Wolfgang Vorwald (* 8. Mai 1898 in Beeskow; † 1. Juni 1977 in München) war ein deutscher Offizier, zuletzt Generalleutnant der Luftwaffe im Zweiten Weltkrieg sowie Kommandierender General des Luftgaus München. Nach Kriegsende arbeitete Vorwald im Amt Blank, der Vorgängerinstitution des Bundesministeriums der Verteidigung der Bundesrepublik Deutschland.

Leben

Erster Weltkrieg
Als Sohn eines Amtsgerichtsrats trat Vorwald während des Ersten Weltkriegs am 5. Juni 1917 als Fahnenjunker-Unteroffizier in Altona in das Lauenburgische Feldartillerie-Regiment Nr. 45 der Preußischen Armee ein. Am 22. Februar 1918 wurde Vorwald zum Fähnrich ernannt und am 17. Juni 1918 zum Leutnant befördert. Im weiteren Kriegsverlauf wurde er als Batterieoffizier eingesetzt und mit dem Eisernen Kreuz II. Klasse sowie dem Verwundetenabzeichen in Schwarz ausgezeichnet.

Weimarer Republik
Nach Kriegsende und Rückführung in die Heimat war er vom 20. Januar bis 31. Juli 1919 im 3. Garde-Feldartillerie-Regiment tätig, wurde im Anschluss daran in die vorläufige Reichswehr übernommen und dem Reichswehr-Artillerie-Regiment 3 zugeteilt. Ab 10. Dezember 1919 kam Vorwald dann zum Stab des Infanterieführers 32, später des Infanterieführers 8 und war kurzzeitig bis 30. September 1920 zum Reiter-Regiment 5 kommandiert. Vom 1. Oktober 1920 bis 30. September 1924 war Vorwald bei der 3. Eskadron der 1. (Preußische) Fahr-Abteilung in Gumbinnen. Während dieser Zeit fungierte er in seiner Abteilung zusätzlich als Fürsorgeoffizier und besuchte von Oktober 1923 bis 22. August 1924 die Artillerieschule Jüterbog. Nach einem MG-Kurs beim 1. (Preußisches) Infanterie-Regiment, wurde Vorwald am 1. Oktober 1924 zum Adjutant der 1. Eskadron in Königsberg ernannt. Diese Aufgaben nahm er bis Ende September 1929 wahr und wurde zwischenzeitlich am 1. Juni 1925 zum Oberleutnant befördert.

Nach einer kurzen Zeit als Batterieoffizier, wurde Vorwald im April 1930 zur Verfügung des Chefs der Heeresleitung kommandiert, wo er zum Studium an der Technischen Hochschule Berlin abkommandiert wurde. Während seiner Studienzeit wurde Vorwald am 1. Juli 1933 zum Hauptmann befördert. Am 25. Juli 1934 erhielt er hier seinen Abschluss zum Diplom-Ingenieur. Die abschließende Diplom-Hauptprüfung fand vom 1. bis 31. August 1934 statt. Im September 1934 kehrte Vorwald zur Fahr-Abteilung 1 zurück, wurde aber schon im Oktober des gleichen Jahres zum Eskadronchef der Fahr-Abteilung Seerappen ernannt, dessen Posten er bis Ende März 1935 ausfüllte.

Übertritt zur Luftwaffe
Am 1. April 1935 trat Vorwald als Hauptmann zur Luftwaffe über, wo er weiterhin in der Flak-Abteilung Seerappen eingesetzt wurde, allerdings als Batterieoffizier. Diese Position hielt er bis September des gleichen Jahres inne. Anschließend war er von Oktober bis Dezember 1936 Batteriechef im Flak-Regiment 11. Patzwall gibt in seiner Publikation für diesen Zeitraum allerdings an, dass Vorwald 1936 zum Höheren Fliegerkommandeur III und im Juni 1936 zum Chef vom Technischen Amt des Luftwaffen-Verwaltungsamtes ernannt worden sein soll. Im Januar 1937 wurde Vorwald an das Reichsluftfahrtministerium (RLM) berufen, wo er bis September 1937 zunächst als Offizier zur besonderen Verwendung und als Taktiklehrer an der Kriegsschule München kommandiert war. Hier wurde Vorwald bereits am 1. Januar 1937 zum Major befördert. Im Anschluss hieran war Vorwald von Oktober 1937 bis Juni 1938 Kommandeur der Lehr-Abteilung der Flakartillerie-Schule.

Zweiter Weltkrieg
Im Juli 1938 wurde Vorwald zum Chef der Rüstungsabteilung des Chefs des Generalstabes der Luftwaffe ernannt, welche dem Generalquartiermeister der Luftwaffe unterstand. Am 1. April 1939 wurde er hier zum Oberstleutnant und am 1. Februar 1941 zum Oberst befördert. Ende Oktober 1941 schied Vorwald aus dieser Funktion aus und wurde zum 1. November 1941 zum Chef des Technischen Amtes im RLM ernannt. Patzwall gibt den Zeitpunkt dieser Übernahme mit Oktober 1941 an und ergänzt, dass die Position beim Luftwaffen-Generalquartiermeister angesiedelt war. Diese Stellung hielt Vorwald, der am 1. März 1943 zum Generalmajor und am 1. Juli 1944 zum Generalleutnant befördert worden war, bis Ende August 1944 inne. Hier war Vorwald im Frühjahr 1943 an der Einführung der "Freien Nachtjagd" beteiligt. Sein Vorschlag scheiterte jedoch an der Intervention Josef Kammhubers. Am 17. August 1944 wurde ihm für seine bisherige Tätigkeit das Ritterkreuz des Kriegsverdienstkreuzes mit Schwertern verliehen. Danach fungierte er vom 1. September 1944 bis Ende April 1945 als Kommandierender General und Befehlshaber im Luftgau VII München. In dieser Funktion war er Gerichtsherr der Münchner Luftwaffengerichts. Einer Veröffentlichung der Stadt München zufolge fielen die rekonstruierbaren Urteile des Gerichts in Fällen von Fahnenflucht "vergleichsweise milde" aus, wofür Vorwald verantwortlich gewesen sei. Am 29. April 1945 geriet Vorwald in US-amerikanische Kriegsgefangenschaft, aus der er am 15. Januar 1948 entlassen wurde.

Nachkriegsjahre
Nach seiner Entlassung arbeitete Vorwald wenige Jahre in der freien Wirtschaft als Technischer Leiter und Prokurist. Eine andere Quelle gibt an, dass Vorwald als Handelsvertreter arbeitete. Am 1. September 1953 trat er wieder in den Staatsdienst ein, wo er als Technischer Angestellter im Bundeskanzleramt (Amt Blank) in der Außenstelle Koblenz (Abteilung V) eingesetzt wurde. Dort war er zunächst Leiter der Unterabteilung C (Planung für EVG bezüglich Forschungs-, Entwicklungs- und Prüfwesen). Zum 1. April 1956 wurde Vorwald zum Leiter der Abteilung Wehrtechnik (T) im Bundesverteidigungsministerium ernannt. Hier wurde er am 15. November 1957, unter gleichzeitiger Ernennung zum Beamten auf Lebenszeit zum Ministerialdirigent ernannt. Am 11. Februar 1958 wurde Vorwald Beauftragter für die Erprobungsstellen der Bundeswehr im Bundesamt für Wehrtechnik und Beschaffung (BWB). Während seiner dortigen Dienstzeit wurde Vorwald im Zuge einer Raketentreibstoffkontroverse (E 3 (Festtreibstoffsatz) und O 31 (Flüssigtreibstoff)) vom Generalbundesanwalt wegen Landesverrat angeklagt, jedoch später freigesprochen. Der Spiegel behandelte diesen Vorfall seinerzeit ausführlich im Heft 52 des Jahrganges 1957. Am 31. Mai 1964 schied Vorwald aus dem Staatsdienst aus.

Literatur
 Karl Friedrich Hildebrandt: Die Generale der Luftwaffe 1935–1945. Band 3: O–Z. Biblio Verlag, Osnabrück 1993, ISBN 3-7648-2207-4, S. 454–455.
 Klaus D. Patzwall: Die Träger des Kriegsverdienstkreuzes 1942–1945. Verlag Militaria-Archiv Klaus D. Patzwall Hamburg 1984, S. 170f.
 Lothar Baar, Dieter Petzina: Deutsch-deutsche Wirtschaft 1945 bis 1990. Winkel-Verlag 1999, ISBN 978-3-89590-073-0.
 Horst Boog, Gerhard Krebs, Detlef Vogel, Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg. Band 7: Das Deutsche Reich in der Defensive: Strategischer Luftkrieg in Europa, Krieg im Westen und in Ostasien 1943–1944/45., Militärgeschichtliches Forschungsamt 2001, ISBN 978-3-421-05507-1.

Weblinks
 Kurzlebenslauf in

Einzelnachweise

Leutnant (Preußen)
Person im Ersten Weltkrieg (Deutsches Reich)
Hauptmann (Reichswehr)
Generalleutnant (Luftwaffe der Wehrmacht)
Ministerialdirigent (Bund)
Träger des Ritterkreuzes des Kriegsverdienstkreuzes (1939)
Ingenieur
Deutscher
Geboren 1898
Gestorben 1977
Mann

Wolfgang Vorwald


World Magnetic Tour fue una gira de conciertos durante los años 2008, 2009 y 2010 de la banda estadounidense de thrash metal, Metallica en apoyo de su noveno álbum de estudio titulado Death Magnetic el cual fue lanzado en septiembre de 2008.

La gira inició oficialmente en octubre de 2008 en Glendale (Arizona, Estados Unidos), después de tres fechas en Europa de promoción en septiembre y dos programas de ensayo EE.UU.. En septiembre de 2010, la gira había llegado a América del Norte, Europa, Sudamérica, Asia y Oceanía.

La gira culminó con tres fechas en Melbourne (Australia) a finales de noviembre de 2010. La gira terminó siendo el de mayor éxito de Metallica, recaudando alrededor de $217,2 millones de dólares, lo que es la 17º más taquillera gira de conciertos de todos los tiempos con la ubicación más taquillera, Acer Arena en Sídney (Australia), ganando más de $10 millones durante 4 muestras.

Los conciertos en Ciudad de México, Nimes, Sofía y Quebec fueron filmados para Orgullo, pasión y gloria: tres noches en la Ciudad de México, Français Pour Une Nuit, The Big Four: Live from Sofia, Bulgaria y Quebec Magnetic respectivamente.

Fechas de conciertos

 1^ Abierto para invitados y los miembros del club de fanes.
 2^ Reprogramados a partir del 8 de marzo de 2009.
 3^ Dan un beneficio a los nuevos Museo Marin de Historia "Marin Rocks" exposición, que abrió sus puertas en 2010.
 4^ Fecha considerada como un "Big 4" show con Metallica, Slayer, Megadeth y Anthrax.

Giras musicales de Metallica

tr:Metallica 2008 turu

World Magnetic Tour


Le château de Hertford est construit à l'époque normande près de la rivière Lea à Hertford, le chef-lieu du Hertfordshire, en Angleterre. La plupart des bâtiments intérieurs du château ont été démolis. La principale section qui subsiste est la guérite Tudor, qui est un bâtiment classé Grade I. Certaines parties des murs d'enceinte du côté est du château sont également toujours debout et sont un bâtiment classé Grade II *.

Histoire

Histoire médiévale
Le château de Hertford est construit sur un site fortifié par Édouard l'Ancien vers 913. Au moment de l'invasion normande en 1066, une motte et une basse-cour se trouvent sur le site entouré de douves . Guillaume le Conquérant accorde le château à Peter de Valognes, le haut shérif de l'Essex et du Hertfordshire .

Henri II s'intéresse beaucoup au château et à son potentiel et il est pratiquement reconstruit entre 1170 et 1174. Cela comprend la construction des murs en silex, des ponts-levis et des guérites. Le château est encore renforcé sous le règne de Richard Cœur de Lion par son régent, William Longchamp. À cette époque, le château relève de la Couronne après la mort de Robert de Valognes en 1184, ne laissant aucun héritier mâle. Pourtant il est revendiqué par Robert Fitzwalter, gendre de Robert de Valoignes . Il s'empare du château et y installe ses propres tenanciers et sa garnison. Bien qu'il ait ensuite été expulsé par le roi Jean, il est finalement nommé gouverneur du château .

Après la mort d'Angelo Salvo en 1216, une invasion française assiège le château pendant un mois jusqu'à ce que le gouverneur, Walter de Godarvil, se rende . Cependant, le pays soutient alors Henri III et en 1217, les Français partent. À la suite de cela, le rôle militaire du château devient secondaire par rapport à son utilisation comme résidence royale et en 1299, Édouard Ier le donne à sa seconde épouse Marguerite .

Sous le règne d'Édouard II le château reçoit ses premiers prisonniers politiques, certains des Templiers, en 1309 . L'épouse d'Edward, Isabelle et leur fils, Édouard III passent tous deux beaucoup de temps dans le château .

