Capena ispred Ministarstva za talijansku Afriku (kasnije sjedište Organizacije Ujedinjenih naroda za hranu i poljoprivredu ) i Circus Maximusa. Svečano je otkrivena 28. listopada 1937. u spomen na petnaestu obljetnicu Marša na Rim.
Brončani kip lava plemena Juda, simbol etiopske monarhije, uzet je uz obelisk i izložen ispred željezničke stanice Termini.

Sporazumom u UN-u iz 1947. godine Italija se složila vratiti stelu u Etiopiju, zajedno s drugim opljačkanim komadom, Lavom plemena Juda. Iako je potonji vraćen 1967. nakon posjeta cara Haile Selassie 1961. Italiji, tijekom sljedećih više od 50 godina je vrlo malo poduzeto u svrhu vraćanje stele, dijelom i zbog znatnih tehničkih poteškoća vezanih za njezin prijevoz.

Pukovnik Mengistu Haile Mariam, koji je svrgnuo cara 1974. godine, zatražio je od talijanske vlade da stelu vrati u Etiopiju. Čini se da je, prema nekim izvorima, postojao dogovor prema kojem bi Italija mogla zadržati stelu u zamjenu za izgradnju bolnice u Addis Abebi (bolnica Svetog Pavla) i za otkazivanje dugova Etiopiji. U svakom slučaju, nakon pada Mengistuova režima, nova etiopska vlada zatražila je povratak stele, što je naišlo na pozitivan odgovor od tadašnjeg predsjednika talijanske republike Oscara Luigija Scalfaroa, u travnju 1997.

Prvi koraci u demontaži građevine poduzeti su u studenom 2003. godine, pod nadzorom Giorgija Crocija, profesora strukturnih problema spomenika i povijesnih građevina na Sveučilištu u Sapienzi u Rimu. Namjera je bila da se stela pošalje u Etiopiju u ožujku 2004. godine, ali je projekt repatrijacije naišao na niz prepreka: Pista na aerodromu Aksum smatrana je prekratkom za teretni avion, čak i za onaj koji bi prevozio samo jednu trećinu stele. Smatralo se da putevi i mostovi između Addis Abebe i Aksuma nisu na razini ovog zadatka; a pristup kroz obližnju eritrejsku luku Massawa - kuda je stela prvotno napustila Afriku - bio je nemoguć zbog zategnutog odnosa odnosa Eritreje i Etiopije.

Zatim je pista U zračnoj luci Aksum posebno nadograđena kako bi se olakšao povratak stele. Rastavljena stela ostala je u skladištu u blizini rimske zračne luke Leonardo Da Vinci, sve do 19. travnja 2005. godine, kada je srednji komad vraćen pomoću Antonova An-124, uz svečani doček u Etiopiji. Ovaj je transport opisan je kao najveći i najteži komad zračnog tereta svih vremena. Drugi dio vraćeno je 22. travnja 2005., dok je posljednji dio vraćen 25. travnja 2005. godine. Operacija je Italiju koštala 7,7 milijuna dolara. Stela je ostala na skladištu, dok je Etiopija planirala kako će je rekonstruirati bez ometanja ostalog drevnog blaga koje se još nalazi u tom području (posebno stele kralja Ezana). Do ožujka 2007. nasuli su se temelji za ponovno podizanje stele u blizini Stele kralja Ezana, ovom prilikom strukturno konsolidirane. Montaža je započela u lipnju 2008. godine, tim je odabrao UNESCO i vodio Giorgio Croci, a spomenik je ponovno postavljen na izvornom mjestu i otkriven 4. rujna 2008.

Kad je 1937. godine ponovno sastavljen u Rimu, umetnute su tri čelične šipke po sekciji. Kada je obelisk pogodila munjatijekom snažne oluje nad Rimom, 27. svibnja 2002., to je prouzročilo "znatnu" štetu. U novoj rekonstrukciji tri su odjeljka učvršćena s ukupno osam šipki od aramidnih vlakana (Kevlar): četiri između prvog i drugog i četiri između drugog i trećeg dijela. Ovakav raspored jamči strukturalnu otpornost tijekom zemljotresa i izbjegava uporabu čelika kako ne bi ponovno napravili stelu magnetom za munje i izbjegli hrđu.

Nekoliko drugih sličnih stela / obeliska postoji u Etiopiji i Eritreji, poput Hawulti u Meteri. Kao i Obelisk iz Aksuma, i ostale stele imaju pravokutnu podlogu s lažnim vratima isklesanim na jednoj strani.

3D dokumentiranje s laserskim skeniranjem
Projekt Zamani dokumentira nalazišta kulturne baštine u 3D, temeljene na zemaljskom laserskom skeniranju kako bi stvorili zapis za buduće generacije. 3D dokumentacija dijelova polja stela u Aksumu provedena je 2006. godine. 3D modeli, planovi i slike možete pogledati ovdje

Galerija

Izvori i napomene

Vanjske poveznice

Obelisks of Axum–North Ethiopia
Obelisk arrives back in Ethiopia (BBC News)
Ethiopia starts restoring obelisk (BBC News]
The Axum Obelisk (Ethiopian Embassy in the UK)
UNESCO says Axum obelisk to be put up before start of Ethiopian rainy season, People's Daily, 30 October 2005
[http://ethiopianamericanforum.com/index.php?option=com_content&view=article&id=257:aksum-obelisk-revisited  Aksum Obelisk Revisited

Povijest Etiopije
Stele
Građevine u Etiopiji
Arheologija u Etiopiji

Obelisk iz Aksuma


1912 pazartesi günü başlayan bir artık yıldır.

Olaylar

Ocak
 1 Ocak - Çin Cumhuriyeti resmi olarak kuruldu.
 9 Ocak - Trablusgarp Savaşı'nda Binbaşı Mustafa Kemal yönetinminde Tobruk saldırısı başladı.
 15 Ocak - Havadan ilk beyanname atılışı (Türk - İtalyan Savaşı)
 17 Ocak - İngiliz kutup kaşifi Kaptan Robert Falcon Scott ve dört kişilik ekibi, Güney Kutbu'na ulaşan ikinci keşif grubu oldu.
 18 Ocak - Meclis-i Mebûsan kapatıldı.

Şubat
12 Şubat - Çing Hanedanı (Mançu) imparatoru Puyi tahttan indirildi.

Mart
 1 Mart - Albert Berry, bir paraşüt ile uçaktan atlayan ilk kişi oldu.

Nisan
 14 Nisan gece saat 02:00'de RMS Titanic'in buzdağına çarpmasıyla 1513 kişi öldü.
 22 Nisan - SSCB Komünist Partisi'nin yayın organı Pravda gazetesinin ilk sayısı yayımlandı.
 26 Nisan - İlk defa bir Osmanlı pilotu olan Fesa Bey (Evrensev) Osmanlı tayyaresi ile Türk toprakları üzerinde uçtu.
 27 Nisan - Yeniden yapılan Galata Köprüsü trafiğe açıldı.

Mayıs
 5 Mayıs - Olimpiyat Oyunları İsveç'in Stockholm kentinde başladı .
 11 Mayıs - Alaska, ABD toprağı oldu.

Haziran
 4 Haziran - İstanbul'da çıkan büyük bir yangında 1120 ev kül oldu.
 8 Haziran - Trablusgarp Savaşı'ndaki Türk direnişi tamamen kırıldı.İtalyanlar Trablus'a egemen oldu.

Temmuz
 7 Temmuz - İstanbul'da Yeşilköy Hava Uçuş Okulu açıldı.
 16 Temmuz - İttihatçıların desteğindeki Mehmet Said Paşa hükûmeti istifa etti.
 17 Temmuz - İkarya Devleti kuruldu.
 22 Temmuz - Ayan Meclisi reisi Gazi Ahmet Muhtar Paşa sadrazam olarak atanarak, yeni hükûmeti kurdu.

Ağustos
 3 Ağustos - Osmanlı Devleti Arnavutluk'a sınırlı bir özerklik tanıdı. Arnavutça bu ülkede resmi ve eğitim dili sayıldı.
 9 Ağustos - Tekirdağ Mürefte'de 216 kişinin ölümüne neden olan bir deprem meydana geldi.
 23 Ağustos - İsviçre, Caux'da Türkiye ile İtalya arasında barış görüşmeleri başladı.
 25 Ağustos - Osmanlı Devleti'nin Makedonya'ya Müslüman Arnavutları iskan etmeye başlaması üzerine bölgedeki Bulgar komitacılar isyan etti.

Eylül
 12 Eylül - Bulgaristan, Makedonya'ya özellik verilmemesi halinde yoksa Osmanlı Devleti'ne savaş açacağını bildiren bir nota verdi
 22 Eylül - Giritli 350 Yunan isyancı Sisam Adasına gelerek ada halkını Osmanlı Devleti'ne karşı ayaklanmaya çağırdı.

Ekim
 3 Ekim - Sırbistan,Karadağ,Yunanistan ve Bulgaristan, Osmanlı Devleti'nden 3 gün içinde Arnavutluk ve Makedonya'ya özerklik verilmesini istediler
 4 Ekim - Osmanlı Hükûmeti notayı reddetti.
 8 Ekim - Karadağ, Osmanlı Devleti'ne savaş ilan etti. Böylece Birinci Balkan Savaşı başladı.
 18 Ekim - İtalya ile Osmanlı Devleti arasında Uşi Antlaşması imzalandı.
 26 Ekim - Selanik, Yunanistan ile birleşti.

Kasım
 1 Kasım
 Selanik'te sürgünde bulunan eski padişah II. Abdülhamid bir Alman gemisiyle İstanbul'a getirildi.
 İzmir'in ilk kulübü Karşıyaka Muaresei Bedeniye Kulübü,yani bugünkü adıyla Karşıyaka Spor Kulübü kuruldu.Armasında Ay-Yıldız taşıma hakkı bizzat Mustafa Kemal Atatürk tarafından verildi.
 15 Kasım - Türkiye ile İtalya arasunda Ouchy Barışı imzalandı. Trablus ve Bingazi, İtalya'ya bırakıldı.
 30 Kasım - Sisam Adası'nın Rum halkı, Yunanistan'la birleştiklerini ilan etti.

Aralık

Tarihi bilinmeyenler
 Qing Hanedanlığı yıkıldı.
 Robert Falcon Scott ve ekibi, Güney Kutbu'na geldiler, Scott ve ekibi soğuktan donarak öldü.
 Amerikalı Albert Berry paraşütü buldu.
 Corrado Gini, kendi adını taşıyan katsayıyı geliştirdi.
 Piltdown Adamı 1912 yılında Uckfield, East Sussex, İngiltere'de ortaya çıkarıldığı iddia edilen sahte kafatası ve çene kemiği fosili.

Doğumlar

Ocak
 1 Ocak - Kim Philby, soğuk savaş döneminin en önemli çift taraflı casusu, eski Britanyalı istihbarat görevlisi (ö. 1988)
 15 Ocak - Michel Debré, Fransız devlet adamı (ö. 1996)

Şubat
 5 Şubat - Hedwig Potthast, Heinrich Himmler'in metresi (ö. 1994)

Mart
 22 Mart - Karl Malden, Amerikalı aktör (ö. 2009)

Nisan
 10 Nisan - Boris Kidrič, Sloven partizan, Slovenya Sosyalist Cumhuriyeti'nin ilk başbakanı (ö. 1953)

Mayıs
 6 Mayıs - Ellen Preis, Avusturyalı eskrimci (ö. 2007)
 27 Mayıs - John Cheever, Amerikalı yazar

Haziran
 23 Haziran - Alan Turing, İngiliz matematikçi

Temmuz

Ağustos
 4 Ağustos - Daniel Aaron, Amerikalı yazar ve akademisyen (ö. 2016)
 23 Ağustos - Gene Kelly, Amerikalı sinema oyuncusu

Eylül
 5 Eylül - John Cage, Amerikalı besteci, filozof, yazar ve baskıcı
 7 Eylül
Faruk Bayülkem, Türk psikiyatr ve nörolog hekim (ö. 2009)
David Packard, Amerikalı elektrik mühendisi (ö. 1996)
 11 Eylül - Geoffroy Chodron de Courcel, Fransız diplomat (ö. 1992)

Ekim
 2 Ekim - Ebbe Hertzberg, Norveçli tarihçi.

