Tommy Smith (Macclesfield, 31 de marzo de 1990) es un futbolista inglés nacionalizado neozelandés que juega como defensor en el Milton Keynes Dons F. C. de la League Two de Inglaterra.

Desempeñó la mayor parte de su carrera en Inglaterra, principalmente en el Ipswich Town, aunque también estuvo a préstamo en otros equipos de la Football League One y Conference Premier.

Aunque representó a  en las categorías sub-17 y sub-18, representa a  en la selección absoluta. Con los All Whites disputó la Copa Mundial de 2010 y la Copa FIFA Confederaciones 2017 y obtuvo el tercer puesto en la Copa de las Naciones de la OFC 2012.

Trayectoria

En 2007 firmó con el Ipswich Town un contrato profesional por tres años. En 2008, cerca del final de la temporada 2007-08, Smith no había realizado aún su debut con el primer equipo, por lo que fue dado a préstamo al Stevenage como reemplazo por lesión, aunque se extendió luego la cesión hasta el final de la temporada. Al regresar al Ipswich logró su debut con el club, en una derrota por 2-1 ante el Preston North End. Fue dado a préstamo nuevamente en 2010 al Brentford y en 2011 al Colchester United, ambos de la Football League One. Luego de firmar una extensión de dos años de su contrato en mayo de 2012 se volvió un jugador clave en la defensa del Ipswich Town. Tras varios años de ser uno de los principales titulares del elenco inglés, comenzó a perder protagonismo, por lo que a principios de 2018 decidió abandonar el club y firmar con el Colorado Rapids de la Major League Soccer estadounidense.

El 22 de noviembre de 2019, los rapids anunciaron que Smith no seguiría en el club. Tras la experiencia en Estados Unidos, regresó al fútbol inglés después de firmar en febrero de 2020 con el Sunderland A. F. C. hasta final de temporada. Abandonó el club una vez expiró su contrato el 29 de mayo sin jugar ningún partido. En agosto firmó por dos temporadas con el Colchester United F. C. tras haber pasado un tiempo a prueba.

Selección nacional

Representó a  en la Copa Mundial Sub-17 de 2007, y en la categoría Sub-18, pero se decantó por  para jugar en la selección absoluta. Representó a los Oly Whites, selección Sub-23 de Nueva Zelanda, en los Juegos Olímpicos de Londres 2012.

Con los All Whites disputó la Copa Mundial de Sudáfrica 2010, donde los Kiwis fueron el único equipo invicto, empatando en sus tres partidos por la fase de grupos. Portó la cinta de capitán en la Copa de las Naciones de la OFC 2012 y en los amistosos entre  y  a principios de ese año por la lesión de Ryan Nelsen. Además, en el campeonato oceánico jugado en las Islas Salomón convirtió su primer gol internacional, ante  en la victoria por 1-0. Fue convocado para la Copa FIFA Confederaciones 2017, donde participó en los tres partidos que los neozelandeses disputaron.

Partidos y goles internacionales

Clubes

Referencias

Enlaces externos
 Perfil de Tommy Smith en transfermrkt.co.uk (en inglés)
 Ficha de Tommy Smith en fichajes.com

Futbolistas de Inglaterra
Futbolistas nacionalizados en Nueva Zelanda
Futbolistas del Ipswich Town Football Club
Futbolistas del Stevenage Football Club
Futbolistas del Brentford Football Club
Futbolistas del Colchester United Football Club
Futbolistas del Colorado Rapids
Futbolistas del Sunderland Association Football Club
Futbolistas del Milton Keynes Dons Football Club
Futbolistas de Nueva Zelanda en la Copa Mundial de 2010
Futbolistas de Nueva Zelanda en la Copa FIFA Confederaciones 2017
Futbolistas de Nueva Zelanda en la Copa de las Naciones de la OFC 2012
Futbolistas de Nueva Zelanda en los Juegos Olímpicos de Londres 2012

Tommy Smith


Olaylar
 Dante Alighieri, İlahi Komedya'sını muhtemelen 1308-1321 yılları arasında yazdı.
 Tekeoğulları Beyliği kuruldu (dağılışı 1423).

Doğumlar
 II. Selâhaddin, Mısır Memlûk Sultanı
 III. İoannis, Trabzon İmparatorluğu imparatoru (ö. 1362)

Ölümler
 14 Eylül - Dante Alighieri, ahirete yapılan bir yolculuğu anlattığı İlahi Komedya (La Divina Commedia) adlı eseri ile tanınan ünlü İtalyan şair ve siyasetçi (d. 1265)
 29 Ekim - II. Stefan Uroš Milutin, Sırbistan kralı (d. 1253)
 tarihi bilinmeyen
 Yunus Emre, Anadolu'da Türkçe şiirin öncüsü olan tasavvuf ve halk şairi (d. 1238)

1321


Nigel de Longchamps, also known as Nigel Witeker, (fl. c. 1190, died c. 1200), Neel de Longchamps, or Nigel of Canterbury, was an Anglo-Norman satirist and poet of the late twelfth century, writing in Latin. He is known to have been a monk of Christ Church, Canterbury, from 1186 to 1193, and perhaps earlier (he claims to have met Thomas Becket, killed in 1170).