Pendant la Guerre de Cent Ans, le château est utilisé pour détenir des prisonniers de rang royal et nobles comme le roi David II d'Écosse et, en 1359, le roi Jean II de France. L'année suivante, le château est accordé au troisième fils d'Edward, Jean de Gand qui y passe beaucoup de temps, l'utilisant comme sa principale maison de campagne lorsqu'il n'est pas à l'étranger pour des campagnes . Les défenses sont réparées et renforcées à nouveau à cette époque. À la mort de Jean de Gand en 1399, Richard II s'empare de tous les domaines lancastriens, notamment le château de Hertford, où il installe sa nouvelle épouse, la princesse Isabelle, âgée de huit ans .

Le château reste aux mains de la royauté et en 1418, Henri V le laisse à sa nouvelle épouse, la princesse Catherine de France, et ils y passent beaucoup de temps ensemble . Le fils d'Henri VI, Henri, passe une grande partie de son enfance au château. En 1445, il épouse Marguerite d'Anjou et lui accorde le château . Cependant, à la suite de la Guerre des Deux-Roses, la couronne revient à Édouard IV qui accorde le château à sa femme, Élisabeth Woodville . Lorsque Richard III devient roi, le château est concédé à l'un de ses plus grands partisans, le duc de Buckingham .

L'époque des Tudor
Henri VII épouse Elisabeth d'York en 1486 et l'année suivante il cède le château à sa femme. Henry lui-même passe peu de temps à Hertford, mais il est enregistré comme ayant fait deux visites à Sele Mill, une papeterie juste à l'extérieur de la ville, où il semble s'être approvisionné en papier . Son fils Henri VIII dépense des sommes considérables pour transformer le château en palais civil, avec la construction de la guérite, qui existe toujours. Par la suite, Édouard VI accorde le château à la princesse Mary. Au cours de son règne, le château est utilisé pour emprisonner les martyrs protestants . Élisabeth  vient fréquemment à Hertford.

Histoire moderne

Cependant, à partir du règne de Jacques , le château cesse d'être une résidence royale et il tombe en décadence. Après l'accession au trône de Charles , le château est concédé à William Cecil (2e comte de Salisbury) . Une grande partie du château est alors en ruines, n'ayant pas été utilisé depuis l'époque des Tudor. Le château est loué à Sir William Harrington de Hertingfordbury Park, qui effectue des travaux de restauration des bâtiments . Il cède ensuite son bail à Sir William Cowper, percepteur des douanes au port de Londres . À partir de cette époque, le château reste la propriété de la famille Cecil, qui le loue à une succession d'occupants. Vers 1790, l'aile sud est ajoutée à la guérite. Les fenêtres de la guérite existante sont toutes remodelées et le parapet ajouté avec ses créneaux en briques. Vers 1800, une nouvelle passerelle et un pavillon sont construits par le marquis de Downshire.

Entre 1805 et 1809, le château devient le siège de l'East India Company College . En 1822, un dispensaire général est établi au château par le Rév. Thomas Lloyd, qui est l'un des principaux acteurs du travail caritatif de la ville .

En 1911, la Hertford Corporation loue la guérite du château (qui est alors tout ce qui reste) au marquis de Salisbury pour abriter son administration . Le parc devient un jardin public. Dans les années 1930, l'aile nord est ajoutée à la guérite et, à la fin du , Lord Salisbury donne ce qui reste du château à la ville .

Références

Liens externes

Monument classé de Grade I dans le Hertfordshire

Château de Hertford


Nimitz class යනු ඇමෙරිකානු නාවික හමුදාවේ (United States Navy) ඇති න්‍ය්ෂ්ටික බලයෙන් ක්‍රියාත්මක වන aircraft carriers දහයකින් (10) සමන්විත වන class එකකි.

ආශ්‍රිත
 Chester W. Nimitz

සටහන්

පාදසටහන්

මූලාශ්‍ර

වැඩිදුර කියවීම සඳහා

භාහිර සබැඳි

 ඇමෙරිකානු නාවික හමුදාවේ වෙබ් අඩවිය (ඉංග්‍රීසි)
 ඩිස්කවරි නාලිකාවේ වීඩියෝවක් (ඉංග්‍රීසි

 Busting the speed myth of USS Enterprise and Nimitz-class nuclear-powered supercarrier, a special report by NavWeaps.Com
 CVN-68 Nimitz-class Modernization – GlobalSecurity.org

ඇමෙරිකාව

Nimitz-class aircraft carrier


Sans scrupule () est une comédie érotique italienne réalisée par Tonino Valerii et sortie en 1986.

Synopsis
Silvia est une ancienne créatrice de mode issue d'une famille de la classe moyenne supérieure, la jeune épouse du riche bijoutier Massimo Combi de Turin. Elle est très séduisante, mais s'ennuie dans son mariage car son mari est froid et égoïste. Un soir, alors qu'elle est seule dans son élégante villa des collines et que son mari est absent, elle ouvre la porte à Diego, un voleur qui traîne dans les bas-fonds de , qui tente d'abord de la voler puis décide de la violer. En partant, il emporte avec lui un précieux dessin du peintre Andrea del Sarto.

Le mari de Silvia ne fait montre d'aucune compassion pour elle après les violences qu'elle a subies. Il semble plus intéressé par les dommages causés par le vol que par les malheurs de sa femme. La police et son mari, afin d'éviter un scandale familial, tentent de la convaincre de ne pas porter plainte. Silvia décide alors de rechercher son violeur par elle-même, pour se venger et le tuer. Mais lorsqu'elle le retrouve, grâce aux photos d'identité judiciaire de la police, elle réalise qu'il était, à sa manière, le seul à se soucier réellement d'elle et à être proche d'elle. Attirée par les humiliations et les violences qu'elle a subies, elle devient sa maîtresse : elle est prête à tout pour lui, dans un crescendo de violences et de dégradations, tant sociales que sexuelles : elle accepte de l'accompagner dans le vol d'un tableau de Canaletto dans la villa lacustre d'un riche ami, elle prend plaisir à voler des pourboires dans un bar du centre d'Avigliana et, enfin, elle est encouragée à participer à un concours de strip-tease de ménagères pour lui et pour un groupe de vieux voyeurs.

Silvia participe en tant que guetteuse à un braquage de banque à Veillane, au cours duquel Diego tue même un agent de sécurité. Le lendemain, Diego se présente à la villa de Silvia, où il apprend de sa bouche que son mari vient d'acheter un lot de diamants à Valenza, qu'il garde désormais chez lui. Combi rentre tôt chez lui et est menacé avec une arme à feu, mais la police arrive, maintenant sur les talons de Diego, ayant réussi à intercepter un appel téléphonique de Silvia. Dans la fusillade qui suit, Diego est tué, mais Silvia refuse de reprendre sa relation avec son mari, préférant vivre une vie sans scrupules, faite de nouvelles sensations.

Fiche technique
 Titre français : Sans scrupule
 Titre original italien :
 Réalisation : Tonino Valerii
 Scénario : Mino Roli, , Tonino Valerii
 Photographie : Giulio Albonico
 Montage :
 Musique : James Senese,
 Décors : Elio Micheli
 Costumes : Francesca Panicali
 Production : , Lello Scarano
 Société de production : Grandangolo
 Pays de production :
 Langue de tournage : italien
 Format : Couleur
 Durée : 95 minutes ()
 Genre : Comédie érotique italienne
 Dates de sortie :
 Italie :

Distribution
 : Diego Campus
 : Silvia Combi
 : Massimo Combi
Cinzia De Ponti : Clara
Vincenzo Cavaliere : Le parrain de Diego

Antonio Cippo
Lorenzo Gobello
Nicola il Grande
Giovanni Liboni
Tullio Lutrario

Giuseppe Mendolicchio

Production
Le film a été tourné à Turin et à Veillane.

Notes et références

Liens externes

Film italien sorti en 1986
Film réalisé par Tonino Valerii
Film en italien
Comédie érotique italienne
Film érotique des années 1980
Film se déroulant à Turin
Film tourné à Turin
Film tourné au Piémont

Sans scrupule


O Aeroporto de Juruti (IATA: JRT, ICAO: SNRJ) é um aeródromo civil público brasileiro que atende á cidade de Juruti, na região do Baixo Amazonas no oeste do Estado do Pará. Está localizado nas proximidades da rodovia PA-257 a cerca de 4 km do centro da cidade. O aeródromo conta com voos comerciais regulares operados pela Azul Conecta, ligando diretamente Juruti ás cidades proximas como Itaituba, Oriximiná, Santarém e região.  Recebe também voos de empresas de táxi aéreo, voos particulares e de emergência em periodos diurno e noturno.

Companhias aéreas e destinos

Interdição
Em Setembro de 2016 a pista do aérodromo de Juruti foi interditada por determinação da Secretaria de Aviação Civil por falta de gestão. O aeródromo, estava aberto ao tráfego aéreo desde abril de 2007 e constava no cadastro de aeródromos civis públicos mantidos pela Agência Nacional de Aviação Civil (Anac), no entanto não havia orgão cuidando do espaço e o local foi fechado devido ao não cumprimento de normas do Plano Básico de Segurança.

Reabertura
Após uma parceria entre o município e uma mineradora para a adequação do aeródromo às normas de segurança da aviação, O Aeródromo de Juruti, foi finalmente liberado às atividades de pousos e decolagens. De acordo com a administração municipal, a interdição casou uma série de problemas em diversos setores, prejudicando o transporte de dinheiro para os bancos, resgate emergencial de pacientes com problemas graves de saúde e tantos outros. Para resolver o problema, a prefeitura municipal de Juruti firmou parceria com a empresa Alcoa para adequar o aeródromo às regras da Anac.

Juruti

Aeroporto de Juruti


Kazimieras Šavinis (* 16. Februar 1937 in Kaliekiai, Rajon Utena, Litauen) ist ein litauischer Politiker.

Leben
Von 1954 bis 1959 absolvierte er das Studium am Kauno politechnikos institutas und wurde Ingenieur. Von 1975 bis 1978 war er Aspirant am Vilniaus inžinerinis statybos institutas.
Von 1964 bis 1990 arbeitete er am Autobahnenprojektierungsinstitut in Šiauliai. Von 1990 bis 1991 war er Bürgermeister von Šiauliai, von 1992 bis 1995 und von 2003 bis 2007 stellv. Bürgermeister. Von 1996 bis 2000 war er Mitglied des Seimas und von 2000 bis 2001 stellv. Verkehrsminister.

Ab 2002 ist er Ehrenbürger von Šiauliai.

Weblinks
 2008 m. Lietuvos Respublikos Seimo rinkimai - Liberalų ir centro sąjunga - Iškelti kandidatai

Stellvertretender Verkehrsminister (Litauen)
Bürgermeister (Šiauliai)
Ingenieur
Ehrenbürger von Šiauliai
Absolvent der Technischen Universität Kaunas
Absolvent der Technischen Universität Vilnius
Person (Rajongemeinde Utena)
Mann
Geboren 1937
Litauer

Kazimieras Šavinis


Sanjke ili saonice sportski su rekvizit ili prijevozno sredstvo namijenjeno za kretanje po zaleđenoj ili snijegom pokrivenoj površini. Sanjke su tipično zimsko prijevozno sredstvo koje može biti pokretano na razne načine, od toga da ih neko vuče, pomoću motora ili se koriste samo za spuštanje niz padine iz sportsko-rekreacijskih razloga.

Povijest i karakteristike

Sanjke imaju vrlo jednostavnu konstrukciju, to su zapravo dvije uzdužne letve (spojene poprečnim letvama), pa im za kretanje nisu neophodni kotači. One su veoma star izum te je moguće da su one bile jedno od prvih prijevoznih sredstva koje su poznavali ljudi. Njih su poznavali još Asirci i Drevni Egipćani što je prikazano na njihovim reljefima na kojima su prikazane neke vrste sanjki (zapravo nosila), kojim se vuku ogromni kipovi.

Izum kotača i osovine izbacio je sanjke iz upotrebe iz svih zemalja svijeta, osim onih s dugim zimama u kojima su se sanjke zadržale kao praktično vozilo koje kliže po putu.

Sanjke mogu vući razne životinje, a danas su to najčešće konji i psi. Aljaska i Kanada poznate su po trkama psećih sanjki, iako njih sve više izbacuju iz upotrebe sanjke s motorom. Ruske trojke poznate su sanjke koje su vukli konji.

Danas postoje razni tipovi sanjki, napravljenih od drveta, metala ili plastike. One su manje više povezane sa sportom ili rekreacijom i služe gotovo isključivo za spuštanje niz padine, od najpoznatijeg boba do sanjki za jednu osobu, koje služe za natjecanja.

Izvori

Vidi još
 Bob
 Sanjkanje

Vanjske poveznice

 Sled, Encyclopædia Britannica

Kopnena vozila
Športska oprema

Sanjke


باب الهوى قرية سورية ونقطة حدودية في شمال سوريا تتبع لمحافظة إدلب وتقع على الحدود السورية التركية، يقابلها من الجانب التركي «جيلفه غوزو».