Kasım

Aralık

Ölümler
 30 Temmuz - Meiji, Japon imparatoru
 10 Ağustos - Paul Wallot, Almanyalı bir mimar (d. 1841)

1912 Nobel ödülünü kazananlar

 Fizik – Gustaf Dalén
 Kimya – Victor Grignard, Paul Sabatier
 Tıp – Alexis Carrel
 Edebiyat – Gerhart Hauptmann
 Barış – Elihu Root

1912


Robert Fullarton, conocido como Bob Fullarton (Wisconsin, 1950), es un exbaloncestista estadounidense. Con una altura de 2.08, jugaba en la posición de pívot.

Fue uno de los jugadores más destacados del baloncesto español en los años 1970 dejando una gran huella en dos ciudades con tradición baloncestística como son Lugo y Manresa, jugando cuatro temporadas en cada equipo. Después de retirarse, fue homenajeado por el equipo lucense y manresano.

Equipos
 Universidad de Xavier (1969–1973)
 La Casera Lugo (1973–1975)
 Breogán Lugo (1975–1977)
 Bàsquet Manresa (1977–1981)

Referencias

Enlaces externos

Baloncestistas de Wisconsin
Baloncestistas de los Xavier Musketeers
Baloncestistas del Club Baloncesto Breogán
Baloncestistas del Bàsquet Manresa
Nacidos en Wisconsin

Bob Fullarton


Carlos Garfias Merlos (Tuxpan, 1 de janeiro de 1951) é um clérigo mexicano e arcebispo católico romano de Morelia.

Carlos Garfias Merlos foi ordenado sacerdote em 23 de novembro de 1975.

Em 24 de junho de 1996, o Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Ciudad Altamirano. O núncio apostólico no México, arcebispo Girolamo Prigione, o consagrou em 25 de julho do mesmo ano; Os co-consagradores foram Rafael Bello Ruiz, Arcebispo de Acapulco, e Alberto Suárez Inda, Arcebispo de Morelia.

Em 8 de julho de 2003 foi nomeado Bispo de Nezahualcóyotl e empossado em 2 de agosto do mesmo ano. Em 7 de junho de 2010 foi nomeado arcebispo de Acapulco e empossado em 24 de julho do mesmo ano.

Em 5 de novembro de 2016, o Papa Francisco o nomeou Arcebispo de Morelia.

Ver também

Arcebispos católicos do México

Carlos Garfias Merlos


El cantón de Coulommiers es una división administrativa francesa, situada en el departamento de Sena y Marne y la región Isla de Francia.

Geografía
Este cantón es organizado alrededor de Coulommiers en él distrito de Meaux.

Composición
El Cantón de Coulommiers agrupa 15 comunas:

Aulnoy
Beautheil
Boissy-le-Châtel
Chailly-en-Brie
Coulommiers
Faremoutiers
Giremoutiers
Guérard
La Celle-sur-Morin
Maisoncelles-en-Brie
Mauperthuis
Mouroux
Pommeuse
Saint-Augustin
Saints

Demografía

Véase también
 Sena y Marne
 Cantones de Sena y Marne

Enlaces externos

Cantón de Coulommiers

Cantón de Coulommiers


Hrvatsko amatersko kazalište Travnik (HAK Travnik, Hrvatsko kazalište Travnik) je hrvatska kazališna ustanova iz Bosne i Hercegovine. Sjedište je u Travniku, Jankovići bb.

Povijest
Početci sežu u jesen 1993. godine. Vlastita inicijativa mladih volontera u Novoj Biloj našla je vremena i za umjetnost i kazališni izričaj u najtežim ratnim vremenima. Bio je to odraz nade za bolja vremena. Godine 1995. je Općinsko poglavarstvo Travnik utemeljilo Hrvatsko amatersko kazalište Travnik kao javnu ustanovu. Ova kazališna kuća je sve do danas uz Hrvatsko narodno kazalište u Mostaru dugo bila jedina kazališna kuća s hrvatskim predznakom u BiH. Do danas su imali šesnaest premijera i oko pet stotina izvedaba po Bosni i Hercegovini, Hrvatskoj, Švicarskoj, Njemačkoj i Austriji. 1998.godine Hrvatsko kazalište Travnik pokrenulo je akciju radi izgradnje zgrade Kazališta te višenamjenskog kulturnog centra za mladež u Travniku. Kamen temeljac za zgradu kazališta položen je ožujka 2000. godine. Izgradnji su mnogo pomogli prijatelji iz Nizozemske i Hrvatske. U kazalištu se tradicionalno održavaju Maškarijada, Country party i Andrićevi dani, a novi događaj je Art projekt.

Izvori

Vanjske poveznice
Službene stranice
Facebook

Hrvatske kazališne kuće i trupe iz Bosne i Hercegovine
Travnik

Hrvatsko amatersko kazalište Travnik


مدينة ماتشيدا  هي مدينة تقع في غرب محافظة طوكيو، اليابان.

في عام 2007، وصل التعداد السكاني للمدينة إلى 413,398 نسمة والكثافة السكانية 5,772.10 نسمة في الكيلومتر مربع، والمساحة الإجمالية 71.63 كم مربع. تم تأسيس المدينة في الأول من فبراير 1958. يمر في المدينة خطي سكة حديدية هما خط أوداكيو، وخط يوكوهاما.

أعلام

 كازويوكي تودا
 كينتارو هاياشي
 كادزهيسا إيإيجما
 يوشينوري ياغي
 تسويوشي كيتازاوا
 شينغو ياماشيرو
 نامي أوتاكي

مراجع

وصلات خارجية
 موقع مدينة ماتشيدا باللغة اليابانية
 موقع مدينة ماتشيدا باللغة الإنكليزية

مدن طوكيو

ماتشيدا (طوكيو)

ماتشيدا (طوكيو)


Stafet er en dansk kortfilm fra 2005 instrueret af Morten Jørgensen efter manuskript af Michael Monberg.

Handling
Hvad er det lige, der er så vigtigt at få sagt? "Det kan godt være, jeg går rundt og klør mig i numsen - men jeg har faktisk eksem".

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2005

Stafet (film)


Mona Nilsen (nascida a 17 de setembro de 1973) é uma política norueguesa.

Ela foi eleita representante no Storting pelo círculo eleitoral de Nordland para o período 2021-2025, pelo Partido Trabalhista.

Mulheres da Noruega na política
Membros do Parlamento da Noruega
Pessoas vivas
Nascidos em 1973
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)

Mona Nilsen


Fáfnismál ('digtet om Fafner' ; 'sangen om Fåvne') er et af heltedigtene
i den ældre Edda, hvis hovedindhold er en
samtale mellem Sigurd (Fafnersbane) og den til døden
sårede drage, Fáfnir, samt − efter dennes død −
mellem Sigurd og Regin, Sigurds fosterfader, som er dværgesmed og bror til Fafner og Odder.

Digtet ender med at lade nogle fugle give Sigurd råd med hensyn til,
hvad han skal gøre, nemlig ride lige til kong
Gjuke og ikke op på Hindarfjeld, hvor
Brynhild sover. Det er det skæbnesvangre møde
med hende fuglene ville hindre, men det var forgæves.

Digtet er i en fragmentarisk
tilstand med flere indskudte prosastykker. Det
hører til de yngre heltedigte fra slutningen af 10. århundrede.

Fáfnismál indgår i Codex Regius.

Kilde
  af professor Finnur Jónsson

Eksterne henvisninger
 "Sangen om Fåvne" på Heimskringla.no. Oversat af Hans Georg Møller, udgivet 1870. − Desuden tre andre oversættelser af Olaf Hansen 1911, Frederik Winkel Horn 1869 og Finnur Magnússon 1821
 "Fafnismol"  (en.) Kommentar og oversættelse og af Henry Adams Bellows.

Litteratur fra Island
Nordisk litteratur fra middelalderen
Salmonsens

Fáfnismál


Manor Racing er et britisk Formel 1-team, grundlagt i juni 2009, og debuterede i Formel 1 fra -sæsonen.

Historie
Forretningsmanden Stephen Fitzpatrick, ejeren af Manor Motorsport, meddelte i juni 2009 at han ville gå ind i Formel 1 fra 2010. Det skete under navnet Virgin Racing på grund af en sponsoraftale. Året efter skiftede teamet navn til Marussia Virgin Racing, inden det fra 2012 til 2014 hed Marussia F1 Team.

I  slutningen af -sæsonen kom teamet i store økonomiske problemer, og man var tæt på at lukke holdet. Dette blev afværget efter at nye investorer gik ind i selskabet og sikrede overlevelsen. I 2015 kørte teamet under navnet Manor Marussia F1 Team.

I 2016 gik teamet under et komplet re-branding under Fitzpatricks ejerskab, og holdets farver er ændret til orange, hvid og blå.

Navne og statistik i Formel 1

Referencer

Eksterne henvisninger

 Manor Racings officielle hjemmeside

Formel 1-konstruktører
Motorsport i Storbritannien
Etableret i 2009

Manor Racing


La Victorian Big Battery est unité de stockage d'électricité par batteries connectée au réseau, d'une capacité de 300 MW / 450 MWh. Elle est située à proximité du poste électrique de Moorabool à Geelong, dans l'État de Victoria, en Australie.

La Victorian Big Battery est détenue et exploitée par le producteur français d'énergie renouvelable Neoen. Le financement de 160 millions de dollars a été assuré par la banque verte du gouvernement australien. Sa construction a commencé en janvier 2021 pour une mise en service prévue à l'été austral 2021-2022. Elle utilise des unités de stockage Tesla Megapack, un accumulateur électrique conçu spécifiquement pour les projets à grande échelle. À sa mise en service, il s'agit de la plus grande batterie lithium-ion de l'hémisphère sud et de l'une des plus grandes au monde. Elle détrône en effet le Gateway Energy Storage en Californie, aux États-Unis, d'une capacité de 250 MW.

La batterie a pour objectif d'assurer des services de soutien au réseau, de capter et de stocker l'excédent d'énergie provenant de sources comme les parcs éoliens, et de l'injecter dans le réseau pendant les périodes de pointe ou les coupures, afin de soutenir l'approvisionnement en électricité de l'État de Victoria. La batterie stockera suffisamment d'énergie pour alimenter plus d'un million de foyers de l'État de Victoria pendant une demi-heure.

Construction
La construction a commencé en janvier 2021 et la mise en service de la batterie, prévue pour la période estivale australienne 2021-2022, est effective depuis le 8 décembre 2021. Pour la batterie de Neoen, le contractant EPC ( - Ingénierie, fourniture des équipements et construction) est Tesla, qui fait appel à la société UGL comme maître d'œuvre. Les actifs de raccordement sont confiés à AusNet Services, qui fait appel à la société Downer comme maître d'œuvre.

L'unité de stockage utilise 212 Tesla Megapacks, chacun d'une capacité de 3 MWh. Ce sera la première fois que des Megapacks sont employés dans une installation de cette envergure en Australie.

La batterie est construite au sein du terminal électrique de Moorabool d'AusNet à proximité immédiate de la ligne haute tension de 500 KV afin que l'électricité puisse être envoyée rapidement là où elle est nécessaire.

La construction de la batterie a bénéficié d'un prêt à hauteur de 160 millions de dollars accordé par la , un organisme détenu par le gouvernement fédéral australien.

Services
À l'issue d'un appel d'offres lancé par le gouvernement de l'État de Victoria en 2020, Neoen a remporté un contrat auprès de l' portant sur la mise en réserve d'environ 80% de sa capacité pendant les mois d'été pour fournir 250 MW en services SIPS () . Cela permettra d'augmenter la capacité de transfert sur l'interconnecteur entre les États de Victoria et de Nouvelle-Galles du Sud pendant les périodes de consommation de pointe. Cela réduira ainsi les risques de coupures de courant imprévues.

Les 50 MW restants de la batterie peuvent être déployés commercialement sur le marché par l'opérateur. En dehors de la période estivale, la batterie, d'une capacité totale de 300 MW, sera exploitée commercialement.

Grâce aux services assurés par la batterie, les consommateurs moyens d'électricité du secteur industriel pourraient économiser pas moins de 280 000 dollars par an sur leurs factures. La fonderie d'aluminium de Portland, quant à elle, pourrait voir ses factures baisser de 1 million de dollars par an.

Incendie
Pendant le test initial du vendredi 30 juillet, un incendie s'est déclaré dans l'un des Tesla Megapacks de la Victorian Big Battery et a détruit deux unités de batterie. L'incident a très probablement été causé par une fuite de liquide de refroidissement. Aucun blessé n'est à déplorer. Le chantier a été déconnecté du réseau, sans impact sur l'approvisionnement en électricité.

À compter du mercredi 4 août, les activités de construction civile et mécanique sur le chantier ont repris et ont été gérées en coordination avec les autorités compétentes. Le 29 septembre 2021, la Victorian Big Battery a finalement reçu le feu vert pour reprendre son processus de mise en exploitation à l'issue de l'enquête des autorités de réglementation.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Énergie en Australie

Stockage de l'énergie
Énergie renouvelable en Australie
Infrastructure énergétique en Australie

Victorian Big Battery


Literatura hispano-arabă însumează compozițiile scrise caracteristice peninsulei Iberice în timpul ocupației arabe. Zona, cunoscută și ca Andaluzia sau al-Andalus, a luat contact cu islamul încă din anul 711, prin intermediul maurilor și a rămas sub dominație arabă până în 1492, anul Reconquistei. Apogeul literar (și nu numai) al acestui spațiu s-a înregistrat în perioada califatului ommeyad de la Cordoba.

Poezia

Secolele VII-XI – debutul și evoluția
Primele poeme arabe au pătruns în al-Andalus odată cu negustorii de caravane. Promotorul a fost Ibn al-Ṣimma, care, la sosirea sa în peninsula Iberică, în secolul VIII, a introdus qaṣīdele, implicit tematica beduină. Aceasta a fost îndrăgită de însuși 'Abd al-Raḥmān I, poetul imigrant întemeietor al califatului de la Cordoba, însă descrierile deșertului, cămilelor și caravanelor au supraviețuit până în secolul IX, când așa-numita poezie modernă a început să capete contur.

Pe fondul avansului civilizației, secolul IX a surprins nevoia întregii lumi arabe de modernizare a limbajului poetic, deci de renunțare la influențele beduine. Primele schimbări au survenit în cazul poeziei de dragoste, numită ġazal și s-au manifestat printr-o extindere tematică spre subiecte precum iubirea pentru o persoană care aparține alteia sau legătura amoroasă cu o sclavă. Dragostea curtenească, intens exploatată în restul Europei, nu a rămas indiferentă nici poeziei hispano-arabe, cel mai însemnat reprezentant al acesteia fiind Ibn 'Abd Rabbih. Totodată, începând cu secolul X, tematica amoroasă a dat naștere unui tip de poezie andaluză homoerotică. Mai mult, poeții moderni s-au îndepărtat de reperele spațiale deșertice, eliminându-le în favoarea grădinilor cu vegetație luxuriantă și generând astfel noi genuri de poezie - rawḍiyya și nawriyya (poeme despre grădini și flori). Alte tipuri, precum poemul bahic sau ḫamriyya și poemul de vânătoare sau ṭaradiyya, au adus în prim-plan plăcerea consumării vinului, respectiv a exersării artei vânătorii. Pe de altă parte, deși poezia modernă cultiva numeroase forme de desfătare cotidiană – amorul, vinul, vânătoarea, acestea se dovedeau a fi de scurtă durată, ceea ce a impulsionat apariția unui gen poetic care să le deplângă efemeritatea – poezia ascetică sau zuhdiyya. Panegiricul, de asemenea, a reprezentat un tip poetic preferat la sfârșit de secol IX. Qaṣīda nu a dispărut, ci a păstrat o funcție ritualică, ceremonială, sesizabilă în al-Andalus cu ocazia sărbătorilor religioase islamice - 'id al-fiṭr sau 'id al-aḍḥā.

Modernismul nu s-a eliberat complet de influențele preislamice, astfel încât qaṣīda a reapărut în secolul X în contextul neoclasicismului dominant. Deși păstra monorima, pasajul introductiv, numit nasīb, era mai restrâns și făcea vagă referire la iubita absentă, iar madḥ-ul sau elegia se caracteriza, în general, prin hiperbolă. Ecourile neoclasicilor arabi precum al-Mutanabbī s-au propagat până în al-Andalus, unde poeți precum Ibn Hānī al-Andalusī (-970) sau Ibn Darrāğ al-Qaṣṭallī le-au călcat pe urme.

Secolul XI – apogeul
În zorii secolului XI, căderea califatului de la Cordoba și, totodată, distrugerea orașului au produs o descentralizare a culturii, astfel că poezia de inspirație arabă a depășit cadrul curtenesc preponderent și s-a dispersat odată cu emigrațiile poeților. Cu toate acestea, sfârșitul aceluiași secolul a fost considerat epoca de aur a poeziei andaluze, cu atât mai mult cu cât s-au remarcat inovații la nivel formal.

Primul val poetic a fost reprezentat de așa-numiții "nostalgici", întrucât principala dorință a acestora era restaurarea califatului. Exponenții generației făceau parte din aristocrația ommeyadă, fiind fii de funcționari, și se bucurau de o înaltă educație: Ibn Šuhayd (992-1035), Ibn Ḥazm (994-1063), Ibn Ḥayyān (987-1067) sau Ibn Zaydūn (1003-1070). Dacă Ibn Šuhayd s-a consacrat jonglării cu diferitele genuri de poezie modernă (erotică, bahică), compunând cele mai faimoase versuri cu ocazia despărțirii sale de Ibn Ḥazm, Ibn Zaydūn s-a remarcat prin crearea unui tip de elegie care viza dragostea, tinerețea sau locurile pierdute. Mai mult, el a devenit celebru prin dragostea pentru prințesa Wallada, dar și pentru cultivarea unei forme  populare de cânt în araba dialectală – zağal, care coexista cu alte creații cantabile – mawāl-ul și ġazal-ul.

În zona Sevillei, poezia de secol XI a ajuns la cel mai înalt grad de rafinament în timpul califului-poet al-Mu'taḍid (-1069) și al fiului său, al-Mu'tamid (-1095), care s-a dedicat poemelor de dragoste. Cucerirea Sevillei de către dinastia almoravidă a adus exilul lui al-Mu'tamid în Africa în atenția unor poeți precum Ibn al-Labbāna (-1113) din Denia, care a creat o deosebită elegie pe această temă. Cât despre estul Andaluziei, acesta a fost acaparat de una dintre cele mai notabile personalități literare - Ibn Ḫafāğa (1058-1139) din Alzira, care, datorită afinității pentru poezia de tip rawḍiyya, a fost supranumit "poetul grădinar".

Secolele XII-XIII
Secolul XII a surprins peninsula Iberică în fața unei noi invazii nord-africane – cea a almohazilor. Vocea feminină, asociată inițial cu poete precum prințesa Wallada, iubita lui Ibn Zaydūn, s-a făcut din ce în ce mai auzită. Ḥafṣa al-Rakūniyya (1135-1191) din Granada, cea mai prolifică poetă a veacului, a dat numele un nou tip poetic, bazat pe statutul femeii – rakūniyya. Tot în acest interval temporal s-a dezvoltat și poezia mistică, al cărei faimos reprezentant a fost filozoful și teologul Ibn al-'Arabī (1165-1245). Pe lângă exploatarea qaṣīdei și a nasīb-ului elegiac, lui i s-a atribuit și compunerea unui tip de poem de zece versuri, numit mu'aššara, care facilita manifestarea mistică. Elegia, de asemenea, a ocupat un loc important, cel mai însemnat reprezentant fiind Ibn al-Abbār (1199-1260) din Valencia, om politic și istoric.

O altă inovație la nivel poetic a fost muwaššah-ul, formă de cânt de minim cinci strofe, consacrată în epoca de aur de către Abū Bakr Muḥammad Ibn Zuhr (-1110) și preluată apoi de Ibn Sahl (1212-1251) din Sevilla.

Secolele XIII-XV – decăderea
Odată cu înființarea regatului Granadei (1232-1492) și începerea Reconquistei creștine, poetul de curte a devenit funcționar al statului, având astfel sarcina de a redacta scrisori oficiale și de a alcătui qaṣīde pentru suverani. Un poet-funcționar remarcabil a fost Ibn al-Ğayyāb (1261-1348) din Granada, ale cărui volume s-au păstrat. O altă formă de poezie, creată din dorința de a compensa monotonia tematică, era cea epigrafică, ce menținea tradiția literară arabă prin intermediul caligramelor. Creațiile unor astfel de autori, precum Ibn Zamrak, erau expuse pe pereții palatelor, tocmai pentru a-i elogia pe cei care au dispus construirea lor. Un edificiu care a beneficiat din plin de poezia ornamentală a fost Alhambra.

Proza

Textul epistolar – risālat, alături de genul literar cunoscut drept maqāma – proză rimată, cu inserții poetice, au fost două forme de așa-numită "proză ornată", originare din Orient și preluate ulterior și în peninsula Iberică. La mijlocul secolului IX, Abū al-Ğusr al-Riyāḍī a introdus stilul epistolar în al-Andalus, iar trei veacuri mai târziu maqāma era abordată în același spațiu de Abū al-Ḥağğāğ al-Quda'ī. Referitor la epistolă, s-a remarcat că ea a evoluat și spre latura critică. Unul dintre autorii care au adoptat acest vehicul literar a fost Ibn Šuhayd din Cordoba , căruia i se atribuie Epistola (Risālatu-l-tawābi wa-l-zawābi).

Literatura de specialitate
Datorită spiritului aventurier și tradiției inițiate de pelerinajul la Mecca, arabii au cultivat un apetit deosebit pentru explorare și cercetare, atât prin intermediul expedițiilor, cât și prin amplele studii științifice desfășurate de-a lungul timpului. Această practică a fost moștenită și de al-Andalus, ai cărei învățați au aprofundat domenii dintre cele mai diverse. De pildă, Abū 'Abdallāh al-Qurṭubī al-Ḥasanī, primul cartograf științific, a alcătuit spre sfârșitul vieții un tratat despre bazinul mediteranean, Europa, Africa și Asia. În secolul XI, domeniul astronomiei a fost acaparat de Al-Zarqālī (Azarquiel), care a compus Tabelele toledane. În egală măsură, creații andaluze precum cele ale lui Ibn al-Raqqām sau Cărțile despre știința astronomiei, de Alfonso al X-lea al Castiliei, s-au propagat și în restul Europei.

În paralel cu gustul pentru călătorii s-a dezvoltat și practica relatării acestora, gen literar denumit riḥla. Apărută în spațiul arab, aceasta a fost și pe placul autorilor andaluzi precum Ibn Ğubayr, care își descriau astfel călătoriile spre Orient.

În ceea ce privește istoriografia, Ibn Ḫaldūn a fost, fără echivoc, cel mai sonor nume în domeniu. Deși nu s-a născut în peninsula Iberică, provenea dintr-o familie din al-Andalus, astfel încât opera sa cea mai proeminentă – Introducere (al-Muqqadima), poate fi asociată cu literatura andaluză. În Introducere, "părintele sociologiei și istoriografiei", cum este supranumit, descrie științele, precum și aspecte precum tribalismul, meșteșugurile sau diferite arte. Aria religioasă și mistică este dominată, în principiu, de Ibn al-'Arabī. Și-a îndreptat atenția către teologie și sufism, semnând opere precum Cuceririle meccane (Futūḥāt al-makkīyya) sau Nestematele înțelepciunii (Fuṣūṣ al-ḥikam). Nici filosofia nu a fost omisă de autorii andaluzi, dintre care cel mai remarcabil este Ibn Ṭufayl (1105-1185). Povestea filozofică ce l-a consacrat - Ḥayy Ibn Yaqẓān sau secretele înțelepciunii orientale (Ḥayy Ibn Yaqẓān aw asrār al-ḥikma al-mašriqīyya), pune problema evoluției interioare și a atingerii desăvârșirii prin amestecul dintre sufism și raționalism.

Adab-ul

Adab-ul instructiv
În perioada pre-islamică, adab-ul se referea la normele de conduită și la buna educație transmise prin prisma poeziei, anecdotelor, povestirilor și nu numai. După apariția islamului, adab-ul s-a încetățenit ca fiind tot un set de norme etice și morale, însă respectate în vederea achiziției supremului model cultural arab. Conceptul de adab, originar din Orient și inventat de Ibn al- Muqaffa', a pătruns în peninsula Iberică sub diverse forme. Ibn Ḥazm, de pildă, a compus un tratat de morală intitulat Caracterele și purtările în lecuirea sufletelor (Al-aḫlāq wa-l-siyār fī mudāwat al-nufūs), dar și o carte de adab care combina proza și poezia – Colierul porumbiței. Cu privire la poveștile orientale, spațiul andaluz a făcut cunoștință cu acestea prin intermediul lui Pedro Alfonso, a cărui Disciplina clericalis a fost inspirată din Kalila și Dimna și Povestea lui Sindbad. În egală măsură, paremiologia a fost un alt domeniu exploatat, avându-l drept exponent pe Ḥunayn Ibn Isḥāq – Libro de los buenos proverbios.