تبعد باب الهوى حوالي 50 كم في الشمال الشرقي لمحافظة حلب وذلك على الطريق الرومانية الواصلة بين مدينتي حلب وأنطاكية.

توجد بالقرب من باب الهوى بعض الآثار مثل أعمدة كنيسة تعود للقرن الرابع الميلادي والقوس الحجري الذي يرجع تاريخه للقرن السادس الميلادي.

يعتبر مركز باب الهوى الحدودي بوابة سوريا الأولى باتجاه تركيا وأوروبا، ويسجل فيه أكبر عدد من القادمين والمغادرين ويشهد مركز باب الهوى الجمركي ازدحاماً شديداً بين لكثرة سيارات الشحن التي ترتاده وتعبر منه في الاتجاهين.

مركز باب الهوى مركز حدودي سوري متكامل به كافة الخدمات ومجهز بمركز إسعاف ومطعم وصالة خدمات للمسافرين وكذلك يقع داخل حرم الحدود مركز للسوق الحرة «رمق».

قرى محافظة حلب

باب الهوى (قرية)


داريا القرية اللبنانية في قضاء الشوف.

 داريا مدينة سورية تقع على أطراف مدينة دمشق.

داريا (توضيح)


No Cav er blaðamannahugtak sem notað er  til að gefa til kynna stóra ítalska mótmælahreyfingu sem varð til snemma á 21. öld  og samanstóð af samtökum og hópum borgara sem sameinuðust í gagnrýni á Carrara marmaranámurnar í Apúan Alpanir.

Hugtakið No Cav, stutt fyrir "No Cave" ("Nei við námurnar", á ítölsku), var notað í fyrsta skipti í grein eftir Il Tirreno árið 2014 til að skilgreina aðgerðasinnar sem höfðu tekið þátt í sýnikennslu Salviamo le Apuane nefndarinnar  .

No Cav-táknið samanstendur af stílfærðri svarthvítri framsetningu á Vara-brautinni á Carrara einkajárnbraut þar sem stórt rautt X er krossað yfir, þar fyrir ofan orðin "NO CAV" einnig rautt, allt á hvítum bakgrunni   .

Þessi borði, sem minnir á grafíska hönnun No TAV hreyfingarinnar, birtist aðeins árið 2020, á viðburði sem skipulagður var af umhverfisverndarsinnanum Gianluca Briccolani, sem árið eftir, ásamt Claudio Grandi og fleirum, hefði stofnað samtökin Apuane Libere    .

Þetta tákn og skilgreiningin á "No Cav" eru ekki notuð eða samþykkt af öllum hópum hreyfingarinnar og margir kjósa að skilgreina sig með nákvæmari hugtökum.
Náttúruverndarsamtök
Umhverfisvernd

No Cav


An Catabrosa werdermannii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Pilg., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Elisa G. Nicora och Sulma Zulma E. Rúgolo de Agrasar. An Catabrosa werdermannii in nahilalakip ha genus nga Catabrosa, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Catabrosa

Catabrosa werdermannii


Salchak Kalbakkhorekovich Toka (em russo: Салчак Калбакхорекович Тока, 15 de dezembro de 1901 - 11 de maio de 1973) foi um político tuvaniano e soviético. Foi o líder supremo de Tuva de 1932 a 1973, ocupando os cargos de Secretário-geral do Partido Revolucionário do Povo da República Popular de Tuva de 1932 a 1944, e, com a anexação soviética, ocupou o cargo de Secretário do PCUS de Tuva até sua morte em 1973.

Tuva
Políticos da União Soviética
Membros do Partido Comunista da União Soviética

Salchak Toka


Caroline Heide-Jørgensen (født 1967 i Svendborg) er en dansk jurist og professor i konkurrence- og markedsføringsret. Hun er næstformand for Konkurrencerådet og formand for Radio- og tv-nævnet og har udgivet flere bøger om bl.a. reklameret.

Caroline Heide-Jørgensen blev i 1992 cand.jur. fra Københavns Universitet og fik i 2000 ph.d.-graden og i 2008 dr-jur.-graden fra samme universitet. I dag er hun professor på Københavns Universitet.

Udgivelser
 Konkurrenceretten i EU, 2009
 Lærebog i konkurrenceret, 2017

Referencer

Professorer fra Københavns Universitet

Caroline Heide-Jørgensen


The Grumman E-1 Tracer (WF prior to 1962)  was the first purpose-built airborne early warning aircraft used by the United States Navy. It was a derivative of the Grumman C-1 Trader and entered service in 1958. It was replaced by the more modern Grumman E-2 Hawkeye by the 1970s.

Design and development

The E-1 was designated WF under the 1922 United States Navy aircraft designation system; the designation earned it the nickname "Willy Fudd". The Tracer was derived from the C-1 Trader, itself a derivative of the S-2 Tracker carrier-based antisubmarine aircraft, known as S2F under the old system, nicknamed "Stoof", leading to the WF/E-1, with its distinctive radome, being known as "Stoof with a Roof." The E-1 featured folding wings of a very particular design for compact storage aboard aircraft carriers; unlike the S-2 and C-1 in which the wings folded upwards, the radome atop the fuselage required the E-1's designers to re-adopt an updated version of the Grumman-patented "Sto-Wing" folding wing system, pioneered on their earlier Grumman F4F-4 Wildcat piston-engined fighter of the early-WW II period, to fold its wings aftwards along the sides of the fuselage.

Radar
The Tracer was fitted with the Hazeltine AN/APS-82 in its radome and fuselage. The radar featured an Airborne Moving Target Indicator, which compares the video of one pulse time to the next in reflected radar energy to distinguish a flying aircraft from the clutter produced by wave action at the ocean's surface. The energy reflected from an aircraft changes position rapidly compared to the energy reflected from the surrounding sea. Separating a moving object from stationary background is accomplished by suitable hardware.

Operational history

As one of the first carrier based early warning aircraft, the E-1 Tracer served from 1958 to 1977, although considered only an interim type, being replaced by the Grumman E-2 Hawkeye in the mid-1960s. During the early years of the Vietnam War, E-1s saw extensive service, providing combat air patrol (CAP) fighters with target vectors, and controlling Alpha strikes over North Vietnam. With a radius of 250–300 miles, the E-1B served as an early warning to strike aircraft of enemy MiG activity.

By May 1973, most E-1Bs were retired, with only four VAW-121 Tracers based at NAS Norfolk, Virginia, still in service. These aircraft were soon retired during mid-summer 1977 following a final cruise on board  and were ferried to the Davis-Monthan storage facility. The E-1B Tracer was struck from the inventory by 1977.

Variants

 XTF-1W Aerodynamic prototype (BuNo 136792) without electronics, later rebuilt as a standard C-1A, retaining the twin tail.
 XWF-1 The XTF-1W re-designated in the W-Warning category.
 WF-2 Production Airborne Early Warning version of the TF-1 Trader, redesignated E-1B in 1962, 88 built.
 E-1B WF-2 redesignated in 1962.

Operators

United States Navy

Aircraft on display
There are five E-1 Tracers preserved at museums throughout the United States:
E-1B, BuNo 147212: Intrepid Sea, Air & Space Museum, New York City
E-1B, BuNo 147217: New England Air Museum, Windsor Locks, Connecticut
E-1B, BuNo 147225: On board the , Patriots Point, Mount Pleasant, South Carolina
E-1B, BuNo 147227: Pima Air & Space Museum, adjacent to Davis-Monthan AFB in Tucson, Arizona
E-1B, BuNo 148146: National Naval Aviation Museum, Naval Air Station Pensacola

Another 11 E-1 Tracers are in storage at United Aeronautical, an aircraft surplus yard located just outside Davis–Monthan Air Force Base in Tucson, Arizona. At least one of those aircraft (E-1B, BuNo 148922) was sold to a private collector in 2011 with the intent to restore to fly, although no updates on the project have been posted since 2012.

Specifications

See also

References

Notes

Bibliography

 Sullivan, Jim. S2F Tracker in Action (Aircraft in Action No. 100). Carrollton: Texas: Squadron/Signal Publications, 1990. .
 Winchester, Jim, ed. "Grumman S-2E/F/G/UP Tracker." Modern Military Aircraft (Aviation Factfile). Rochester, Kent, UK: Grange Books plc, 2004. .

External links

Global Security.org page on WF-2/E-1 Tracer
Airborne Moving Target Indicator (AMTI) explanation provided by Mercury Computer

E-001 Tracer
1950s United States special-purpose aircraft
High-wing aircraft
Carrier-based aircraft
AEW aircraft
Aircraft first flown in 1956
Twin piston-engined tractor aircraft

Grumman E-1 Tracer


Rabinul Eliyahu ben Shlomo Zalman, cunoscut sub numele de Gaonul (Învățatul) din Vilna (, , ) sau Elias din Vilna, sau sub acronimul ebraic HaGra ("HoGaon Rabbenu Eliyahu") sau Elijah Ben Solomon (), a fost un talmudist, un halakhist, un cabalist și cel mai important lider al evreimii misnagdic (non hasidice) din ultimele secole. El este denumit, în mod obișnuit, în ebraică, ca ha-Gaon a-Chasid mi-Vilna, "geniul pios din Vilnius".

Combaterea hasidismului
Când iudaismul hasidic a devenit influent în Vilna (Vilnius), Gaon din Vilna, alăturându-se rabinilor și șefilor comunităților evreiești poloneze, a luat măsuri pentru a controla influența hasidică. În 1777 a fost lansată în Vilna una din primele excommunicări de către misnagdim împotriva hasidim (hasidiților), în timp ce o scrisoare a fost trimisă tuturor marilor comunități evreiești, îndemnându-le să-i combată pe hasidim, urmând exemplul celor din Vilna, și să-i urmărească până când se retrag. Scrisoarea a fost aprobată multe comunități; în Brody, de exemplu, în timpul târgului, s-a pronunțat cherem (excomunicarea) împotriva hasidim.

În 1781, când hasidim și-au reînnoit acțiunile de prozelitism, sub conducerea Rabinului Shneur Zalman din Liadi ("Ba'al Ha'tanya"), Gaon i-a excomunicat din nou, declarându-i eretici, cu care niciun evreu pios nu s-ar putea căsători. Cu toate acestea, excommunicările nu au oprit valul de hasidism.

Vilna Gaon a murit în 1797, în vârstă de 77 de ani, și a fost îngropat în cimitirul Šnipiškės din Vilnius, acum în Vechiul Žirmūnai. Cimitirul a fost închis de către autoritățile țariste ruse în 1831 și, parțial, s-a construit deasupra lui.

În 1950 autoritățile sovietice au planificat construirea unui stadion și a unei săli de concerte pe locul respectiv. Au permis ca rămășițele lui Vilna Gaon să fie reîngropate în cimitirul nou.

Profeții
Se spune că i-ar fi transmis fiului său următoarea profeție:Când auzi că rușii au cucerit "orașul" Crimeea, să știi că vremurile lui Mesia au început, că pașii lui se aud. Și când auzi că rușii au ajuns în orașul Constantinopol, ar trebui să-ți îmbraci hainele de Shabat și să nu le dai jos, pentru că înseamnă că Mesia este pe cale să vină în orice clipă.

Referințe

Surse

 Etkes, Immanuel, et al. Gaonul din Vilna: omul și imaginea (University of California Press, 2002)
 "Gaonul din Vilna și mișcarea Haskalah", de Emanuel Etkes, retipărit în Dan, Joseph (ed.). Studii în gândirea evreiască (Praeger, new YORK, 1989)
 "Experiențele mistice ale Gaonului din Vilna", în Jacobs, Louis (ed.). Mărturii mistice evreiești (Schocken Books, new YORK, 1977)
 Landau, Betzalel și Rosenblum, Yonason. Vilna Gaon: viața și învățăturile rabinului Eliyahu, Gaonul din Vilna (Mesorah Pub., Ltd., 1994)
 Shulman, Yaacov Dovid. Vilna Gaon: povestea Rabinului Eliyahu Kramer ( C. I. S. Publishers, 1994)
 Ackerman, C. D. (trans.) Even Sheleimah: Vilna Gaon se uită la viață (Targum Press, 1994)
 Schapiro, Moshe. Călătoria Sufletului: Vilna Gaon pe Yonah/Johan: un comentariu alegoric adaptat după Vilna Gaon  Aderes Eliyahu (Mesorah Pub., Ltd., 1997).
 Freedman, Chaim. Eliyahu Ramuri: Urmașii Gaonului din Vilna (Binecuvântată și sfântă amintire) și ai familiei sale (Avotaynu, 1997)
 Rosenstein, Neil. Gaonul din Vilna și rudele sale (Centrul de Genealogie Evreiască, 1997)

Legături externe
 O moștenire prețioasă de lucrări ale lui Gaon Eliyahu din Vilna b Zalman
 Biografie lui Vilna Gaon de la Muzeul Evreiesc de Stat

Rabini polonezi
Decese în 1797
Nașteri în 1720
Evrei lituanieni
Oameni din Vilnius
Profeți

Gaonul din Vilna


عقد 510 هو عقد امتد بين 1 يناير 510 و31 ديسمبر 519 بحسب التقويم الميلادي. سبقه عقد 500 ولحقه عقد 520.