Mai mult decât atât, adab-ul s-a dezvoltat și pe latura religioasă, cadru în care misticul Ibn al-'Arabī a compus Muḥāḍarat al-'abrār.

Adab-ul distractiv
Literatura de tip adab a avut, pe lângă caracterul instructiv, și o funcție umoristică. Fie că era vorba de narațiuni scurte, anecdote sau povestioare, menirea acestora era aceea de a distra publicul, care putea extrage totodată diverse învățături. Existau, pe de o parte, lucrări umoristice prin excelență, precum Grădinile de flori (Ḥadā'iq al-'azāhir), de Abū Bakr Ibn 'Āṣim, care descrie viața la curtea suveranului creștin Yusuf II, dar și opere care oscilau între seriozitate și glumă, precum Colierul fără asemănare  (Al-'Iqd al-farīd ), de Ibn 'Abd Rabbihi.  Tot în categoria adab-ului distractiv au fost incluse și câteva maqāme, precum cele ale lui Abū Ṭāhir al-Tamīmī.

Traducerile

Secolele XII-XIII au surprins o intensă activitate de traducere din arabă în limbi europene, în special în spaniolă, datorită dorinței de asimilare a creațiilor literare științifice. Traducerea și mai ales interpretarea au înflorit în spațiul andaluz în timpul domniei lui al-Ḥakam II, al doilea calif de Cordoba, când relațiile cu străinii s-au intensificat, fapt care a impus automat transpunerea scrisorilor și documentelor într-o limbă cunoscută. Astfel au apărut așa-zișii "interpreți de delegație", care însoțeau trimișii oficiali în cadrul vizitelor politice și mediau dialogul dintre cele două părți.

Note

Bibliografie

Brann, Ross. Languages of power in Islamic Spain (https://www.academia.edu/20038722/The_Qasida_and_the_Poetics_of_Ceremony_Three_Id_Panegyrics_to_the_Cordoban_Caliphate, data accesării 07.01.2016)
López Bernal, Desirée. El humor en la literatura árabe medieval (de Oriente a al-Andalus) (https://www.academia.edu/19533910/El_humor_en_la_literatura_%C3%A1rabe_medieval_de_Oriente_a_al-Andalus_, data accesării 07.01.2016)
López Bernal, Desirée. Los Hada'iq al-Azahir de Abu Bakr Ibn 'Asim como preservadores y transmisores de la tradición literaria y cultural árabe a los siglos de oro españoles (https://www.academia.edu/19534166/Los_Hadaiq_al-azahir_de_Abu_Bakr_ibn_Asim_como_preservadores_y_transmisores_de_la_tradici%C3%B3n_literaria_y_cultural_%C3%A1rabe_a_los_Siglos_de_Oro_espa%C3%B1oles, data accesării 07.01.2016)
Rubiera Mata, Maria Jesús. Literatura hispanoárabe (http://www.cervantesvirtual.com/obra-visor/literatura-hispanoarabe--0/html/ff53f93e-82b1-11df-acc7-002185ce6064_32.html, data accesării 07.01.2016)
Tartler, Grete. Înțelepciunea arabă, Polirom, ediția a III-a, 2014
Zanón, Jesús. Los intérpretes en la corte de al-Ḥakam II de Córdoba (https://www.academia.edu/19651445/Los_int%C3%A9rpretes_en_la_corte_de_Al-Hakam_II_de_C%C3%B3rdoba, data accesării 07.01.2016)
Las artes y las ciencias en el occidente musulmán ( https://www.academia.edu/19882933/Las_artes_y_las_ciencias_en_el_occidente_musulm%C3%A1n._El_canto_del_cisne_de_la_ciencia_en_la_Murcia_andalus%C3%AD, data accesării 07.01.2016)

Literatură arabă

Literatura hispano-arabă


Das Amt Ketzin war ein 1992 gebildetes Amt in Brandenburg, in dem fünf Gemeinden im damaligen Kreis Nauen (heute Landkreis Havelland, Brandenburg) zu einem Verwaltungsverbund zusammengefasst waren. Es wurde 2003 im Zuge der Gemeindereform in Brandenburg wieder aufgelöst, die Gemeinden wurden in die Stadt Ketzin eingegliedert. Ende 2002 hatte das Amt Ketzin 6504 Einwohner.

Geographische Lage
Das Amt Ketzin lag im Landkreis Havelland im westlichen Teil von Brandenburg. Es grenzte im Norden an das Amt Nauen-Land, im Nordosten an das Amt Wustermark, im Osten an das Amt Fahrland, im Süden an die Ämter Werder und Groß Kreutz und im Westen an das Amt Beetzsee.

Bildung des Amtes Ketzin
Der Minister des Innern des Landes Brandenburg Alwin Ziel erteilte am 21. April 1992 mit Wirkung zum 22. Mai 1992 seine Zustimmung zur Bildung des Amtes Ketzin. Sitz der Amtsverwaltung war in der Stadt Ketzin. Das Amt umfasste die Gemeinden (in der Reihenfolge der Nennung im Amtsblatt):
Etzin
Tremmen
Falkenrehde
Zachow
Ketzin

1992 hatte das Amt Ketzin 6444 Einwohner. Die Gemeinde Etzin gliederte sich 2002 freiwillig in die Stadt Ketzin ein. Die Eingliederung wurde jedoch erst zum 26. Oktober 2003 rechtswirksam. Die Gemeinden Tremmen, Falkenrehde und Zachow wurden dagegen im Zuge der Gemeindereform in Brandenburg per Gesetz in die Stadt Ketzin eingegliedert. Gleichzeitig wurde das Amt Ketzin aufgelöst, die Stadt Ketzin amtsfrei. Die Gemeinden Falkenrehde, Tremmen und Zachow legten kommunale Verfassungsbeschwerde gegen ihre Eingliederung in die Stadt Ketzin beim Verfassungsgericht des Landes Brandenburg ein, die jedoch zurückgewiesen wurden.

Amtsdirektor
Erster Amtsdirektor des Amtes Ketzin war Axel Hedergott. Er wurde 1999 Stadtrat in Spandau. Vom 1. Mai 2000 bis zur Auflösung des Amtes Ketzin war Jens Uwe Bock letzter Amtsdirektor.

Belege

Ketzin
Landkreis Havelland
Ketzin/Havel

Amt Ketzin


Hillerød Svømmeklub er den eneste svømmeklub i byen Hillerød. Klubben holder til i Hillerød Svømmehal, men de har også et klubhus ved siden af halen kaldt bane 7. Klubben blev stiftet den 8. december 1966. I dag har klubben 1150 medlemmer hvoraf 75 af dem er konkurrencesvømmere.

Svømning i Danmark
Sportsklubber i Danmark
Svømmeklub
Etableret i 1966

Hillerød Svømmeklub


Léglise Notre-Dame est une église catholique située dans la commune de Rives-en-Seine, en France.

Localisation
L'église est située à Rives-en-Seine, dans l'ancienne commune de Saint-Wandrille-Rançon, commune du département français de la Seine-Maritime. L'édifice est situé dans l'ancienne commune de Rançon, rattachée à Saint-Wandrille en 1825.

Historique
L'édifice est daté du -. Le transept est modifié au .

Classé en 1862, l'église est déclassée en 1880. L'édifice est inscrit par la suite au titre des monuments historiques le .

L'édifice est désaffecté à la fin du .

Description
L'église est d'.

L'édifice conserve une cuve baptismale du  et une Nativité de Maintru datée 1688.

Références

 Le patrimoine des communes de Seine-Maritime

Annexes

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Seine-Maritime
 Liste des monuments historiques de l'arrondissement de Rouen

Liens externes

Bibliographie
 .

Rives-en-Seine
Rives-en-Seine
Monument historique inscrit en 1926

Église Notre-Dame de Rançon


Gabya sınıfı fırkateyn veya G sınıfı fırkateyn, Türk Deniz Kuvvetleri'ne ait fırkateyn sınıfıdır. ABD Deniz Kuvvetleri'nden devredilen Oliver Hazard Perry sınıfı fırkateynlerden oluşur.

Modernizasyon
G sınıfı fırkateynler, GENESIS (Gemi Entegre Savaş İdare Sistemi) adlı bir Türk dijital muharebe yönetim sisteminin güçlendirilmesini içeren önemli bir modernizasyon programına tabi tutuldu. Sistem, Türk Deniz Kuvvetleri ve bir Türk elektronik donanım sistemleri ve yazılım şirketi olan Havelsan tarafından ortaklaşa tasarlanmış ve uygulanmıştır. İlk GENESIS yükseltilmiş gemisi 2007 yılında teslim edildi ve son teslim tarihi 2011 olarak planlandı.

GENESIS (Gemi Entegre Savaş İdare Sistemi) ile modernize edilmektedir.

GENESIS gelişmiş muharebe yönetim sistemi aşağıdaki özellikleri ve yetenekleri içerir:
 Modern ve güvenilir bir sistem
 Yüksek performans
 Açık mimari
 1.000'den fazla taktik hedefi izleme kapasitesi
 Modern dijital sensör veri füzyonu
 Otomatik tehdit değerlendirmesi
 Silah nişan fırsatları
 Link-16/22 sistem entegrasyonu

Modernizasyon programı ayrıca şunları içerir:

Geliştirilmiş Deniz Serçesi ESSM için 8 hücreli Mk-41 VLS'nin eklenmesi, Mk-92 yangın kontrol sisteminin Lockheed Martin tarafından yükseltilmesi dahil
AN/SPS-49'un yerini alacak yeni bir gelişmiş SMART-S Mk2 3D hava arama radarının güçlendirilmesi
Yeni bir uzun menzilli sonar eklenmesi
Mk-41 VLS, Oliver Hazard Perry sınıfı fırkateynlerin Avustralya yapımı türevleri olan Kraliyet Avustralya Donanması'nın Adelaide sınıfı fırkatelerine kurulumlarına benzer şekilde Mk.13 fırlatıcılarının önüne yerleştirilecek. TCG Gediz, sınıfta Mk 41 VLS kurulumunu alan ilk gemi oldu.

Halen Türk Deniz Kuvvetleri tarafından kullanılmakta olan "kısa tekne" eski Perry sınıfı fırkateynleri, S-70B Seahawk helikopterini barındırabilmeleri için İstanbul Deniz Tersanesi'ndeki ASIST çıkarma platformu sistemi ile değiştirildi.

Sınıftaki gemiler
  eski
  eski
  eski
  eski
  eski
  eski
  eski
  eski

Kaynakça

Gabya sınıfı fırkateyn

Gabya sınıfı fırkateyn


Alegerile parlamentare din Ungaria 1906 au avut loc între 29 aprilie și 8 mai 1906 în Transleithania. O nouă majoritate a ocupat Dieta Ungariei (în ).

Sistemul electoral
Începând cu 1867, în Regatul Ungariei avea validitate dreptul electoral pe clase. În Transleithania, privilegiile în funcție de starea socială și de avere erau în mod semnificativ mai pronunțate decât în Cisleithania.

Rezultatele alegerilor
Câștigarea alegerilor a revenit Partidului Independenței și al 48-iștilor, care a obținut majoritatea absolută cu 61,26% din mandate.

Bibliografie
 Szabó Pál Csaba (szerk): A Magyar állam története 1711-2006 (Bölcsész konzorcium, Budapest, 2006) ISBN 963-9704-08-3 (MEK online – 373-376. o.)
 Magyarország történeti kronológiája III. Főszerkesztő: Benda Kálmán. Budapest, 1993.

Note

Alegeri în 1906
Alegeri în Ungaria
Politica Transleithaniei

Alegerile parlamentare din Ungaria, 1906


Le Levasseur PL 10 est un avion de reconnaissance aéroporté, développé par Pierre Levasseur à la fin des années 1920.

Développement

Le Levasseur PL 10 est un biplan conventionnel, dans la lignée des conceptions contemporaines de Levasseur pour la marine française.

L'avion est conçu pour pouvoir amerrir, avec un fuselage étanche en forme de bateau, de petits flotteurs sous les ailes ainsi qu'un train d'atterrissage pouvant être largué en vol afin d'améliorer les chances d'un amerrissage réussi.

Le PL 10 a été radicalement amélioré dans sa version PL 107, comme bombardier-torpilleur en 1937. Cette version possédait un cockpit fermé entre le fuselage et l'aile haute, remontant de fait le fuselage entre les ailes. Pour compenser ce changement, l'aile inférieure et le train d'atterrissage sont changés. Deux prototypes ont été construits et rejetés par l'Aéronavale. Levasseur fait ensuite une dernière tentative d'amélioration, avec le PL 108, très semblable au PL 107, dont un prototype vole en septembre 1939, sans intéresser l'aéronavale.

Variantes

 PL 10 — Version originale avec le moteur Hispano-Suiza 12Lb (30 construits).
 PL 101 — Version améliorée avec un train d'atterrissage plus large et une légère inclinaison arrière des ailes (30 construits).
 Pl 107 – Version bombardier torpilleur avec un cockpit fermé, une nouvelle aile inférieure, un nouveau train d'atterrissage et un moteur Gnome-Rhône 9Kfr (2 construits).
 Pl 108 — Semblable au PL 107, avec le moteur Hispano-Suiza Vbrs.

Utilisation

30 exemplaires du PL 10 ont été achetés par l'Aéronavale française, entrant en service à bord du Béarn en 1931, sous la désignation R3b. En 1935 ils ont été remplacés par 30 nouveaux exemplaires d'une variantes améliorées PL 101.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

 aviafrance.com
 Уголок неба
 avionslegendaires.net

Avion militaire
Avion militaire français
Avion de reconnaissance

Levasseur PL 10


UK Student Climate Network (UKSCN) est une ONG anglaise dédiée à la justice climatique crée et dirigée par des collégiens, lycéens et étudiants, fondée par Anna Taylor (alors âgée de 17 ans), le  décembre 2018, avec Ivi Hohmann et Daniela Torres Perez ; l'UKSCN est active en Angleterre et au pays de Galles.

L'UKSCN est essentiellement composée de jeunes de moins de 18 ans, qui à la suite de Greta Thunberg, appellent à la grève de l'école depuis février 2019, dans le cadre du mouvement Youth Strike 4 Climate.

L'UKSCN veut amener le gouvernement du Royaume-Uni (et le gouvernement gallois) à prendre des mesures bien plus ambitieuses pour contrer la crise climatique.
Ses grèves ont été suivies par des centaines de milliers d'étudiants dans toute l'Angleterre et au pays de Galles.
Deux autres ONG-sœurs se sont constituées : Scottish Youth Climate Strike et Youth Climate Association Northern Ireland qui ont aussi organisé des grèves des jeunes pour le climat en Écosse et en Irlande du Nord le vendredi.

Demandes
Le réseau a quatre demandes.

Exigence 1 : Sauver l'avenir
Le gouvernement doit déclarer un état d'urgence climatique, et mettre en œuvre un Green New Deal pour parvenir à la justice climatique.

Exigence 2 : Enseigner l'avenir
Le système éducatif doit être réorienté et réformé autour de l' urgence climatique pour mieux informer les jeunes sur son urgence, sa gravité, ses fondements scientifiques et les méthodes d'atténuation.

Cette demande a maintenant évolué vers la campagne Teach the Future England qui est soutenue par le groupe de travail School Group Developmental ainsi que par SOS-UK, diverses personnalités ( Bella Lack, l'un des personnages centraux du film Animal de Cyril Dion) et diverses organisations partenaires.

Exigence 3 : Dire l'avenir
Le Gouvernement doit communique au grand public quant à la gravité de la crise écologique et quant à la nécessité d'agir dès maintenant.

Exigence 4 : Donner du pouvoir à l'avenir (Empower the future)
Les jeunes doivent être inclus dans l'élaboration des politiques, et personne ne devrait être exclu de la participation à notre démocratie sur la base de l'âge, de la citoyenneté, de l'adresse permanente, de l'incarcération ou de toute autre chose. Tant que la démocratie britannique est menée par le biais d'un système représentatif, toute personne vivant au Royaume-Uni âgée de plus de 16 ans doit avoir le droit de voter aux élections, menées via la représentation proportionnelle, afin que le vote de chacun soit reflété dans notre gouvernement et vaut la peine même.

Gouvernance, Structuration interne
L'organisation est divisée en groupes régionaux : Sud-Est, Sud-Ouest, Midlands, Nord-Est, Nord-Ouest, pays de Galles et (depuis juillet 2019) Londres.

UKSCN fait partie du mouvement Youth Strike 4 Climate, qu'elle représente pour l'Angleterre et le pays de Galles.

Le reste du Royaume-Uni est couvert par des organisations distinctes ; avec en Écosse la Scottish Youth Climate Strike (SYCS), en Irlande du Nord la Youth Climate Association Northern Ireland (YCANI, qui était auparavant affilié à l'UKSCN, puis s'en est séparé en raison de différences culturelles, juridiques et politiques entre les deux groupes. Le SYCS a été invité à rejoindre l'UKSCN peu après la création des deux organisations, mais a refusé pour des raisons similaires.

« Isle of Man Student Climate Network » est un groupe distinct qui organise des grèves pour le climat dans l'île de Man, une dépendance de la Couronne du Royaume-Uni. « Isle of Man Student Climate Network » coordonne ses actions avec l'UKSCN, mais tout en restant une organisation indépendante (fondée en mars 2019 par Ciara Sowerby, Archibald Elliott et Emily Thompson).

L'UKSCN n'organise pas directement les grèves, mais agit comme un réseau de soutien pour plus de 120 groupes locaux actifs, et pour des grèves effectuées dans plus de 300 lieux de l'Angleterre et du pays de Galles. L'UKSCN dispose d'une équipe d'organisation nationale divisée en plusieurs groupes de travail qui participent à des campagnes et travaillent avec d'autres mouvements.
Le nombre de bénévoles aidant le groupe est passé d'environ 30 début mars 2019 à une estimation de 300 fin avril 2019. Il fournit aussi une plate-forme de connexion pour de jeunes grévistes non spécifiquement affiliés au groupe.

Histoire

La première grève de l'UKSCN a eu lieu le 15 février 2019, sous le nom de YouthStrike4Climate.

 des écoles anglaises et galloises se sont mis en grève en signe de protestation, pendant que d'autres grèves s'organisaient aussi en Écosse et en Irlande du Nord organisées par d'autres organisations.

Une seconde grève a eu lieu un mois plus tard (15 mars 2019), coordonnée avec les manifestations mondiales Youth Strike 4 Climate qui ont eu lieu dans le monde entier, qui ont vu 1,6 million d'étudiants se mettre en grève. Les manifestations de l'organisation ont gagné en popularité, avec un total estimé de  présentes à la manifestation qui s'est tenue devant la place du Parlement à Londres le 15 mars et  à travers l'Angleterre et le pays de Galles.

Ces grèves sont solidaires d'autres manifestations de Youth Strike 4 Climate qui se déroulent à travers le monde.

Depuis, des grèves ont eu lieu :
 12 avril 2019
 24 mai 2019
 21 juin 2019
 19 juillet 2019
 le 20 septembre 2019 qui était une grève générale des adultes et des étudiants ; il s'agissait de la plus grande mobilisation climatique de l'histoire du Royaume-Uni avec environ  rien qu'à Londres et environ  en grève à travers le Royaume-Uni.
 29 novembre 2019
 14 février 2020
 Les grèves numériques sous confinement.

Les seules grèves coordonnées au niveau national en 2020 ont eu lieu les 17 janvier et 14 février.

Le groupe local Bristol Youth Strike 4 Climate a organisé et organisé une grève le 28 février 2020 à laquelle ont participé plus de 30 000 personnes, dont Greta Thunberg

Les autres grèves ont toutes été annulées en raison de la pandémie de COVID-19 mais les jeunes grévistes se sont engagés dans des actions en ligne telles que Fridays for Future Digital et 'Polluters Out.' sur Twitter Storm

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Réchauffement climatique
 L'Affaire du siècle (campagne associative)
 Marche pour le climat
 Grève étudiante pour le climat
 Développement durable
 Collapsologie
 Risques d'effondrements environnementaux et sociétaux
 Extinction Rebellion

Manifestation au Royaume-Uni
Organisme fondé en 2018
Mouvement protestataire
Mouvement social pour le climat
2018 au Royaume-Uni

UK Student Climate Network


Evrenye, Kastamonu ilinin İnebolu ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1844 ve 1928 yılı kayıtlarında Evraniye ya da Evrenye olarak geçmektedir. Daha önceleri Abana ilçesine bağlıyken, 29 Nisan 1949'da İnebolu ilçesine bağlandı. Daha sonraları Gemiciler adını alan köye, 2010 yılında eski adı iade edildi.

Coğrafya
Köy, Kastamonu il merkezine 102 km, İnebolu ilçe merkezine 12 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

İnebolu belde ve köyleri

Evrenye


La Alianza Mundial por la Energía Descentralizada (WADE del inglés: World Alliance for Decentralized Energy) fue fundada en 1997 con el nombre original de International Cogeneration Alliance. Inicialmente se formó en respuesta a las reuniones de la UNFCCC en Kyoto para conseguir los objetivos de cogeneración incluidos en la agenda. En 2002 la organización cambió su nombre a WADE y amplió su ámbito para incluir todas las formas de energía descentralizada o generación distribuida incluyendo tecnologías renovables tales como la energía solar fotovoltaica y pequeños sistemas de energía eólica.

Véase también
 Generación distribuida

Referencias
 Referencia sobre la WADA en el Instituto para la Diversificación y el Ahorro de la Energía (IDAE)

Enlaces externos
 World Alliance for Decentralized Energy

Energías alternativas
Energías renovables
Ahorro de energía
Generación distribuida


Andreas Friedrich Wilhelm von Hanno (, Hamburgo - , Cristiania) fue un arquitecto, escultor, pintor y diseñador gráfico, alemán de nacimiento, famoso por su trabajo en Noruega.

Carrera

Wilhelm von Hanno se formó primero como artista gráfico, escultor y arquitecto en la "Sociedad de Hamburgo para la promoción de las artes y oficios artísticos". De particular importancia fue su formación con el arquitecto Alexis de Châteauneuf de 1843 a 1848 y su primera asignación en la iglesia principal de San Petri en Hamburgo. A partir de 1850, William von Hanno viajó con Chateauneuf por primera vez como supervisor de construcción a Christiania . Cuando Alexis de Chateauneuf enfermó, continuó sus proyectos como arquitecto y se mantuvo por el resto de su vida en Noruega . Allí construyó una serie de importantes edificios y monumentos de Cristianía (actual Oslo), muchos en colaboración con Heinrich Ernst Schirmer. Diseñó el famoso sello noruego del "Cuerno postal" , la serie de sellos en circulación continua más antigua del mundo, en activo desde 1872.

Arco geodésico de Struve
Wilhelm von Hanno fue el diseñador en 1854 de los hitos que señalan el Arco Geodésico de Struve del meridiano en Hammerfest en el distrito Fuglenes (terminado 1856), en las primeras actividades de la Geodesia moderna. Hoy en día, la columna del Meridiano en Hammerfest es un símbolo de la ciudad más septentrional de Noruega, y el extremo más septentrional de arco internacional del meridiano de esta larga red geodésica de puntos de medición. El monumento fue incluido en 2005 junto con el arco geodésico de Struve en la lista de Patrimonio de la Humanidad. El Arco de Struve que se extiende desde Hammerfest al Mar Negro , fue medido de 1816 a 1855 por el astrónomo alemán Wilhelm von Struve (1793-1864).