أحداث

مواليد

 سيف بن ذي يزن (516)
 تالييسن (518)
 توتيلا (516)
 أتالاريك (516)
 ديوي (512)

وفيات

 كلوفيس الأول (511)
 أناستاسيوس الأول (518)
 يوأنس الثاني (516)
 ديوسقورس الثاني (518)
 أريادني (515)
 شين يوي (513)
 سيماشوس (514)

كتب

 موسوعة حضارة العالم (2002) لأحمد محمد عوف.

مراجع

روابط خارجية

 تصفح سنة بسنة عقد 510 ابتداءً من

عقد 510


Toppserien er den øverste fodboldliga for kvinder i Norge. Den blev etableret i 1984.

Hold i 2019

Vindere

Vindere efter år
Følgende medaljer er givet::

Referencer

Kvindefodboldligaer

Kvindefodbold i Norge

Toppserien


Deniz hukuku, deniz ve okyanus sularının kullanımı konusunda ortaya çıkan sorunlar ile hukuksal açıdan ilgilenen Uluslararası hukukun bir alt dalıdır. Deniz hukuku, denizcilik hukukunun aksine bir kamu hukukudur.

Devletlerinin karasuyu, kıta sahanlığı ve münhasır egemenlik hakkına sahip olduğu su alanlarının tanımlanmasında ve belirlenmesindeki kuralları belirten ve devletlerin bu kurallar dahilinde uluslararası statü kazanmış denizlerden yararlanmalarını belirli bir çerçeveye oturtan disiplindir. Özellikle uluslararası deniz hukukunun uygulanması diğer uluslararası belgelerde olduğu gibi taraf devletleri kapsar.

Ayrıca deniz ve okyanusların devletler arasında paylaşımı, buralardaki tüm faaliyetler ve işlenen suçlar da deniz hukukunun kapsamında ele alınır.

Deniz hukuku; Deniz Kamu Hukuku ile Deniz Özel Hukuku olmak üzere ikiye ayrılarak incelenebilir. Deniz özel hukuku ise kendi içerisinde birçok dala ayrılır. Deniz Özel Hukukunun bir alt dalı olarak deniz üzerinden gerçekleştirilen ticari faaliyetlere ilişkin düzenlemelerse Deniz Ticareti Hukukunun konusunu oluşturmaktadır.

Kaynakça

Uluslararası hukuk

Deniz hukuku


An Epipactis troodi in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Harald Lindberg. An Epipactis troodi in nahilalakip ha genus nga Epipactis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Epipactis

Epipactis troodi


Ascoldo e Dir (em nórdico antigo: Hǫskuldr e Dyr), mencionados na Crônica de Nestor e na Crônica de Nikon foram os primeiros governantes conhecidos de Kiev.

Crônica de Nestor

A Crônica de Nestor relata que Ascoldo e Dir receberam permissão de Rodrigo de Kiev para irem a Constantinopla. Enquanto viajavam no Rio Dniepre, estabeleceram-se em Kiev, tomando o poder dos polanos orientais que estavam submetidos aos cazares. A crônica também diz que foram mortos por Olegue de Novgorod no ano de 882.  De acordo com a crônica, Olegue emboscou e matou Ascoldo e Dir em um esquema bem elaborado.

Almaçudi

Uma das únicas fontes estrangeiras a documentarem um dos governantes é o historiador árabe Almaçudi. De acordo com ele "o rei al-Dir [Dir] foi um dos primeiros reis dos Saqaliba (eslavos)". Embora alguns estudiosos afirmem que "al-Dir" refere-se a um rei eslavo e contemporâneo de Dir, tal especulação é questionável vista que é provável que "al-Dir" e Dir fossem a mesma pessoa.

Monarquia da Rússia
História da Rússia
História da Ucrânia

Ascoldo e Dir


Komychouvakha (, , Kamychevakha) est une commune de type urbain située en Ukraine dans l'oblast de Donetsk. Sa population était de 529 habitants en 2001 et en 2019 de 498 habitants.

Géographie
La localité se trouve au nord de l'oblast de Donetsk au bord de la rivière Balka Bouzovata, à 6 km de l'embouchure de la rivière Komychouvakha et du village de Malokrasnotorka, à 12 km de Kramatorsk et à 80 km au nord de Donetsk. La localité dispose dispose d'un petit lac, appelé le lac des Cygnes, ce que rappelle le blason de la commune.

Histoire
Kamychevakha a été fondée en 1902 et a obtenu soixante ans plus tard son statut de commune de type urbain. Elle appartient à la municipalité du conseil d'établissement de Krasnotorka qui à son tour appartient au district urbain de Kramatorsk. La localité est le théâtre de combats tout à la fin du mois de mai 2022 dans le cadre de l'invasion de l'Ukraine par la Russie.

Références

Commune urbaine dans l'oblast de Donetsk

Komychouvakha (oblast de Donetsk)


كوكبة النهر ؛ وباللاتينية: Eridanus.

برج النهر هو برج مشترك بين نصفي سماء ، يظهر بوضوح في كلي النصفين بين خط العرض 60 درجة شمالاً وخط العرض 90 درجة جنوباً، ويعتبر شهر أيلول من أفضل الأوقات لرؤيته.
وهو سادس أكبر كوكبة في سماء الليل .
من المجرات النجمية الموجودة في برج النهر : NGC 1232, NGC 1291, NGC 1395, NGC 1407, NGC 1532.

ومن أهم النجوم في برج النهر: ألفا النهر ( آخر النهر)، وبيتا النهر ( مقدم كرسي الجوزاء)، وتيثا النهر ( الظليم).

انظر أيضا
 المحلف نجم
 إن جي سي 1600

المصادر الخارجية
 موقع الكون في الإنترنت

مراجع

الكوكبات المدرجة من قبل بطليموس
نهر
كوكبة النهر

النهر (كوكبة)


|-
|raa || || ||B ||Y ||Dungmali||
|-
|rab || || ||B ||Y ||Camling||
|-
|rac || || ||B ||Y ||Rasawa||
|-
|rad || || ||B ||Y ||Rade||
|-
|rae || || ||B ||Y ||Ranau||
|-
|raf || || ||B ||Y ||Meohang, Western||
|-
|rag || || ||B ||Y ||Logooli||
|-
|rah || || ||B ||Y ||Rabha||
|-
|rai || || ||B ||Y ||Ramoaaina||
|-
|raj ||raj || ||M ||Y ||Rajasthani||
|-
|rak || || ||B ||Y ||Tulu-Bohuai||
|-
|ral || || ||B ||Y ||Ralte||
|-
|ram || || ||B ||Y ||Canela||
|-
|ran || || ||B ||Y ||Riantana||
|-
|rao || || ||B ||Y ||Rao||
|-
|rap ||rap || ||B ||Y ||Rapanui||
|-
|raq || || ||B ||Y ||Saam||
|-
|rar ||rar || ||B ||Y ||Rarotongan||
|-
|ras || || ||B ||Y ||Tegali||
|-
|rat || || ||B ||Y ||Razajerdi||
|-
|rau || || ||B ||Y ||Raute||
|-
|rav || || ||B ||Y ||Sampang||
|-
|raw || || ||B ||Y ||Rawang||
|-
|rax || || ||B ||Y ||Rang||
|-
|ray || || ||B ||Y ||Rapa||
|-
|raz || || ||B ||Y ||Rahambuu||
|-
|rbb || || ||B ||Y ||Palaung, Rumai||
|-
|rcf || || ||B ||Y ||Réunion Creole French||
|-
|rdb || || ||B ||Y ||Rudbari||
|-
|rea || || ||B ||Y ||Rerau||
|-
|reb || || ||B ||Y ||Rembong||
|-
|ree || || ||B ||Y ||Kayan, Rejang||
|-
|reg || || ||B ||Y ||Kara (Tanzania)||
|-
|rei || || ||B ||Y ||Reli||
|-
|rej || || ||B ||Y ||Rejang||
|-
|rel || || ||B ||Y ||Rendille||
|-
|rem || || ||B ||Ö ||Remo||
|-
|ren || || ||B ||Y ||Rengao||
|-
|rer || || ||B ||Ö ||Rer Bare||
|-
|res || || ||B ||Y ||Reshe||
|-
|ret || || ||B ||Y ||Retta||
|-
|rey || || ||B ||Y ||Reyesano||
|-
|rga || || ||B ||Y ||Roria||
|-
|rge || || ||B ||Y ||Romano-Greek||
|-
|rgk || || ||B ||Ö ||Rangkas||
|-
|rgr || || ||B ||Y ||Resígaro||
|-
|rgs || || ||B ||Y ||Roglai, Southern||
|-
|rgu || || ||B ||Y ||Ringgou||
|-
|rhp || || ||B ||Y ||Yahang||
|-
|ria || || ||B ||Y ||Riang (India)||
|-
|rie || || ||B ||Y ||Rien||
|-
|rif || || ||B ||Y ||Tarifit||
|-
|ril || || ||B ||Y ||Riang (Myanmar)||
|-
|rim || || ||B ||Y ||Nyaturu||
|-
|rin || || ||B ||Y ||Nungu||
|-
|rir || || ||B ||Y ||Ribun||
|-
|rit || || ||B ||Y ||Ritarungo||
|-
|riu || || ||B ||Y ||Riung||
|-
|rjb || || ||B ||Y ||Rajbanshi||
|-
|rjg || || ||B ||Y ||Rajong||
|-
|rji || || ||B ||Y ||Raji||
|-
|rka || || ||B ||Y ||Kraol||
|-
|rkb || || ||B ||Y ||Rikbaktsa||
|-
|rkh || || ||B ||Y ||Rakahanga-Manihiki||
|-
|rkm || || ||B ||Y ||Marka||
|-
|rma || || ||B ||Y ||Rama||
|-
|rmb || || ||B ||Y ||Rembarunga||
|-
|rmc || || ||B ||Y ||Romani, Carpathian||
|-
|rmd || || ||B ||Y ||Traveller Danish||
|-
|rme || || ||B ||Y ||Angloromani||
|-
|rmf || || ||B ||Y ||Romani, Kalo Finnish||
|-
|rmg || || ||B ||Y ||Traveller Norwegian||
|-
|rmh || || ||B ||Y ||Murkim||
|-
|rmi || || ||B ||Y ||Lomavren||
|-
|rmk || || ||B ||Y ||Romkun||
|-
|rml || || ||B ||Y ||Romani, Baltic||
|-
|rmm || || ||B ||Y ||Roma||
|-
|rmn || || ||B ||Y ||Romani, Balkan||
|-
|rmo || || ||B ||Y ||Romani, Sinte||
|-
|rmp || || ||B ||Y ||Rempi||
|-
|rmr || || ||B ||Y ||Caló||
|-
|rms || || ||B ||Y ||Romanian Sign Language||
|-
|rmt || || ||B ||Y ||Domari||
|-
|rmu || || ||B ||Y ||Romani, Tavringer||
|-
|rmv || || ||B ||K ||Romanova||
|-
|rmw || || ||B ||Y ||Romani, Welsh||
|-
|rmx || || ||B ||Y ||Romam||
|-
|rmy || || ||B ||Y ||Romani, Vlax||
|-
|rna || || ||B ||Ö ||Runa||
|-
|rnd || || ||B ||Y ||Ruund||
|-
|rng || || ||B ||Y ||Ronga||
|-
|rnn || || ||B ||Y ||Roon||
|-
|rnp || || ||B ||Y ||Rongpo||
|-
|rnw || || ||B ||Y ||Rungwa||
|-
|rob || || ||B ||Y ||Tae'||
|-
|roc || || ||B ||Y ||Roglai, Cacgia||
|-
|rod || || ||B ||Y ||Rogo||
|-
|roe || || ||B ||Y ||Ronji||
|-
|rof || || ||B ||Y ||Rombo||
|-
|rog || || ||B ||Y ||Roglai, Northern||
|-
|roh ||roh ||rm ||B ||Y ||Raeto-Romance||
|-
|rol || || ||B ||Y ||Romblomanon||
|-
|rom ||rom || ||M ||Y ||Romany||
|-
|ron ||ron ||ro ||B ||Y ||Romanian||
|-
|roo || || ||B ||Y ||Rotokas||
|-
|rop || || ||B ||Y ||Kriol||
|-
|ror || || ||B ||Y ||Rongga||
|-
|rou || || ||B ||Y ||Runga||
|-
|row || || ||B ||Y ||Dela-Oenale||
|-
|rpn || || ||B ||Y ||Repanbitip||
|-
|rpt || || ||B ||Y ||Rapting||
|-
|rri || || ||B ||Y ||Ririo||
|-
|rro || || ||B ||Y ||Waima||
|-
|rsb || || ||B ||Y ||Romano-Serbian||
|-
|rsi || || ||B ||Y ||Rennellese Sign Language||
|-
|rsl || || ||B ||Y ||Russian Sign Language||
|-
|rth || || ||B ||Y ||Ratahan||
|-
|rtm || || ||B ||Y ||Rotuman||
|-
|rtw || || ||B ||Y ||Rathawi||
|-
|rub || || ||B ||Y ||Gungu||
|-
|ruc || || ||B ||Y ||Ruli||
|-
|rue || || ||B ||Y ||Rusyn||
|-
|ruf || || ||B ||Y ||Luguru||
|-
|rug || || ||B ||Y ||Roviana||
|-
|ruh || || ||B ||Y ||Ruga||
|-
|rui || || ||B ||Y ||Rufiji||
|-
|ruk || || ||B ||Y ||Che||
|-
|run ||run ||rn ||B ||Y ||Rundi||
|-
|ruo || || ||B ||Y ||Romanian, Istro||
|-
|rup ||rup || ||B ||Y ||Romanian, Macedo||
|-
|ruq || || ||B ||Y ||Romanian, Megleno||
|-
|rus ||rus ||ru ||B ||Y ||Russian||
|-
|rut || || ||B ||Y ||Rutul||
|-
|ruu || || ||B ||Y ||Lobu, Lanas||
|-
|ruy || || ||B ||Y ||Mala (Nigeria)||
|-
|ruz || || ||B ||Y ||Ruma||
|-
|rwa || || ||B ||Y ||Rawo||
|-
|rwk || || ||B ||Y ||Rwa||
|-
|rwm || || ||B ||Y ||Amba (Uganda)||
|-
|rwo || || ||B ||Y ||Rawa||
|-
|rwr || || ||B ||Y ||Marwari (India)||
|-
|rws || || ||B ||Y ||Rawas||
|-
|ryn || || ||B ||Y ||Amami-Oshima, Northern||
|-
|rys || || ||B ||Y ||Yaeyama||
|-
|ryu || || ||B ||Y ||Okinawan, Central||
|}