Trabajos con Heinrich Ernst Schirmer

Wilhelm von Hanno era compatriota y uno de los socios del arquitecto Heinrich Ernst Schirmer. Schirmer y Hanno construyeron juntos la Iglesia de la Trinidad en Oslo (terminada alrededor de 1858), cuya construcción original fue iniciada por Alexis de Chateauneuf .Entre los años 1853 a 1864 se construyó la primera línea de ferrocarril de Noruega (Noregs statsbaner), entre Hovedbanen (1853 a 1854) y Kongsvingerbanen (terminado 1863). Ellos construyeron los edificios de estación, que tuvieron una gran influencia en la arquitectura de madera de las regiones rurales de Noruega. También hicieron una serie de edificios militares, así como la expansión de la fortaleza de Akershus (1858-1870). También diseñó con él, la cárcel del condado en Larvik, el edificio de la Kirkegata 24, la sede principal del Banco de Crédito de Noruega (Den norske Creditbank) y el proyecto para el edificio del Hotel Gebäude en Dronningens Gate, iniciado en 1860 y finalizado en 1913. Juntos proyectaron la Catedral de San Olaf de Oslo. Su edificio proyectado en el estilo neogótico del nuevo parlamento noruego, ganó el concurso de arquitectura, pero no fue finalmente construido, ya que los parlamentarios se decidieron por el diseño de Emil Victor Langlet. En 1864, se rompió la colaboración, ya que el proyecto de Hanno presentado a un concurso de arquitectura, para construir una iglesia Grønland , ganó.

Estaciones de ferrocarril

Edificios en la Fortaleza de Akershus

Obra pública y civil

(pulsar sobre la imagen para ampliar)

Vida familiar

Wilhelm von Hanno se casó en 1859 con Maria Theresia Pallenberg (1827-1898). Ellos fueron los abuelos del artista noruego Carl von Hanno.

Otras obras
Después de 1864, continuó trabajando como arquitecto independiente. Algunas de sus obras son:

Notas y referencias

Notas

Enlaces externos

Escultores de Alemania del siglo XIX
Pintores de Alemania del siglo XIX
Arquitectos de Alemania del siglo XIX
Diseñadores gráficos
Escultores de Noruega del siglo XIX
Pintores de Noruega del siglo XIX
Arquitectos de Noruega del siglo XIX
Diseñadores de estampillas
Escultores de Alemania en Noruega
Nacidos en Hamburgo

Wilhelm von Hanno


{{Ficha de comida
|nombre        =
|imagen        = El real sopaipleto.png
|tamañoimagen  = 250px
|pie de imagen = Un wamby. El antecedente directo del sopaipleto.
|ingredientes  = SopaipillasSalchicha vienesaTomateMayonesaPalta
|ingredientes  = SopaipillasSalchicha vienesaTomatePaltaMayonesa
|procedencia   = Talca,
|origen        = Gastronomía chilena
|similares     = SopaipillasCompleto
|tipo          = Bocadillo
}}
Los sopaipletos son una preparación chilena que utiliza los ingredientes de un sándwich de completo sobre una sopaipilla.

Origen

El sopaipleto tiene su antecedente directo en el Wamby (o wambi), una preparación originada en Talca el año 1991, que consiste en dos sopaipillas de unos 20 centímetros de diámetro, una sobre otra, a las que entre medio se le agregan todos los ingredientes de un completo: vienesa, tomate, palta y chucrut. La mayonesa y otras salsas se agregan por sobre toda la preparación.

Al ser originario de Talca, e imitando en cierta forma la preparación de los completos talquinos, en algunas ocasiones el tomate se agrega rayado o molido.

El sopaipleto propiamente tal se originó en Concepción, presuntamente, de un intento por imitar el wamby, el cual fue solicitado por un estudiante universitario talquino que se encontraba en dicha ciudad. Serían los mismos estudiantes quienes lo rebautizarían sopaipleto debido a sus ingredientes.

Descripción

Este plato se prepara una o dos sopaipillas de unos 15 centímetros de diámetro a la que se le agregan parte de los mismos ingredientes de los completos: tomate y palta. Ocasionalmente se le agregan los otros ingredientes como vienesa y las salsas típicas (ketchup, mostaza y mayonesa). Generalmente se comen con la mano en la calle o con cubiertos, dependiendo del tamaño del mismo.

Los sopaipletos hoy en día se vende en casi todas los carros callejeros que venden sopaipíllas o comidas rápidas, se ha masificado en todo el país, su popularidad ha aumentado debido a que es una comida al paso que junta dos de los tentempié más solicitados, debido a sus bajos precios son muy apetecidos en las clases sociales de menores ingresos. Tiene un alto contenido de calorías y es poco recomendable para personas con colesterol alto debido al aceite donde es frita la sopaipilla.

La sopaipilla, de unos quince centímetros de diámetro, que es la base de este bocadillo, se hace con harina sin polvos de hornear, manteca vegetal, zapallo, levadura, aceite y sal. Aunque la venta de esta masa frita en comercios ambulantes, hacen que la calidad de este bocadillo sea de difícil fiscalización.

Ingredientes
 Sopaipilla (base)
 Salchicha vienesa
 Tomate
 Palta
 Mayonesa casera o industrial

Agregados y salsas opcionales
 Chucrut
 Ketchup
 Mostaza
 Pebre
 Salsa de ají
 Salsa verde (cebolla con cilantro)

Véase también

 Completos

Referencias

Gastronomía de Chile

Sopaipleto


Pacoti es un municipio brasileño del estado del Ceará. Su población estimada en 2004 era de 11 354 habitantes.

Está localizado en el Macizo de Baturité en un Área de Protección Ambiental - APA de Baturité y dista aproximadamente 95 km de Fortaleza. El clima es ameno, entre 20 y 30 grados Celsius.

Denominación
Pacoti es el nombre del río que nace al extremo sur de la Sierra de Baturité y baña el municipio.

Enlaces externos

 Mapa de Pacoti
 Página del IBGE
 Página del Ceará

Referencias

Localidades de Ceará

Pacoti


Die evangelische Erlöserkirche () ist ein denkmalgeschütztes Kirchengebäude in der Elberfelder Straße 16 in Gevelsberg im Ennepe-Ruhr-Kreis in Nordrhein-Westfalen.

Geschichte und Architektur
Der fünfachsige klassizistische Saal wurde von 1826 bis 1830 von Friedrich August Ritter nach durch Karl Friedrich Schinkel revidierten Plänen errichtet. Der Turm steht östlich. Die Kirche wurde als Ersatz für die 1825 abgebrochene Stiftskirche aus Bruchstein gebaut. Die Wände sind durch Gesimse und Rundbogenfenster gegliedert. Die westliche Rundbogenarkade um den Haupteingang wurde nachträglich vermauert. In den schlichten Innenraum wurde eine Holzdecke eingezogen. Ansonsten ist der Innenraum im Stile der 1950er Jahre gestaltet. Die Westempore wurde von 1967 bis 1968 eingebaut.

Orgel
Die Orgel wurde 1969 von dem Orgelbauer Detlef Kleuker (Bielefeld-Brackwede) errichtet. Das Schleifladen-Instrument hat 37 Register auf drei Manualen und Pedal. Die Spieltrakturen sind mechanisch, die Registertrakturen sind elektrisch.

 Koppeln: I/II, III/II, I/P II/P, III/P

Glocken
Nach der Vernichtung des alten Geläutes im Ersten Weltkrieg wurde 1917 ein Geläut aus Eisenhartgussglocken angeschafft. 2010 musste das Geläut komplett stillgelegt werden, da Glocken und Glockenstuhl erhebliche Korrosionsschäden aufwiesen. Eine dauerhafte Lösung konnte nur ein neues Geläut bringen. Die Gemeinde konnte die vier kleinen Glocken der 2011 profanierten evangelischen Auferstehungskirche in Gelsenkirchen gebraucht übernehmen und bekam sie sogar geschenkt. Die Glocken erhielten in Gevelsberg einen neuen Holzglockenstuhl und wurden am 8. Dezember 2012 erstmals geläutet. Die Glocken sind den Evangelisten Matthäus, Markus, Lukas und Johannes geweiht und erklingen in c', g', b' und c".

Literatur
 Georg Dehio, unter wissenschaftlicher Leitung von Ursula Quednau: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Nordrhein-Westfalen II Westfalen. Deutscher Kunstverlag, Berlin/München 2011, ISBN 978-3-422-03114-2.

Einzelnachweise

Weblinks

 Foto und kurzer Abriss zur Geschichte (Abgerufen am 18. April 2012)

Gevelsberg
Gevelsberg
Gevelsberg
Gevelsberg
Gevelsberg
Baudenkmal in Gevelsberg
Gevelsberg
Gevelsberg, Erlöserkirche
Bauwerk in Gevelsberg
Gevelsberg

Erlöserkirche (Gevelsberg)


هل تقصد:

 جزيرة فروة على ساحل ليبيا.
 قرية فروة في ولاية بنزرت في تونس.
 فروة بن المسيك المرادي صحابي يماني .

فروة (توضيح)


Hüsrev ü Şirin, şair Şeyhî tarafından, Genceli Nizami'nin aynı adlı eserini Türkçeye naklederek mesnevi nazım şekli ile kaleme alınmış edebiyat yapıtı.

Sasani hükümdarlarından Hürmüz'ün oğlu Hüsrev-i Perviz, Azerbaycan'da Berde kentinin prensesi olan Şirin ve Ferhat arasında geçen olayları konu edinmiştir. Bu ünlü tema,  İran ve Türk edebiyatlarında mesnevilerde işlenen klasik bir aşk macerasıdır; çoğu zaman Hüsrev ü Şirin ismiyle, bazen de Ferhad ü Şirin  ismiyle birçok ünlü edebiyatçı tarafından tekrar kaleme alınmış ve Türk halk edebiyatında Ferhat ile Şirin öyküsüne dönüşmüştür.

Şeyhi, bu önemli eserinin yaklaşık 2000 beyitten oluşan baş kısmını Nizamî'nin aynı isimli Acemce eserinden değiştirerek tercüme etmiş, kalan bölümünü ise kendisi yazmıştır.  Eser, konu ve olayların sıralanışı bakımından Nizamî'nin eseri ile tam bir uygunluk gösterir ancak birebir tercüme değildir.  Birçok beyit, fikir olarak Nizami'ninki ile aynı olmakla birlikte, ifade edilişleri atasözleri ve Türk edebiyatına özgü teşbihler iledir. Özellikle hikâye ediş ve tasvirlerde Şeyhî kendi kişiliğini yansıtmıştır. Eser, Anadolu sahasında yazılan Hüsrev ve Şirin versiyonlarının en başarılı örneği kabul edilir. Aruz vezninin "mefâîlün mefâîlün feûlün" kalıbıyla yazılmış 6944 beyitten oluşur.

Şeyhi bu eseri  II. Murad'ın Osmanlı tahtına çıktığı sırada yazılmaya başlamış ve ona ithaf etmiştir. 1421-1430 yılları arasında Kütahya'da ya da Edirne'de II. Murad'ın sarayında yazılmış olması muhtemeldir. Şair, eseri bitiremeden ölmüş ve onu Rumî adlı bir şair tamamlamıştır. Rumî'nin, Şeyhî'nin kız kardeşinin oğlu Cemâlî Germiyanî olduğu düşünülür

Bölümleri
Hüsrev ü Şirin'de asıl öyküeden önce on üç manzumeden oluşan 775 beyitlik bir giriş bölümü vardır. Hikâye kısmı  ise on bölümden oluşur. Her bölüm, şairin kendisine veya kalemine hitap eden 15 beyitlik bir giriş ile konuya başlar. Her bölümün kendi içinde de fasıllar vardır. Eser, toplam 105 fasıldan oluşur.

Konusu

Madayin Hükümdarı Hürmüz, çocuğunun olmasını çok istemektedir. Sonunda oğlu olur, ona Hüsrev Perviz  adını verir. On üç yaşına geldiğinde Hüsrev bir gece rüyasında dedesini görür. Dedesi ona Allah tarafından kendisine bahşedilecek dört güzel şey olduğu haberini verir. Bunlar "Şebdiz" isimli at, "Barbed" isimli müzisyen, bir taht ve güzel bir sevgilidir. Hüsrev bu vaatlerin gerçekleşeceğine yürekten inanır.

Hüsrev,  Ermen Melikesi Mihin Banu ile Mihin Banu'nun yeğeni güzel Şirin'in hikâyesini duyunca Şirin'e aşık olur ve onu istemek üzere adamlarından Şavur'u Şirin'in yaşadığı Ermen'e gönderir. Şavur, Şirin'e Hüsrev'in resmini gönderince Şirin de Hüsrev'e aşık olur, Şebdiz adlı atına binip Hüsrev'i aramaya çıkar. Hüsrev sevgilisinden haber beklerken düşmanları, onun babasının tahtına göz diktiği söylentisini yayarlar. Hürmüz  oğlunu zindana attırmak ister. Bunun üzerine Hüsrev, sevgilisinin memleketi Ermen'e doğru yola çıkar. Şirin ile Hüsrev bir pınar başında  karşılaşır ama birbirlerini tanımaz ve yollarına devam ederler. Şirin,  Hüsrev'in kasrına gelip onun ayrıldığını öğrenince orada beklemeye karar verir. Medayin'de kendisi için bir kasır yaptırır.  Hüsrev'i beklerken avla ve eğlencelerle meşgul olur. Hüsrev ise Ermen ülkesine varmıştır.  Mihin Banu onu içki alemleriyle oyalar.

Hüsrev, ülkesinde isyan olduğu ve tahtın kendisine kaldığı haberini alınca ülkesine döner. Fakat asi kumandan ile yaptığı mücadelede yenilir ve Ermen'e döner. Şavur ile birlikte Ermen'e dönmekte olan Şirin ile karşılaşır.  Hüsrev, Şirin ile evlenmek istese de Şirin Hüsrev'e önce tahtını yabancı ellerden kurtarması gerektiğini söyler. Bunun üzerine Hüsrev, Rum kayserinden destek alarak tahtını kurtarmaya çalışır.  Rum kayseri, ona bir ordu verir ve kızı Meryem ile evlendirir. Hüsrev,  tahtını ele geçirir.

Şirin de bu arada Mihin Banu'nun ölümü ile Ermen tahtına çıkar. Fakat Hüsrev'in aşkını unutamamıştır ve  tahtı bırakarak Medayin'de daha önce yaptırdığı saraya yerleşir. Sarayda taze süt bulamayınca taze süt içmeye alışık olduğundan Şavur'dan bir çözüm bulmasını ister. Şavur, saraya otlaktan taze süt getirmek için bir su  yolu yaptırmak üzere Perhad adında bir mimar-mühendis bulur. Perhad kısa zaman içinde hem bir su yolu hem de kasrın önüne bir havuz ve çeşme yapar. Şirin, onu mal ve para ile ödüllendirir ama gördüğü andan itibaren Şirin'e aşık olan Perhad, paraları bırakıp çöllere düşer.

Hüsrev, Meryem ile evli olmasına rağmen Şirin'i unutamamıştır. Perhad'ın Şirin'e aşkını işitince kıskanır.  Ferhad'ı oyalamak için bir yol bulur: Ona,  Bisütun adlı dağı yarıp bir tünel açmasını, eğer bu zor görevi başarırsa Şirin'e kavuşabileceğini söyler. Perhad, sarp ve kayalık dağı yarmayı başarırsa Hüsrev'in Şirin'den vaz geçmesi şartıyla bunu kabul eder. Yapılacak iş çok güç olsa da Perhad aşkının gücüyle dağı yarmaya başlar.

Onu görmeye gelen Şirin'i yanında gördüğü zaman Perhad kendinden geçer. Şirin bir kadeh gül suyu vererek Perhad'ı ayıltır. Dağdan inerken atının ayağı sakatlanan Şirin'i Perhad atı ile beraber i sırtına alıp kasra kadar götürdükten sonra dağa çalışmaya döner. Hüsrev, bu olanları duyunca  Perhad'ın hızını kesrnek için ona Şirin'in öldüğü haberini yollar. Bu yalana inanan Perhad kendini dağdan atar. Onun intiharından kısa süre sonra Meryem de ölür.

Perhad'ın ölümü ile Hüsrev ile Şirin birbirine kavuşur.  Hüsrev'in rüyada gördüklerinin tamamı gerçekleşmiştir.  Öykünün sonunda yaşlanmaya başlayan Hüsrev, yardımcısı Büzürgümid'i çağırarak ondan devran işinden haber vermesini ister. Büzürgümid ona Hakk'ı, ilk yaratılan şeyi, akıl ve nefsi, felekleri, nebat ve hayvanların meydana gelişini ve türlerini anlatır. Eser, bu konuşmayla son bulur.

Ayrıca bakınız
Kutbi tarafından çevrilmiş Hüsrev ü Şirin mesnevisi

Kaynakça

Mesneviler
Divan edebiyatı eserleri
Kurgusal Iraklılar

Hüsrev ü Şirin (Şeyhî)


Kaldırayak, Sinop ilinin Ayancık ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köyün adı, 1487 yılı kayıtlarında Kaldırayık olarak geçmektedir.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 67 km, Ayancık ilçe merkezine 27 km uzaklıktadır. Köye bağlı Budaklar mahallesi Kumluk mevkiinde bir yamaç yerleşmesi bulunur.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Ayancık belde ve köyleri

Kaldırayak, Ayancık


Als Rauben bezeichnet man im Bergbau das Entfernen der Betriebsmittel und des Grubenausbaus aus aufzugebenden Grubenbauen oder Betriebspunkten. Auch das Entfernen der zur Unterstützung der Firste stehengelassenen Pfeiler bezeichnet man im Bergbau als rauben. Der Bergmann unterscheidet dabei zwischen dem Ausrauben und dem Einrauben.

Notwendigkeit
Das Rauben des Grubenausbaus und der noch vorhandenen Restpfeiler ist in Abbaubetrieben erforderlich, damit die Firste im abgebauten Bereich nicht mehr unterstützt wird und das Hangende zu Bruch gehen kann. Außerdem soll durch das Ausrauben der abgeworfenen Grubenbaue eine unnötige Kapitalbindung in Form von nicht mehr im Einsatz befindlichem Material verhindert werden. Aus diesem Grund muss das Ausrauben der Abbaustrecken und Gesteinsstrecken auch möglichst unmittelbar nach Beendigung des Abbaus erfolgen. Das ausgeraubte Material kann so einer zügigen Weiterverwendung zugeführt werden. Außerdem wird das Ausrauben des Materials bei einer längeren Standdauer schwieriger, da sich der Zustand des Streckenausbaus durch die Konvergenzen verschlechtert. Beim hydraulischen Strebausbau ist das Einrauben der Stempel, also das Einschieben der Hydraulikstempel durch Ablassen des Druckes, erforderlich, um den Strebausbau vorwärts oder seitwärts zu bewegen. Nachdem der Streb bis zu Ende abgebaut ist, wird der Strebausbau ebenfalls ausgeraubt. Das zügige Ausrauben und anschließende Abdämmen der abzuwerfenden Grubenbaue ist auch erforderlich, um das aufgrund der verminderten Bewetterung des Raubortes vergrößerte Explosionsrisiko zu minimieren.

Raubarbeiten
Das Rauben geschieht auf unterschiedliche Weise. Bis zum Ende des 19. Jahrhunderts wurden die Holzstempel mittels Treibfäustel umgeschlagen. Diese Arbeiten wurden dann durchgeführt, wenn es wenig Lärm in der Grube gab. Grund hierfür war die  Warnfähigkeit des Grubenholzes, das sich durch Geräusche wie Knistern oder Knacken bemerkbar machte und auf die der Bergmann achten musste. In der Regel war dies die Nachtschicht, da auf dieser Schicht keine Abbau- und Fördertätigkeiten durchgeführt wurden. Für das Rauben des Holzausbaus wurde möglichst langstieliges Gezähe verwendet. Da das Grubenholz wieder verwendet werden sollte, war man bemüht, die Stempel möglichst ganz wieder zu gewinnen. Stark unter Druck sitzende Stempel wurden an den Fußenden eingehackt und dann herausgezogen. Bei eingeklemmten Stempeln wurde Sprengstoff zum Freilegen der Stempel eingesetzt. Heute wird beim hölzernen Ausbau durch Einsägen oder Einkerben eine Sollbruchstelle erzeugt und der Ausbau mechanisch mittels Raubhaspel oder Winde hereingewonnen. Das Rauben des stählernen Streckenausbaus erfolgt von Hand mittels Zughüben und Handraubwinden oder teilmechanisiert mit Druckluftzuggeräten oder hydraulischen Streckenbogenraubmaschinen. Beim Strebausbau erfolgt das Rauben der Einzelstempel mit passenden Raubgeräten. Hierfür ist es erforderlich, dass bei den jeweiligen zu raubenden Stempeln vor dem Rauben das Schloss entlastet wird. Für das Rauben des Schreitausbaus wurden spezielle Raubgeräte entwickelt.

Sicherheitsaspekte
Die Raubarbeit ist eine sehr gefährliche Arbeit. Sie muss stets unter Aufsicht erfolgen und mit hoher Aufmerksamkeit und Vorsicht durchgeführt werden. Insbesondere für das Rauben der Holzstempel sollte der Bergmann viel Erfahrung und Geschick besitzen. Er muss bei diesen Arbeiten zudem auf die Geräusche des Holzes achten. Bei der Arbeit mittels Treibfäustel kam es oft zu schweren Unfällen, daher suchte man nach besseren Alternativen. In der preußischen Zeitschrift Band IV beschreibt der Obersteiger Eckardt zu Hörde ein von ihm entwickeltes Raubgerät. Wenige Jahre später wurde von dem Obersteiger J. Kirschnik eine Raubspindel hergestellt, die es ermöglichte, die geraubten Stempel aus dem Gefahrenbereich zu ziehen, ohne dass sich ein Bergmann dort befinden musste. Eingesetzt wurde diese Raubspindel auf der Concordiagrube. Durch das Arbeiten von einem sicheren Standort aus ist der Bergmann auch nach dem Lösen des Stempels nicht durch Stein- und Kohlenfall gefährdet.

Einzelnachweise

Bergbau

Rauben (Bergbau)


In computing, the process identifier (a.k.a. process ID or PID) is a number used by most operating system kernels—such as those of Unix, macOS and Windows—to uniquely identify an active process. This number may be used as a parameter in various function calls, allowing processes to be manipulated, such as adjusting the process's priority or killing it altogether.

Unix-like

In Unix-like operating systems, new processes are created  by the fork() system call. The PID is returned to the parent process, enabling it to refer to the child in further function calls.  The parent may, for example, wait for the child to terminate with the waitpid() function, or terminate the process with kill().

There are two tasks with specially distinguished process IDs: swapper or sched has process ID 0 and is responsible for paging, and is actually part of the kernel rather than a normal user-mode process. Process ID 1 is usually the init process primarily responsible for starting and shutting down the system. Originally, process ID 1 was not specifically reserved for init by any technical measures: it  simply had this ID as a natural consequence of being the first process invoked by the kernel. More recent Unix systems typically have additional kernel components visible as 'processes', in which case PID 1 is actively reserved for the init process to maintain consistency with older systems.

Process IDs, in the first place, are usually allocated on a sequential basis, beginning at 0 and rising to a maximum value which varies from system to system. Once this limit is reached, allocation restarts at 300 and again increases. In macOS and HP-UX, allocation restarts at 100.  However, for this and subsequent passes any PIDs still assigned to processes are skipped. Some consider this to be a potential security vulnerability in that it allows information about the system to be extracted, or messages to be covertly passed between processes. As such, implementations that are particularly concerned about security may choose a different method of PID assignment. On some systems, like MPE/iX, the lowest available PID is used, sometimes in an effort to minimize the number of process information kernel pages in memory.

The current process ID is provided by a getpid() system call, or as a variable $$ in shell. The process ID of a parent process is obtainable by a getppid() system call.

On Linux, the maximum process ID is given by the pseudo-file /proc/sys/kernel/pid_max.

Pidfile
Some processes, for example, the moc music player and the MySQL daemon, write their PID to a documented file location, to allow other processes to look it up.

Microsoft Windows
On the Windows family of operating systems, one can get the current process's ID using the GetCurrentProcessId() function of the Windows API, and ID of other processes using GetProcessId(). Internally, process ID is called a client ID, and is allocated from the same namespace as thread IDs, so these two never overlap. The System Idle Process is given process ID 0. The System Process is given the process ID 8 on Windows 2000 and 4 on Windows XP and Windows Server 2003. On the Windows NT family of operating systems, process and thread identifiers are all multiples of 4, but it is not part of the specification.

See also
 User identifier (UID)
 Group identifier (GID)
 Handle (computing)
 Program Segment Prefix (PSP)

References

Process (computing)

Process identifier


Changshou  léase Chang-Shóu () es una distrito urbano bajo la administración del municipio de Chongqing, en el centro de la República Popular China. Se ubica en las riveras del río Yangtsé. Su área es de 1424 km² y su población total para 2006 fue más de 800 mil habitantes.

Administración
El distrito de Changshou se divide en 19 pueblos que se administran en 7 subdistritos y 12 poblados.