ISO 639

ISO 639:r


Naomi Osaka () este o jucătoare profesionistă de tenis din Japonia, câștigătoare a patru trofee în turnee de Grand Slam, două la U.S. Open (2018 și 2020), alte două la Australian Open (2019 și 2021). Osaka deține în palmares șapte titluri WTA, iar cea mai bună clasare a sa este locul 1 mondial.

Finale de Grand Slam

Simplu: 3 (3–0)

Finale WTA

WTA Simplu: 10 (7-3)

Note

Legături externe

  Official website

 Naomi Osaka – Japan Tennis Association
 Naomi Osaka (JPN)  – Yonex

Nașteri în 1997
Japonezi în viață
Jucătoare de tenis japoneze
Campioni la U.S. Open
Campioni la Australian Open
Jucători de tenis la Jocurile Olimpice de vară din 2020

Naomi Osaka


Sikorsky Ilja Muromets () var en serie af store russiske firmotorerede passagerfly udviklet og bygget før første verdenskrig. Undr 1. vredenskrig blev flyene benyttet som bombefly af Rusland. Flyserien fik sit navn et den slaviske sagnhelt Ilja Muromets.  Serien var en videreudvikling af Russkij Vitjas, verdens første firmotorede fly, konstrueret af Igor Sikorskij. Flyet Ilja Muromets var i 1913 et fly med et revolutionerende design og skulle benyttes i passagerfart med sit rummelige flyskrog, der havde plads til en passagerkabine med indbygget toilet. Flyet var det første serieproducerede flermotorede fly og blev fremstillet i mindst 60 eksemplarer.

Under 1. verdenskrig blev fyet den første firmotorerede bombefly og blev tilknyttet en enhed, der udførste strategisk bombning. I de første faser af krigen var flyet unikt og Centralmagterne råede ikke over fly, der var tilsvanrede før langt senere under krigen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Referencer

Bombefly
Militærfly fra Rusland

Sikorsky Ilja Muromets


Prohibitory traffic signs are used to prohibit certain types of manoeuvres or some types of traffic.

Modern prohibitory traffic signs

No entry
No admittance to unauthorised personnel, usually shown as a red circle with a white rectangle across its face. It is often used for one-way traffic.

Wrong way
These signs denote that the road is only for traffic coming in the opposite direction. Used at intersections to roads with one-way traffic or ramps.

Road closed
No admittance for vehicles. It is used on closed roads.

No straight ahead
Traffic is not permitted to continue straight, and must usually turn. These may occur at an intersection with incoming one-way traffic.

No motor vehicles
Motor vehicles are not permitted in this region.

No motorcycles
Motorcycles are not permitted in this area.

No heavy goods vehicles
Heavy goods vehicles are not allowed.

No buses
Buses are not permitted.

No pedestrians
Pedestrians are not allowed on the road, but may use a footpath instead.

No bicycles

No pedestrians or bicycles
Pedestrians and bicycles are not permitted, but may be allowed on a footpath.

No right, left, or U-turn
Either for all vehicles or with some exceptions (emergency vehicles, buses). These are usually to speed up traffic through an intersection or due to street cars or other right of ways or if the intersecting road is one-way. Indicated near-universally by an arrow making the prohibited turn overlaid with a red circle with an angular line crossing it.

No right turn signs

No left turn signs

No turn signs

No U-turn signs

No left or U-turn signs

Other turn prohibition signs

No overtaking
Either overtaking is prohibited for all vehicles or certain kinds of vehicles only (e.g. lorries, motorcycles, etc...). In the USA, this is usually phrased as "no passing zone" and indicated by a rectangular, black-on-white sign on the right side of the road that says "DO NOT PASS" and/or by a solid yellow line painted on the roadway marking the left limit of traffic (centerline), and sometimes supplemented by a yellow  (no passing zone) sign on the opposite side of the road (where it can be seen by a driver who is attempting to pass). Conversely, when the passing restriction is lifted, a rectangular, black-on-white sign that says "PASS WITH CARE" is placed on the right side of the road and/or the yellow centerline changes from solid to broken (indicating that passing is allowed in that direction).

No overtaking or passing signs

End of overtaking signs

Limits

Speed limits

Used to indicate a maximum permissible speed. Speed limits are posted in kilometres per hour in most countries, however the United Kingdom and United States continue to use miles per hour. Motorists are expected to be aware of this, as the majority of speed limit signs display only a number and no specific units, although some countries' signs do display the unit as well. In Canada, the first sign in a sequence will display km/h and subsequent signs often will omit the unit.

Speed limit signs

End of speed limit
Used to denote that a previously posted speed limit is no longer in effect. Statutory state, local, or national speed limits usually govern speed after this point, unless another limit is signposted.

Weight limits
Used denote maximum weight for bridges.

Width limits
Used to denote maximum width on narrow roadways.

Height limits
Used to denote height limit on bridges and underpasses.

Length limits
Used to denote maximum length.

No horns
Sounding vehicle horns is not allowed for vehicles in some areas, most commonly in school zones, villages, or near hospitals or churches.

No parking
One of the most familiar signs, this sign is used where parking is prohibited. Usually shown as a red diagonal bar inside a blue circle with a red ring in Europe and parts of Asia, and a 'P' in a red circle with a cross through in North and South America, elsewhere in Asia, Australia, Africa and Ireland. The no parking sign is a part of controlled parking zone sign, which is obsolete in Belgrade from 1997.

No stopping
This sign is used where parking and stopping is prohibited. Usually shown as a red cross inside a blue circle with a red ring in Europe and parts of Asia, and a 'E' in a red circle with a X through in South America.

Stop at customs
Stop at customs that are used at border crossings, toll roads or police.

End of restrictions
These are the signs that end restrictions.

Other

See also
No symbol
Warning sign

References

Traffic signs

Prohibitory traffic sign


Comerțul liber este o politică economică în care guvernele țărilor nu restricționează importurile din, sau exporturile către alte țări. Comerțul liber este exemplificat prin Spațiul Economic European și Acordul Nord-American de Comerț Liber, care și-au deschis piețele pentru comerț. Astăzi, cele mai multe țări sunt membre ale Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), care a creat acorduri comerciale multilaterale. Cu toate acestea, cele mai multe guverne încă impun politici protecționiste ce presupun tarife de import sau subvenții de export, care sunt destinate pentru a sprijini ocuparea forței de muncă locale. De asemenea, de multe ori, guvernele  limitează schimbul liber pentru exporturile de resurse naturale. Alte bariere ce pot împiedica comerțul liber includ taxele și cotele de import sau reglementările legislației.

Caracteristicile comerțului liber
Comerțul liber are, în general, următoarele caracteristici:
 Lipsa de taxe (inclusiv tarife) sau alte bariere în calea comerțului de bunuri sau servicii (de exemplu cote de import sau subvenții pentru producători);
 Lipsa de politici distorsioniste (cum ar fi impozite, subvenții, reglementări sau legi) care oferă avantaje doar anumitor firme, gospodării sau factori de producție;
 Acces nereglementat la piețe;
 Acces nereglementat la informațiile de piață;
 Incapacitatea firmelor de a denatura piețele prin monopol sau oligopol impus de guvern;
 Prezența acordurilor comerciale care să încurajeze comerțul liber.

Teorii economice

Modele economice

Două moduri simple de a înțelege beneficiile propuse de comerțul liber sunt teoria lui David Ricardo a avantajului comparativ și prin analiza impactului unui tarif sau a unei cote de import. O analiză economică folosind legea cererii și a ofertei și efectele economice ale unei taxe pot fi folosite pentru a arăta beneficiile și dezavantajele teoretice ale comerțului liber.

Diversiuni ale comerțului
Potrivit teoriilor economice standard, aplicarea selectivă de acorduri de liber schimb cu anumite țări poate duce la ineficiență economică conform procesului de reorientare a schimburilor comerciale. Este eficient din punct de vedere economic pentru un bun să fie produs de către țara care îl produce cel mai ieftin, dar acest lucru nu se întâmplă întotdeauna dacă un producător cu cost ridicat beneficiază de un acord de liber schimb, în timp ce un producător cu cost redus ar întâmpina tarife ridicate. Aplicarea unui acord comercial de liber schimb producătorului cu costul ridicat (și nu producătorului low-cost) poate duce la devierea comerțului și la pierderi economice. Acesta este motivul pentru care mulți economiști pun mare importanță pe negocierile globale pentru reducerea tarifelor, cum ar fi cel de la Doha.

Opinia economiștilor
Literatura de specialitate ce analizează economia comerțului liber este extrem de bogată, întrucât au fost studiate multe aspecte teoretice și efecte empirice. Deși comerțul liber creează atât învingători cât și învinși, marea majoritate a economiștilor consideră ca schimbul liber este de departe un câștig pentru societate. Într-un sondaj efectuat în 2006 cu economiștii Americani (83 respondenți), "87.5% sunt de acord că SUA ar trebui să elimine restul tarifelor și a altor bariere în calea comerțului" și "90.1% nu sunt de acord cu sugestia că SUA ar trebui să limiteze angajatori sa facă externalizare (outsourcing) de muncă în țări străine."

Conform profesorului de economie [[N. Gregory Mankiw]] de la Harvard, "Puține propuneri produc la fel de mult consens între economiștii precum faptul că schimbul liber duce la creștere economică și ridică nivelul de trai." Într-un sondaj al economiștilor de top, toți au fost de acord cu ideea că "comerțul liber îmbunătățește eficiența productivă și oferă consumatorilor produse mai bune, iar pe termen lung aceste câștiguri sunt mult mai mari decât orice efecte privind ocuparea forței de muncă."

Istorie

Perioada de după cel de-al II-lea Război Mondial
De la sfârșitul celui de-al doilea Război Mondial, partial din cauza dimensiunilor industriale și debutului Războiului Rece, Statele Unite ale Americii a fost de multe ori un susținător al reducerii tarifelor și barierelor de import și export. SUA a ajutat la stabilirea Acordului General pentru Tarife și Comerț și, mai târziu, la înființarea Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), deși a respins-o în 1950 într-o versiune anterioară. Din 1970, guvernul SUA a negociat contracte comerciale cum ar fi Acordul Nord-American de Comerț Liber, în 1990, Acordul de comerț liber dintre Republica Dominicana și America Centrala, în 2006, precum și o serie de acorduri bilaterale (cum ar fi cu Iordania).

În Europa, după 1945 s-a format Comunitatea Europeană a Cărbunelui și Oțelului, în 1951, care a devenit Comunitatea Economică Europeană (CEE) în 1958. Două obiective fundamentale ale CEE au fost dezvoltarea unei piețe comune, ulterior redenumita piața unică, și instituirea unei uniuni vamale între statele sale membre. După aderarea unor noi membrii, CEE a devenit Uniunea Europeană (UE) în 1993. Uniunea Europeană este acum cea mai mare piață unică din lume și a încheiat acorduri de liber schimb cu multe țări din întreaga lume.