Historia
La ciudad tienes una rica historia de 2300 años.
 En el 316 a.c., aquí se estableció el distrito Zhi.
 En el 226, fue renombrado como distrito Jiangzhou.
 En el 519, fue renombrado como distrito lewen.
 En 1362, fue renombrado como distrito Changshóu.
 En 1959, el condado entre bajo la administración de la ciudad Chongqing.
 En 2002 la ciudad Changshou fue cambiada a distrito Changshou.

Clima
El clima de la ciudad es de tipo subtropical monzónico, con una temperatura anual promedio de 18 °C, la temperatura anual acumulada es de 6.000C, la temperatura promedio mensual es de 6 °C en enero y 28 °C en julio, la precipitación total anual es 1152,3 mm.

Lago Changshou
El lago Changshóu (en chino:长寿湖). Es un lago artificial formado por un embalse, con el propósito de generar energía eléctrica, por cuatro estaciones de energía hidráulica terminada en años de 1950. Su superficie es de 60 km² y existen islas en el lago que atraen turismo a la ciudad.

Referencias

Ciudades-distrito de Chongqing

Changshou


Antonio Mirko Čolak (Ludwigsburg, 17. rujna 1993.) hrvatski je nogometaš i reprezentativac koji igra na poziciji napadača. Trenutačno igra za Parmu.

Klupska karijera
Rodio se u Ludwigsburgu. Prvu utakmicu u Bundesligi za 1. FC Nürnberg odigrao je 19. listopada 2013. godine protiv Eintrachta iz Frankfurta. U 78. minuti utakmice zamijenio je Tomáša Pekharta.

Dana 25. srpnja 2016. godine pridružio se Darmstadtu 98 na jednosezonsku posudbu. Sljedeće sezone opet je dan na posudbu, u drugoligaša Ingolstadta. Nakon obostrana dogovora o prekidu posudbe u Ingolstadtu, siječnja 2018. godine, posuđen je u hrvatskog prvoligaša Rijeku do lipnja 2019. godine. U ljeto 2020. godine, potpisuje za grčkog velikana PAOK iz Soluna. Godine 2021. bio je na posudbi u švedskome klubu Malmöu, nakon čega je 2022. godine potpisao za škotski klub Rangers.

Reprezentativna karijera
Prva njegova utakmica za Hrvatsku bila je za reprezentaciju do 18 godina 2. svibnja 2011. godine u prijateljskoj utakmici protiv Norveške. Prvi pogodak za Hrvatsku dao je u kategoriji do 19 godina 8. veljače 2011. godine u prijateljskoj utakmici protiv Irske. Nastupio na kvalifikacijama i završnom dijelu Europskog prvenstva 2012. godine.

Prvi nastup za seniorsku reprezentaciju upisao je 11. studenoga 2020. godine u prijateljskom ogledu protiv Turske (3:3) kada je ušao u igru u 66. minuti utakmice.

Priznanja

Individualna
 Najbolji strijelac Prve HNL u sezoni 2019./20., s postignutih 20 pogodaka.
 2020.: Najbolji igrač Prve HNL, Žuta majica Sportskih novosti.

Klupska
HNK Rijeka
 Hrvatski nogometni kup (2): 2018./19., 2019./20.

Malmö
 Allsvenskan (1): 2021.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil, Soccerway
 Profil, Transfermarkt

Hrvati u Njemačkoj
Hrvatski nogometni reprezentativci
Nogometaši Hoffenheima
Nogometaši Kaiserslauterna
Nogometaši Malmöa
Nogometaši Nürnberga
Nogometaši PAOK-a
Nogometaši Parme
Nogometaši Rangersa
Nogometaši HNK Rijeke
Aktivni nogometaši

Antonio Mirko Čolak


MPSA may refer to:

Malta Pharmaceutical Students' Association
Mobile Payment Services Association
Midwest Political Science Association
Mississippi Private School Association, previous name of the Mississippi Association of Independent Schools
Ruben Cantu Airport, the ICAO code for the airport in Panama
Metropolitan Police's Sikh Association

MPSA


Yolların ya da geçitlerin çokluğu, karışıklığı yüzünden içinden kolay kolay çıkılamayan yerlere labirent veya dolambaç denir.

Labirentin tarihi
Yunan mitolojisinde, bu çeşit yerlerden ilkinin, mimar Dedalus tarafından Girit kralı Minos için yapıldığını anlatan bir hikâye vardır. Girit kralı Minos bir labirentte insan vücutlu, boğa başlı bir yaratık olan Minotor'u hapsetmişti. Bir gün Minos'un kızı Ariadne'nin sevgilisi Theseus, Minotor'u öldürmek üzere Girit'e geldi. Ariadne ona, labirente girmeden önce, çıkarken yolunu kolay bulabilmesi için bir yumak verdi. Theseus, labirente girerken bu yumağın ipliklerini yere salıverecek, çıkarken de iplikleri toplayarak aynı yoldan geçip dışarı çıkabilecekti. Böylece Theseus Minotor'u öldürdükten sonra, yumak sayesinde yolunu bulup labirentten çıkmayı başardı.

Son yıllarda Girit'te yapılan kazılarda, Knossos yakınlarında bir dağda, bu hikâyede anlatılan labirente benzeyen bir yapı kalıntılarına rastlanmıştır. Son kazılarda Mısır'da da böyle bir labirentin kalıntıları ortaya çıkarılmıştır.

Bahçeler

İngiltere'de evlerin bahçelerini, labirent biçiminde şaşırtıcı yollara bölmek bir zamanlar moda olmuştu. Bu yolların kenarları yeşillikle örtülürdü. İngiltere'nin labirent bahçelerinden en ünlüsü, bugün Londra yakınlarındaki Hampton Court'dadır.

Lunaparklar

Lunaparklardaki labirentler ise eğlence amaçlı olarak yapılır.

Bilmece

Bazı dergilerde labirentin karışık, şaşırtıcı yollarına benzeyen bilmeceler ve bulmacalar yayınlanır. Psikoloji bilginleri bu çeşit bilmecelerin zihni geliştirmeye, zekayı işletmeye faydalı olduğunu ileri sürerler.

Psikoloji

Bazı psikoloji bilginleri de hayvanların tepkileri üzerinde inceleme yapabilmek için labirentlere başvururlar.

Dış bağlantılar
 Labirent Mitosu

Bulmacalar
Yunan mitolojisinde yerler
Girit tarihi
Arazi sanatı
Fransızcadan Türkçeye geçen sözcükler

Labirent


Ole Edward Anthony (3 octobre 1938 - 16 avril 2021) est un ministre américain, enquêteur religieux et satiriste. Il fonde la Trinity Foundation en 1972 et impliqué dans l'enquête sur les activités financières et les détournements présumés des télévangélistes. Anthony est également le rédacteur en chef de , un magazine de satire chrétienne, de 1971 à 2008.

Biographie
Anthony est né le 3 octobre 1938 à Saint Peter (Minnesota), et est élevé dans la foi luthérienne.

De 1956 à décembre 195, il sert dans l'US Air Force 9, en tant que "technicien de maintenance d'armes spéciales" et a une autorisation ultra-secrète, recevant la médaille de bonne conduite et deux récompenses "d'unité exceptionnelle".

Trinity Foundation
En 1972, Ole Anthony fonde la , à Dallas (Texas), un organisme de surveillance des fraudes et abus commis par des groupes religieux.

Le travail d'enquête d'Anthony sur les stratégies de collecte de fonds des télévangélistes à gros revenus attire l'attention pour la première fois en 1991 à la suite de l'enquête en caméra cachée The Apple of God's Eye de Primetime Live (ABC) sur des télévangélistes.

Anthony se dépeint comme .

La Trinity Foundation ont contribué à fournir des preuves pour les nombreuses enquêtes fédérales et étatiques sur Tilton dans les années qui ont suivi, et il est souvent été interviewé par des journalistes dans le cadre de la préparation d'articles sur d'autres télévangélistes. La fondation mène près 300 enquêtes sur des télévangélistes et leurs organisations, tels , Benny Hinn, Kenneth Copeland, Joyce Meyer, Paula White, Peter Popoff, , , le Trinity Broadcasting Network ou les églises par correspondance .

En 2005, la commission du Comité des finances du Sénat sur les abus commis par des ministères télévangéliste fait appel à la fondation qui fournit alors 38 rapports distincts sur les abus commis par des organisations religieuses à but non lucratif. Cette première commission sera suivi, en 2007, par une .

Le 16 avril 2021, le site Web de la Trinity Foundation annonce sa mort des suites d'un cancer du poumon en 2017.

Références

Liens externes

 Portrait de Ole Anthony dans The New Yorker (2004)

Naissance en octobre 1938
Décès en avril 2021
Criminalité financière
Journaliste américain du XXe siècle
Personnalité luthérienne du XXe siècle
Personnalité luthérienne du XXIe siècle
Décès à 82 ans

Ole Anthony


Eros y Psique, también conocida como Psique recibiendo el primer beso de Cupido, es una pintura al óleo realizada por François Gérard en 1798. Se expone en el Museo del Louvre de París con número de inventario 4739.

La joven princesa Psique es sorprendida por el primer beso de Cupido, o el Amor, que es invisible para ella. El mito antiguo que aquí se cuenta es una historia de amor pero también una alegoría metafísica: Psique es la personificación del alma humana. La obra pintada por Gérard, que había sido alumno de Jacques-Louis David, atestigua la evolución del neoclasicismo hacia la expresión de la sensualidad y hacia una cierta abstracción formal.

La relación entre Cupido y Psique se inspira en su presentación en Las metamorfosis de Apuleyo, y fue un tema que apreciaron los artistas neoclásicos, pintores, escultores y literatos. Los gestos de Eros, dios del Amor, son medidos, carentes de pasión y entrega. Las líneas del cuerpo reflejan la atención que se concede a la anatomía. La expresión de Psique denota una relajación serena pero distante, como esforzándose en ocultar sus sentimientos. La capacidad del artista se aprecia en la transparencia del vestido que cubre las piernas de la joven.

Véase también
 Psique
 Psique reanimada por el beso del amor

Referencias

Enlaces externos

Alegorías en el arte
Mitología griega en la pintura
Mitología romana en la pintura
Desnudo (género artístico)
Cuadros de Francia de los años 1790
Cuadros de 1798
Francia en 1798
Pinturas del Museo del Louvre
Cuadros de François Gérard
Cuadros del Neoclasicismo
Cupido en la pintura
Psique en la pintura

Eros y Psique (Gérard)


Swansea is a town in the heart of Tasmania's east coast, on the north-west shore of Great Oyster Bay and overlooking Freycinet National Park. It was the first municipality in Australia to be established after Hobart and Sydney. At the , Swansea had a population of 997.

The town was formed in 1821 and celebrated its 200th birthday in 2021.

History
The first European to explore the Swansea area was Captain John Henry Cox sailing from England to Sydney. He took his ship, the Mercury, up the eastern coast of Tasmania. On 3 July 1789, having heard of vast colonies of seals in the area, he sailed along the western shore of Maria Island and into a stretch of water he named Oyster Bay.

Swansea was not settled until 1821 when George Meredith, his family and workers arrived from Pembrokeshire, Wales. Meredith obtained a grant from Lieutenant Governor William Sorell to farm in the area around Oyster Bay. The land was developed and made suitable for seasonal crops and grazing stock and a tannery and flour mill were established by the Meredith River. Whaling stations were also set up on nearby islands to enable the export of whale oil. Swansea was originally called Great Swanport and Meredith built the family home, Cambria, which is now in private hands. There are other important buildings in the town including Morris' General Store which has been owned and run by the Morris family for over 100 years. The Swansea Bark Mill which processed black wattle bark was used in colonial times in the tanning industry and is now a combined museum, tavern and bakery. Schouten House is a fine early Victorian colonial house built in 1844 and is now a hotel.

Waterloo Point Post Office opened on 6 September 1832 and was renamed Swansea around 1863.

Wildlife
Swansea is home to colonies of short-tailed shearwaters (muttonbirds) and little penguins. The nearby Freycinet National Park has quolls, wallabies, native microbats, possums and Tasmanian devils. Offshore, there are dolphins, whales and seals.

Climate

Demographics
According to the 1996 census, the town's population was 495. Of the population, 25.1% were above the age of 65 – making it the Tasmanian town with the largest percentage of over-65-year-olds.

References

Towns in Tasmania
Localities of Glamorgan–Spring Bay Council

Swansea, Tasmania