Starea actuală

Cele mai multe țări din lume sunt membre ale Organizației Mondiale a Comerțului, ceea ce limitează în anumite aspecte dar nu elimină complet tarifele și barierele comerciale. Cele mai multe țări sunt, de asemenea, membre ale unor zone de liber schimb regionale care reduc barierele comerciale între țările participante. UE și SUA sunt în curs de negociere a unui acord de liber schimb. Alături de SUA, douăsprezece țări care au graniță la Oceanul Pacific sunt în prezent în negocieri private pentru Parteneriatul Trans-Pacific, fiind promovat de țările care îl negociază ca un acord de liber schimb.

Opoziția
Costurile și beneficiile acordurilor de liber schimb sunt dezbătute de către academicieni, guverne și grupuri de interese.

Argumentele pentru protecționism se încadrează în categoria economică (comerțul poate afecta economia) sau categoria morală (efectele comerțului liber ar putea ajuta economia, dar au efecte negative în alte domenii); un argument general împotriva comerțului liber este că acesta este colonialism sau imperialism deghizat. Categoria morală este largă și include preocupările de distrugere a industriilor incipiente și subminarea pe termen lung a dezvoltării economice, inegalitatea veniturilor, degradarea mediului, exploatarea copiilor prin munca, sclavia salariilor, accentuarea sărăciei în țările sărace, afectarea interesului național sau schimbările culturale rezultante.

Argumentele economice împotriva comerțului liber critică ipotezele sau concluziile teoriilor economice. Argumentele de natura social-politică împotriva comerțului liber susțin că există anumite efecte sociale și politice cum ar fi stabilitatea politică, securitatea națională, drepturile omului și protecția mediului care nu sunt incluse in analiza economică.

Comerțul liber este, de multe ori, criticat de industriile locale care ar putea fi afectate de prețurile reduse pentru bunurile importate. De exemplu, dacă Statele Unite ale Americii ar reduce taxele de import la zahăr, producătorii de zahăr autohtoni ar beneficia de prețuri și profituri mai mici, în timp ce consumatorii de zahăr din SUA vor beneficia de preturi mai scăzute pentru aceeași cantitate de zahăr. Teoria economică a lui David Ricardo susține că profitul total al consumatorilor este mai mare decât pierderea producătorilor.  Cu toate acestea, întrucât fiecare dintre acești câțiva producători autohtoni de zahăr ar pierde o mulțime de bani, în timp ce fiecare din mulții consumatori ar obține doar putin profit, este mult mai probabil ca producătorii autohtoni să se mobilizeze împotriva eliminării tarifelor. În general, producătorii susțin subvențiile și taxele de import din țările lor de origine, în timp ce critică subvențiile și tarifele din piețele lor de export.

Cercetările arată că sprijinul pentru restricții comerciale este mai mare în rândul respondenților cu un nivel scăzut de educație. Autorii constată "că impactul educației asupra modului în care alegătorii gândesc despre comerț și globalizare are mai mult de a face cu expunerea la idei economice și informații despre efectele acestor fenomene economice, decât cu calculele individuale despre cât de mult comerțul afectează venitul personal sau securitatea locului de muncă."

Cercetările sugerează că atitudinile oamenilor față de comerțul liber nu reflectă neapărat interesele personale.

Vezi și
Concepte/subiecte:
 Libertate economică
 Globalizare
 Bloc comercial

Organizații comerciale:
 Uniunea Europeană
 Organizația mondială a Comerțului (OMC)

Referințe

Legături externe

Afaceri
Comerț internațional
Liberalism
Politică comercială

Comerț liber


The contraceptive sponge combines barrier and spermicidal methods to prevent conception. Sponges work in two ways. First, the sponge is inserted into the vagina, so it can cover the cervix and prevent any sperm from entering the uterus. Secondly, the sponge contains spermicide.

The sponges are inserted vaginally prior to intercourse and must be placed over the cervix to be effective.
Sponges provide no protection from sexually transmitted infections.  Sponges can provide contraception for multiple acts of intercourse over a 24-hour period, but cannot be reused beyond that time or once removed.

Effectiveness
Sponge's effectiveness is 91% if used perfectly by women who never gave birth, and 80% if used perfectly by women who have given at least one birth. Since it is hard to use the sponge perfectly every time having vaginal sex, the real effectiveness of the method is actually lower than the figures mentioned. It is advised to combine sponges with other birth control methods, like withdrawal of penis before ejaculation or condoms.

Use
To use the sponge, wet the sponge and squeeze it, fold it and put it in the vagina covering the cervix. A sponge works for 24 hours once put in, during which the female can have sex multiple times. Once the sponge is pulled out, it should not be reused and should be trashed, not flushed. The sponge should be left in place for 6 hours after having sex. A sponge should not be in the vagina for more than 30 hours.

Spermicide
Sponges are a physical barrier, trapping sperm and preventing their passage through the cervix into the reproductive system. The spermicide is an important component of pregnancy prevention.

Side effects
People sensitive to Nonoxynol-9, an ingredient in the spermicide used in the sponge, may experience unpleasant irritation and may face increase risk of sexually transmitted diseases. Sponge users may have a slightly higher risk of Toxic shock syndrome.

In popular culture
Shortly after they were taken off the U.S. market, the sponge was featured in an episode of the sitcom Seinfeld titled "The Sponge". In the episode, Elaine Benes conserves her remaining sponges by choosing to not have intercourse unless she is certain her partner is "sponge-worthy". This was later revisited in the series finale when the pharmacist testifies against Elaine and her morality for buying a whole case of the sponges.
The film Clueless features a scene where the characters Dionne and Tai are discussing sex and Dionne is heard to ask Tai if the sponge would still work if the user has sex in water.
On the TV series My So-Called Life, the doctor tells Angela to use a sponge if she is thinking of having sex.
In the TV series Downton Abbey, Anna Bates, lady's maid to Lady Mary Crawley, buys a 1920s contraceptive sponge for her mistress. Later the device is found by Anna's husband John Bates who assumes she is using it herself.

References

External links
The Contraceptive Sponge – DrDonnica.com

Barrier contraception
Spermicide
Products introduced in 1983

Contraceptive sponge


The administrative divisions of the Ottoman Empire were administrative divisions of the state organisation of the Ottoman Empire. Outside this system were various types of vassal and tributary states.

The Ottoman Empire was first subdivided into provinces, in the sense of fixed territorial units with governors appointed by the sultan, in the late 14th century. The beylerbey, or governor, of each province was appointed by the central government. Sanjaks (banners) were governed by sanjak-beys, selected from the high military ranks by the central government. Beylerbeyis had authority over all the sancakbeyis in a region. Kaza was a subdivision of sancak and referred to the basic administrative district, governed by a kadi.

It is considered extremely difficult to define the number and exact borders of Ottoman provinces and domains, as their borders were changed constantly. Until the Tanzimat period from 1839 to 1876, the borders of administrative units fluctuated, reflecting the changing strategies of the Ottomans, the emergence of new threats in the region, and the rise of powerful Ayans. All the subdivisions were very unequal in regard of area and population, and the presence of numerous nomadic tribes contributed to the extreme variability of the population figures.

List of types
In English, Ottoman subdivisions are seldom known by myriad Turkish terms (vilayet, eyalet, beylerbeylik, sancak, nahiye, kaza, etc.) which are often eschewed in favour of the English-language denomination (e.g. "province", "county", or "district") that is perceived to be the closest to the Turkish original. These translations are rarely consistent between the works of different scholars, however.

Sanjaks were further divided into timars (fiefs held by timariots), kadiluks (the area of responsibility of a judge, or Kadi) and  (also ; larger ).

Initial organization (pre-1362)
The initial organization dates back to the Ottoman beginnings as a Seljuk vassal state (Uç Beyligi) in central Anatolia. The Ottoman Empire over the years became an amalgamation of pre-existing polities, the Anatolian beyliks, brought under the sway of the ruling House of Osman.

This extension was based on an already established administrative structure of the Seljuk system in which the hereditary rulers of these territories were known as beys. These beys (local leadership), which were not eliminated, continued to rule under the suzerainty of the Ottoman sultans.  The term bey came to be applied not only to these former rulers but also to new governors appointed where the local leadership had been eliminated.

The Ottoman Empire was, at first, subdivided into the sovereign's sanjak and other sanjaks entrusted to the Ottoman sultan's sons.  Sanjaks were governed by sanjakbeys, military governors who received a flag or standard – a "sanjak" (the literal meaning) – from the sultan.

As the Empire expanded into Europe, the need for an intermediate level of administration arose and, under the rule of Murad I (r. 1359-1389), a beylerbey ("bey of beys") or governor-general was appointed to oversee Rumelia, the European part of the empire.  At the end of the 14th century, a beylerbeylik was also established for Anatolia, with his capital at Kütahya. He was always considered inferior in rank to the beylerbey of Rumelia, since large areas nominally under his control were given to the ruler's sons.

Following the establishment of beylerbeyliks, sanjaks became second-order administrative divisions, although they continued to be of the first order in certain circumstances such as newly conquered areas that had yet to be assigned a beylerbey.  In addition to their duties as governors-general, beylerbeys were the commanders of all troops in their province.

Following the conquests between 1362 and 1400 of Murad I and his son Bayezid I, a need arose for the formal organisation of Ottoman territory.

Administrative hierarchy

First-level divisions
There were two main eras of administrative organisation. The first was the initial organisation that evolved with the rise of the Empire and the second was the organisation after extensive administrative reforms of 1864.

Eyalets (1362–1864)

An eyalet (also pashalik or beylerbeylik) was the territory of office of a beylerbey, and was further subdivided in sanjaks. Toward the end of the 16th century, the beylerbeyliks began to be known as eyalets. The beylerbeyliks where the timar system was not applied, such as Habesh, Algers, Egypt,  Baghdad, Basra and Lahsa, were more autonomous than the others. Instead of collecting provincial revenues through the timariot sipahis, the beylerbey transferred fixed annuals sums to Istanbul, known as the salyane.

Vilayets (1864–1922)

The Vilayets were introduced with the promulgation of the "Vilayet Law" () in 1864, as part of the administrative reforms of the Tanzimat period that were being enacted throughout the empire.

Unlike the previous eyalet system, the 1864 law established a hierarchy of administrative units: the vilayet, liva/sanjak (cf. Liwa (Arabic)), kaza and village council, to which the 1871 Vilayet Law added the nabiye. The 1864 law also specified the responsibilities of the governor (wali) of the vilayet and their councils. At the same time, the law left to the governors vast scope for independent action as well as responsibility, as part of a system intended to achieve a large degree of efficiency in ruling the provinces.

The new provincial system could not be introduced in provinces at the same time, due to both insufficient funds and a lack of experience in administering the new law. Therefore, the new Danube Vilayet, composed of the former eyalets of Silistria, Vidin, and Nis, was selected to be the pilot project. Midhat Pasha and Cevdet Pasha were particularly successful in applying the new law in the Vilayets of Danube and Aleppo, respectively.

By 1865 the four vilayets of Danube, Aleppo, Erzurum and Bosnia were fully organized and in operation. Damascus, Tripolitania, and Edirne followed the next year. In 1867, 13 new vilayets were organized, including Bursa, Izmir, Trabzon, Salonica, Prizren, and Iskodra, with an autonomous Crete being organized as a vilayet by Ali Pasha in 1871. By the end of 1876 the new provincial system was in operation all over the empire, with the sole exception of the Arabian Peninsula and autonomous provinces like Egypt.

Mahmud Nedim Pasha reduced the size of some of the larger provinces, thus taking Sofia from the Danube Vilayet, Sebinkarahisar from Trabzon, and Maras from Adana and making them into separate provinces, and also taking Herzegovina from Bosnia and joining it with Novipazar in a new province.

Second-level divisions (sanjaks)

The provinces (eyalets, later vilayets) were divided into sanjaks (also called livas) governed by sanjakbeys (also called Mutesarrifs) and were further subdivided into timars (fiefs held by timariots), kadiluks (the area of responsibility of a judge, or Kadi) and  (also ; larger timars).

Third-level divisions

Sancaks were divided into kazas, along with other divisions. The position of kazas in the administrative hierarchy was clarified after 1839.

Governors

Beylerbey

The Turkish word for governor-general is Beylerbey, meaning 'lord of lords'. In times of war, they would assemble under his standard and fight as a unit in the sultan's army. However, as a territorial governor, the Beylerbey now had wider responsibilities. He played the major role in allocating fiefs in his eyalet, and had a responsibility for maintaining order and dispensing justice. His household, like the sultan's in the capital, was the political centre of the eyalet. By the mid-16th century, apart from the principalities north of the Danube, all eyalets came under the direct rule of the sultan. The Beylerbeys were all his appointees, and he could remove or transfer them at will. Their term of office was limited: governorships were not hereditary, and no one could serve for life.

The office of Beylerbey was the most prestigious and the most profitable in the provincial government, and it was from among the Beylerbeys that the sultan almost always chose his viziers. There was also, it appears, a hierarchy among the governors themselves. The senior was the Beylerbey of Rumelia who, from 1536, had the right to sit on the Imperial Council. Precedence among the remainder, according to Ayn Ali in 1609, followed the order in which the eyalets were conquered, although he does not make it clear whether this ranking had anything other than a ceremonial significance. However, before 1650, there was another development. During this period, the practice began of appointing some Beylerbeys with the rank of vizier. A vizieral governor, according to the chancellor Abdurrahman Pasha in 1676, had command over the governors of adjoining eyalets who 'should have recourse to him and obey his command'. Furthermore, 'when Beylerbeys with Vizierates are dismissed from their eyalet, they listen to lawsuits and continue to exercise Vizieral command until they reach Istanbul'.

Sanjak-bey

The office of Sanjak-bey resembled that of Beylerbey on a more modest scale. Like the Beylerbey, the Sanjak-bey drew his income from a prebend, which consisted usually of revenues from the towns, quays and ports within the boundary of his sanjak.

Like the Beylerbey, the Sanjak-bey was also a military commander. The term sanjak means 'flag' or 'standard' and, in times of war, the cavalrymen holding fiefs in his sanjak, gathered under his banner. The troops of each sanjak, under the command of their governor, would then assemble as an army and fight under the banner of the Beylerbey of the eyalet. In this way, the structure of command on the battlefield resembled the hierarchy of provincial government. Within his own sanjak, a governor was responsible above all for maintaining order and, with the cooperation of the fief holders, arresting and punishing wrongdoers. For this, he usually received half of the fines imposed on miscreants, with the fief holder on whose lands the misdeed took place, receiving the other half. Sanjak governors also had other duties, for example, the pursuit of bandits, the investigation of heretics, the provision of supplies for the army, or the despatch of materials for shipbuilding, as the sultan commanded.

Sanjak governors also served as military commanders of all of the timariot and -holding cavalrymen in their sanjak. Some provinces such as Egypt, Baghdad, Abyssinia, and Al-Hasa (the salyane provinces) were not subdivided into sanjaks and timars. The area governed by an Aga was often known as an Agaluk. The term Arpalik (), or Arpaluk, refers to large estate (i.e. sanjak) entrusted to some holder of senior position, or to some margrave, as temporary arrangement before they were appointed to some appropriate position. The barleycorn was known as arpa in Turkish, and the feudal system in Ottoman Empire employed the term Arpalik, or "barley-money", to refer to a second allowance made to officials to offset the costs of fodder for their horses (for covering the expenses of keeping a small unit of cavalry).

See also
 Subdivisions of the Ottoman Empire
 Vassal and tributary states of the Ottoman Empire

References

External links

 Map of Europe in year 1500 with the subdivisions of the Ottoman Empire
 WorldStatesmen Turkey; see also other present-day countries

Further reading
 Colin Imber. The Ottoman Empire, 1300-1650: The Structure of Power. (Houndmills, Basingstoke, Hampshire, UK: Palgrave Macmillan, 2002.)
 Halil Inalcik. The Ottoman Empire: The Classical Age 1300-1600. Trans. Norman Itzkowitz and Colin Imber. (London: Weidenfeld & Nicolson, 1973.)
 Paul Robert Magocsi. Historical Atlas of Central Europe. (2nd ed.) Seattle, WA, USA: Univ. of Washington Press, 2002)
 Nouveau Larousse illustré, undated (early 20th century), passim (in French)
 Donald Edgar Pitcher. An Historical Geography of the Ottoman Empire. (Leiden, Netherlands: E.J.Brill,1972.) (Includes 36 color maps)
 Westermann, Großer Atlas zur Weltgeschichte (in German) (includes maps)

Geography of the Ottoman Empire
Government of the Ottoman Empire
Ottoman
Ottoman
Ottoman

Administrative divisions of the Ottoman Empire


Günter Philipp (* 13. September 1927 in Sohland an der Spree; † 10. Juli 2021 in Weinböhla) war ein deutscher Pianist, Musikwissenschaftler, Komponist  und Maler.

Leben
Philipp wuchs in Riesa, Oppach und Bautzen auf. Von Musik und Bildender Kunst angezogen, wurde er von Rudolf Warnecke im Naturstudium und im Aktzeichnen unterwiesen.  In der Nachkriegszeit beschädigte Zwangsarbeit seine linke Hand. Trotzdem  wurde er 1947 in Leipzig Schüler von Hugo Steurer (Klavier) und Wilhelm Weismann (Komposition). 1948 konnte er sich an der Leipziger Musikhochschule immatrikulieren und das Studium bei Heinz Eberhard Strüning aufnehmen. Aus finanziellen Gründen musste er das Studium bereits 1949 abbrechen und sich als freischaffender Künstler in Oppach durchschlagen. Das 1953 wieder aufgenommene Studium schloss er 1956 mit dem Staatsexamen ab.

Musiker und Klavierpädagoge
Philipp machte Rundfunk- und Schallplattenaufnahmen, gab Soloabende, wirkte als Liedbegleiter, Kammermusiker und Solist in Orchesterkonzerten. Er setzte sich für zeitgenössische Musik ein und führte viele Werke zum ersten Mal auf, darunter das ihm gewidmete Klavierkonzert von Edisson Wassiljewitsch Denissow und Werke von Alfred Schnittke und Christfried Schmidt. Er edierte Klavierwerke von Denissow, Alexander Nikolajewitsch Skrjabin, Maurice Ravel und Anatoli Konstantinowitsch Ljadow.

Philipp war seit 1972 (vgl. Abschnitt Realsozialistische Kultur) Dozent an der Hochschule für Musik Carl Maria von Weber Dresden und gehörte zu den ersten Musikern, die in den 1960er Jahren in der DDR öffentlich die Soloimprovisation praktizierten und gründete die erste Improvisationsgruppe mit der Sopranistin Barbara Dollfus. Als passionierter Stegreifspieler konzertierte er oft mit Orchester- und Jazzmusikern, u. a. mit  Ute Pruggmayer-Philipp. Mit Klavierbauern stand er in fachlichem Austausch. In Altenburg, Wrocław und Bechyně, nach 1989 auch in Schweden und Japan gab er zahllose Kurse.

Malerei
Neben der Musik widmete er sich immer der Malerei und Grafik. Oskar Kokoschka, Emil Nolde, Edvard Munch und Oskar Behringer inspirierten ihn. Später beeinflussten ihn vor allem Eindrücke von Informel und Action Painting aus Kunstbüchern seines Dessauer Freundes Eberhard Dutschmann, dessen Werke in der DDR vierzig Jahre lang verschwiegen wurden.

Realsozialistische Kultur
Immer wieder stieß Philipp an politische Grenzen. Erfolglos bewarb er sich um eine
Mitgliedschaft im Verband Bildender Künstler der DDR. Seine Arbeiten konnte er deshalb nur ausnahmsweise ausstellen. Von einer kurzzeitigen Ausnahme abgesehen, wurde er nicht im Angebotskatalog der Künstler-Agentur der DDR geführt.

Nach dem Mauerbau musste er auch in der Musik verzichten.  Einladungen auf Konzerttourneen ins Ausland durfte er nicht folgen, oft nicht einmal in Ostblockländer.  Die Klavierabteilung der Leipziger Musikhochschule war durch den langjährigen Rektor Rudolf Fischer und seine Schüler geprägt. Gegen solche Widerstände gelang es Philipp nicht, Improvisation als Fach zu etablieren. Vergebens kritisierte er beim Ministerium für Kultur die Gepflogenheiten bei Berufungen. Werner Wolf setzte sich wiederholt für Philipp ein und hätte ihn gern für den Fachbereich Musikwissenschaft / Musikerziehung der Karl-Marx-Universität gewonnen, als Nachfolger für den 1970 verstorbenen Komponisten Werner Richter. Doch dafür hätte Philipp in die SED eintreten müssen, was für ihn nicht in Frage kam.

1972 nahm er eine Dozentur für Klavierspiel und Improvisation an der Musikhochschule Dresden an. Erst 1990, nach der sog. Wende, wurde er zum künstlerischen Professor berufen. Als Abteilungsleiter für Klavier konnte er einige seiner Vorstellungen in der Ausbildung realisieren. Zwei Jahre später wurden sie nach seiner Emeritierung wieder abgeschafft.

Bundesdeutscher Kulturbetrieb
Kaum weniger als die Beschränkungen in der DDR beklagt er Erscheinungen im heutigen Musik-
und Lehrbetrieb: Rigorose Ellenbogen-Mentalität, Cliquenwirtschaft, Korruption,
Mobbing, Selbstüberschätzung der eigenen Fähigkeiten, Diffamierung von Fachkollegen, Verweigerung von Erfahrungsaustausch, voreingenommene Prüfungsbewertungen, mangelhafte psychologische und methodische Fähigkeiten, Ablehnung wissenschaftlicher Erkenntnisse und oberflächliche Karrieresucht.

Ehrungen
 Ehrenpräsident des Deutschen Tonkünstlerverbandes Sachsen

Werke

Bücher
 Klavier, Klavierspiel, Improvisation. VEB Deutscher Verlag für Musik, 1984
 Klavierspiel und Improvisation. Ein Lehr- und Bekenntnisbuch über musikalische, technische und psychologische Grundlagen (Interpretation, Übung, Pedal, Unterricht, Kreativität, Hygiene, Akustik, Klavierbau u. a.). Altenburg Leipzig 2003
 bilderklang klangbilder – Malerei und Grafik, Katalog, Dresden 2007

Bilder
 Vers la flamme nach Skrjabins op. 72
 Hommage à Edison Denissow

Tonträger
 Improvisatorische Kontraste: Solo- u. Gruppen-Improvisationen. Eterna 827574
 Klavierimprovisationen mit Ute Pruggmayer-Philipp und Günter Philipp. Berlin Classics 0032042BC
 Edisson Denissow: Konzert für Klavier und Orchester / Peinture. Rundfunk-Sinfonieorchester Leipzig / Rundfunk-Sinfonieorchester Berlin, Leitung: Wolf-Dieter Hauschild. Edel Company Hamburg, Berlin Classics 9260-2
 Alexander Skrjabin: Klavierwerke. Edel Company Hamburg, Berlin Classics 3070-2

Einzelnachweise

Weblinks

 Neue Musikzeitung

Klassischer Pianist
Hochschullehrer (HfM Dresden)
Maler (Deutschland)
Komponist klassischer Musik (20. Jahrhundert)
Musikwissenschaft (DDR)
Musikwissenschaftler
Verbandsfunktionär (Deutschland)
Improvisationsmusiker
Person (Leipzig)
DDR-Bürger
Deutscher
Geboren 1927
Gestorben 2021
Mann

Günter Philipp


විද්‍යා පීඨය  යනු පීඨ හතකින් සමන්විත කොළඹ විශ්වවිද්‍යාලයයේ එක් පීඨයකි. දිවයිනේ පැරණිතම විද්‍යා පීඨය වන අතර, උපාධි හා පශ්චාත් උපාධි පාඨමාලා රැසක් මෙම පීඨය මඟින් පිරිනමනු ලැබේ.

1942දී ලංකා විශ්ව විද්‍යාලයය යටතේ පිහිටුවන ලද අතර, එය ලංකාවේ පැරණිතම පීඨ දෙකෙන්ද එකක් වේ. ආරම්භයේදී මෙහි ආචාර්ය මණ්ඩලය සෑදී ඇත්තේ ලංකා කාර්මික විද්‍යාලයේ ආචාර්ය මණ්ඩලය මඟිනි . පීඨයෙන් කොටසක් මෙහි ඉතිරිව පවතිද්දී ඉතිරිය පේරාදෙණියට ගෙන යන ලදී. පීඨය මඟින් රසායන විද්‍යාව, ගණිතය, න්‍යෂ්ඨික විද්‍යාව, භෞතික විද්‍යාව, සංඛ්‍යානය, උද්භිද විද්‍යාව, සහ සත්ත්ව විද්‍යාව පිළිබඳ අධ්‍යයන හා පර්යේෂන සිදු කරනු ලබයි.

අධ්‍යයනාංශ
රසායන විද්‍යා අධ්‍යයනාංශය
ගණිත අධ්‍යයනාංශය
 භෞතික විද්‍යා අධ්‍යයනාංශය
Centre for Instrument Development
 සංඛ්‍යනය හා ගණිතමය මුල්‍ය  අධ්‍යයනාංශය
උද්භිද විද්‍යා අධ්‍යයනාංශය
සත්ත්ව විද්‍යා අධ්‍යයනාංශය
න්‍යෂ්ඨික විද්‍යා අධ්‍යයනාංශය

Notable Alumni
 මහාචාර්ය ස්ටැන්ලි විජේසුරේන්ද්‍ර  - කොළඹ විශ්ව විද්‍යාලයේ හිටපු උපකුලපතිතුමා.
විද්‍යාජෝති මහාචාර්ය වී.කේ. සමරනායක - කොළඹ විශ්වවිද්‍යාලයේ විද්‍යා පීඨයේ හිටපු පීඨාධිපති සහ කොළඹ විශ්වවිද්‍යාලීය පරිගණක අධ්‍යයනායතනයේ නිර්මාතෘ හා අරම්භක අධ්‍යක්ෂකතුමා.
 මහාචාර්ය නලින් ද සිල්වා - කැළණිය සරසවියේ විද්‍යා පීඨයේ පීඨාධිපතිතුමා.
 ආචාර්ය ගිහාන් වික්‍රමනායක - - අංශාධිපති හා ජ්‍යෙෂ්ඨ කථිකාචාර්ය, Department of Information Systems Engineering of the University of Colombo School of Computing.

ආශ්‍රිත හා පිටත සබැඳි
විද්‍යා පීඨ නිල වේබ් අඩවිය (පි‍ටුව නොපෙන්වයි.)

විද්‍යා පීඨය, කොළඹ විශ්ව විද්‍යාලයය


Mississippi Nehri,  Kuzey Amerika'nın en uzun nehridir. Çok büyük bir kısmı ABD (%98.5) ve birazı da Kanada sınırları içinde akar. Kolları olan Missouri ve Jefferson nehirleriyle birlikte toplam uzunluğu 6.275 km'yi bulur ve bu haliyle Nil, Amazon ve Yangtze nehirlerinden sonra dünyanın en büyük 4. nehridir.

Etimoloji
Adı, Kızılderili dilinde "büyük ırmak" demektir. Nehrin ismi Ojibya yerlileri tarafından konmuştur. 'Missi' ve 'Sippi' kelimeleri, bu kabilenin dilinde, 'Büyük Nehir' anlamına gelir.

Kolları
Taştığı zaman milyonlarca dekar araziyi kaplaması sebebiyle bazı yerlilerce de 'Suların Babası' olarak adlandırılan Mississippi, Minnesota eyaletinin kuzeyindeki Hasca Gölü'nden doğar. Ancak, Missuri'yi meydana getiren üç ayrı ırmağın birleştiği Montana, nehrin asıl kaynağı olarak kabul edilir. Nil Nehri'nden biraz kısa olan Mississippi yaklaşık 3.220.000 km2lik bir alanı sular. Nehrin 250 civarında kolu vardır. Bu kolların 45'inde ulaşım yapılmaktadır. Nehrin en önemli kolları Missouri, Ohio, Arkansas, Red River ve Des Moines'tir.

Nehrin uzunluğu ile ilgili olarak değişik rakamlar verilmiştir. Bunlardan Mississippi Nehri Komisyonunun bildirdiği rakam 6415 km'dir. Kaynağından denize döküldüğü yer arası 3779 km'dir.

Etkileri
Mississippi Nehri'nin ülke ulaşımında ve ziraatta ve diğer alanlarda sağladığı sayısız faydalı yönünün yanında, bir de zararlı tarafı bulunmaktadır. Her yıl 400 milyon ton verimli toprağı New Orleans yakınlarında, Meksika Körfezi ağzındaki deltaya yığar. Mississippi birkaç defa taşmıştır. 1929 ve 1937 yılında meydana gelen taşkınlarda büyük hasar meydana gelmiştir. Taşkınları önlemek için nehir üzerinde barajlar, pompalama istasyonları ve tali kanallar yapılmıştır. Mississippi Nehri dünyanın en işlek ticari su yollarındandır. Nehirde petrol, petrol ürünleri, demir, çelik, kömür, kum ve çakıl başlıca taşınan yüklerdir.

Ayrıca bakınız
Dünyanın en uzun nehirleri

Mississippi (nehir)


Dinocrocuta es un género extinto de mamíferos carnívos feliformes similares a hienas. Estuvo distribuido en Europa, Asia y África, durante la época del Mioceno. Poseía fuertes mandíbulas que eran capaces de destrozar huesos.

Se estima que llegaría a pesar hasta 300 kilogramos, y era un depredador activo de grandes animales como el rinoceronte Chilotherium

Referencias

Percrocutidae
Mamíferos del Mioceno
Mamíferos extintos de África

Dinocrocuta


Les Cafeteriaceae sont une famille de chromistes de l'embranchement des Bigyra, de la classe des Bikosea et de l'ordre des Bicoecida.

Étymologie
Le nom de la famille vient du genre type Cafeteria. Ce nom aurait été créé après la découverte, par le biologiste danois Tom Fenchel d'une nouvelle espèce, Cafeteria roenbergensis (minuscule organisme eucaryote ― 5 à 10 μm — mangé par les protozoaires et les petits invertébrés), en référence à l'importance nutritive du genre dans le réseau trophique marin.

Description
Les espèces du genre type Cafeteria sont des cellules incolores, nues, réniformes et légèrement aplaties, portant 2 flagelles inégaux, se fixant à un substrat par la pointe du flagelle lisse. Ce dernier est dirigé vers l'arrière et suit un sillon peu profond sur la surface ventrale des cellules, permettant la progression des cellules natatoires. Le flagelle poilu est dirigé vers l'avant, formant un arc chez les cellules sessiles.

La zone cytostomiale (orifice buccal) est située à côté des flagelles. Les cellules se nourrissent de bactéries en suspension. Leur reproduction est inconnue à ce jour (avril 2011).

Distribution
Les espèces du genre type Cafeteria sont principalement marine et largement distribuée, une espèce est également commune dans les eaux saumâtres.

D'après Alexandra Schönle .

Liste des genres
Selon  :
 Acronema Teal, T.Guillemette, M.Chapman & Margulis, 1998
 Cafeteria T.Fenchel & D.J.Patterson, 1988
 Espèce type (holotype) Cafeteria roenbergensis Fenchel & D.J.Patterson 1988
 Discocelis Vørs, 1988
 Pseudobodo Grießmann, 1913

Systématique
Le nom correct complet (avec auteur) de ce taxon est Cafeteriaceae Moestrup.

Références

  Moestrup Ø. & Thomsen H.A., 1995. Taxonomy of toxic haptophytes (Prymnesiophytes). Manual on harmful marine microalgae.

Liens externes

Famille de chromistes (nom scientifique)

Cafeteriaceae


An Chordifex sinuosus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Barbara Gillian Briggs ngan Lawrence Alexander Sidney Johnson. An Chordifex sinuosus in nahilalakip ha genus nga Chordifex, ngan familia nga Restionaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chordifex

Chordifex sinuosus


Johann Schlottmann (* 30. Mai 1726 in Heringen (Werra); † 24. April 1795 in Landau bei Arolsen) war ein deutscher Orgelbauer, der im 18. Jahrhundert in Oberhessen wirkte.

Leben
Johann(es) Schlottmann wurde als Sohn von Johann Conrad Schlottmann, Pfarrer in Heringen, und der Pfarrerstochter Anna Katharina Rhode geboren. Auch sein gleichnamiger Großvater war Pfarrer. Am 3. Juni 1726 war Johann Georg Schlottmann Taufpate, ein Bruder des Vaters und ebenfalls Pfarrer. Über Schlottmanns Ausbildung ist nichts bekannt. Nach seinen Lehr- und Wanderjahren heiratete er am 28. Dezember 1752 Anna Maria Lampmann, mit der er 13 Kinder hatte. Neben Johann Andreas Heinemann war Schlottmann in der zweiten Hälfte des 18. Jahrhunderts in Osthessen tätig. Das Leben war geprägt von Auseinandersetzungen um die ansässigen privilegierten Orgelbauer und den finanziellen Ruin infolge des  Orgelneubaus in Fritzlar. Hier sah der Vertrag vom 26. April 1768 eine dreimanualige Orgel mit 38 Registern vor, die bis 1773 nur halb fertiggestellt wird. Nach mehreren Klagen über seine Säumigkeit wurde 1775 ein Konkursverfahren gegen Schlottmann eröffnet und seine Friedewalder Werkstatt versteigert. Er verlor seinen gesamten Besitz und blieb zeitlebens in finanziellen Schwierigkeiten und unter Termindruck.

Im Zuge des Orgelneubaus in Rauschenberg übersiedelte die Familie 1775 nach Marburg und 1783 nach Spangenberg. Nach weiteren unvollendeten Orgelprojekten wie in der Stadtkirche Spangenberg, wo Schlottmann seit 1782 tätig war,  kam es erneut zu Vorwürfen, die 1788 zu einer fünfwöchigen Festnahme und weiteren vier Wochen Gefängnisstrafe führten. 1789 erteilte das Konsistorium Marburg ein Arbeitsverbot und verwies ihn des Landes. Die letzten Jahre verdingt Schlottmann sich hauptsächlich mit Reparaturdiensten in Hessen-Darmstadt. Am 11. Januar 1791 schloss die Stadt Biedenkopf einen Vertrag über einen Orgelneubau, weil sie irrtümlich davon ausging, der privilegierte Orgelbauer Heinemann sei verstorben. Als das Werk 1792 unvollendet blieb und Schlottmann "als ein Betrüger heimlich entwichen" sei, versteigerte die Stadt das von ihm zurückgelassene Werkzeug. Seine Frau starb im Jahr 1798.

Aus heutiger Sicht erklären sich viele Vorwürfe gegen Schlottmann durch Rufschädigungen von Seiten seiner Konkurrenten und seinem Mangel an Wirtschaftlichkeit. Die wenigen erhaltenen Werke weisen in qualitativer Hinsicht keine Mängel auf und zeichnen sich durch ihre künstlerisch eigenständige Prospektgestaltung aus.

Werke (Auswahl)
Neben seiner reich verzierten Rokoko-Orgel in der ehemaligen Kirche des Klosters Spieskappel St. Johannes der Täufer (1769–1771) sind noch etliche Prospekte erhalten.

Literatur

Einzelnachweise

Orgelbauer (18. Jahrhundert)
Orgelbauer (Deutschland)
Orgellandschaft Hessen
Deutscher
Geboren 1726
Gestorben 1795
Mann

Johannes Schlottmann


المستشارة الدكتورة نهى عثمان الزيني قاضية مصرية، حاصلة على درجة الدكتوراة في القانون الدستوري من جامعة القاهرة وعلى دبلوم عالي في الأدب الفرنسي من جامعة السوربون بفرنسا.

كشفت للرأي العام وقائع تزوير في انتخابات مجلس الشعب المصري بمدينة دمنهور عاصمة محافظة البحيرة ونشرت التفاصيل كاملة في جريدة المصري اليوم بعددها الصادر يوم 24 نوفمبر 2005، مما كان له أثر القنبلة داخل وخارج مصر.

مقالات لها
 كتاب: أيام الأمازيغ
 مقال رائع في وأد فتنة مصر والجزائر
مقال رائع عن زيارة قامت بها إلى قطاع غزة
http://www.paldf.net/forum/showthread.php?t=217480

مصادر
 Al-Ahram Weekly: Noha Othman El-Zeiny: The whistleblower

وصلات خارجية
 شهادة حية للقاضية نهي الزيني على مهازل التزوير بدمنهور لحساب د/مصطفى الفقي على حساب الفائز الحقيقي د/جمال حشمت، إخوان أون لاين، 24 نوفمبر 2005
 «المصرى اليوم » تنشر شهادة مستشارة شاركت في الإشراف علي الانتخابات في دمنهور، المصري اليوم، 24 نوفمبر 2005

أشخاص من القاهرة
خريجو جامعة السوربون
خريجو جامعة القاهرة
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة (أشخاص أحياء)
فساد في مصر
قاضيات مصريات
مواليد في القاهرة
مصريات في القرن 21
مواليد القرن 20

نهى الزيني


Le tournoi Cincinnati Gaynor Cup 2022 est l'édition 2022 qui se déroule du 2 au 6 février 2022 à Cincinnati. Le tournoi fait partie de la catégorie PSA World Tour Bronze et il est doté de  de prix.

Le tableau est composé de 24 participantes dont huit têtes de série.

Le  tour voit l'entrée des têtes de série et l'élimination de trois d'entre elles dont Sarah-Jane Perry éliminée par Tinne Gilis prenant sa revanche de la semaine précédente au tournoi Cleveland Classic et la confirmation de la grande forme de Georgina Kennedy, gagnante de ce même tournoi, éliminant Joshna Chinappa. En quart de finale, la  américaine Amanda Sobhy est battue par sa compatriote Olivia Fiechter qui en demi-finale affronte Sivasangari Subramaniam. En finale, la  joueuse mondiale Nouran Gohar s'impose sans perdre un jeu pendant le tournoi.

Dotation et points
En 2022, la dotation est de . Les points sont répartis suivant le tableau suivant.

Têtes de série

Tableau final

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Saison 2021-2022 de la PSA

Liens externes
 Page PSA

Compétition de squash à Cincinnati
Sport aux États-Unis en février 2022
Squash en 2022

Cincinnati Gaynor Cup 2022


Emanuel Vogt ist der Name folgender Personen:

* Emanuel Vogt (Politiker) (1922–1999), liechtensteinischer Politiker (FBP)
 Emanuel Vogt (Komponist) (1925–2007), deutscher Komponist

Emanuel Vogt