Works

Speculum stultorum
He is the author of the Speculum stultorum (A Mirror of Fools), a satire in Latin elegiac verse on the clergy and society in general.  The hero is Burnellus, or Brunellus, a foolish ass, who goes in search of a means of lengthening his tail.  Brunellus first visits Salernum to obtain drugs for this purpose. However, he loses these when attacked by a Cistercian monk with dogs. He then goes to Paris to study, but makes no progress there, being unable to remember the city's name after eight years of study. He then decides to join a religious order, but instead founds a new one by taking the easiest parts from the rules of other orders. Finally, his master recaptures him.

The poem was immensely popular for centuries. Under the title "Daun Burnel the Asse" it is mentioned by Chaucer in his Canterbury Tales, in the Nun's Priest's Tale.

Other works
Many other short Latin poems from a thirteenth-century manuscript are attributed to him, along with a prose treatise, Contra Curiales et Officinales Clericos.  This treatise is an affectionate reproof to William Longchamp the Chancellor, in his role as Bishop of Ely. Wireker takes his intimate friend (possibly a relative) to task for attempting to combine Church with State.

Bibliography
Miracles of the Virgin; Tract on Abuses, ed. and trans. Jan M. Ziolkowski and Ronald E. Pepin, Dumbarton Oaks Medieval Library 75 (Cambridge, MA, 2022) – facing-page Latin text and English translation
 A Mirror for Fools: The Book of Burnel the Ass, trans. John H. Mozley (Oxford, 1961) – English translation
Speculum Stultorum, ed. John H. Mozley and Robert R. Raymo (Berkeley, 1960) – critical edition of the Latin text
 The Book of Daun Burnel the Ass: Nigellus Wireker's Speculum Stultorum, trans. Graydon W. Regenos (Austin, 1959) – English translation
 Ward, Catalogue of Romances (London, 1883–93)
 Wright, The Anglo-Latin Satirical Poets (London, 1874)

Notes

External links
 Image from Speculum Stultorum From The College of Physicians of Philadelphia Digital Library

Medieval Latin poets
12th-century English poets
12th-century writers in Latin
Nigel (satirist)
Year of birth unknown
Year of death unknown
English male poets
Anglo-Normans

Nigel de Longchamps


Aksaray Ulu Cami, Karamanoğlu Camii adıyla da bilinen Aksaray merkezinde yer alan cami.

Yığma bir tepe üzerinde bulunan caminin kitabesinde, 1408-1409 yıllarında Karamanoğlu Mehmet Bey tarafından Mimar Mehmet Firuz Bey'e yaptırıldığı yazılıdır.

Anadolu Selçuklu Beyliklerinin tipik süslemeleri ile bezenmiş batı portali ile iç mekana ve doğu kale duvarlarına girilen, diğer yanda sağlam payandalarla desteklenen cami, yatık dikdörtgen bir plana sahiptir.

Mehmet Bey'in oğlu İbrahim Bey zamanında 1482-1483'de büyük tamiratlar görmüştür. Bugünkü minaresi 1925'te yapılmıştır.

Kareye yakın dikdörtgen planlı bir yapıdır. Giriş batıya kaydırılmış, girişi eyvan şeklinde düzenlenmiş, harim kısmı kuzey-güney doğrultusunda olup mihrap ön kubbesine Türk üçgeni ile geçiş sağlanmıştır. Yapının kuzey tarafı 2 katlı düzenleme gösterir. İç mekan orijinalliğini korumuştur. İç mekanda kemerlerin sivrilmesi gotik etkilidir. Mihrabı alçı malzemesidir. Yapıda hakim malzeme kesme taştır.

Aksaray'daki camiler
Karamanoğlu yapıları

Aksaray Ulu Camii


Les Stipitococcaceae sont une famille d'algues de l'embranchement des Ochrophyta  de la classe des Xanthophyceae et de l'ordre des  Rhizochloridales.

Étymologie
Le nom vient du genre type Stipitococcus, dérivé du latin stipes, tige, et du grec , « graine ; pépin ; baie », littéralement « baie avec une tige », en référence à la morphologie de l'organisme qui se présente comme une « cellule  attachée à une tige ».

Description
Le genre type Stipitococcus se présente sous la forme de cellules épiphytes, grégaires, petites, attachées à une très longue tige hyaline (transparent comme du verre), arrondie à la base, apiculée à l'apex, et parfois de forme circulaire irrégulièrement étalée au sommet ; le contenu de cellules est vert vif, les chromatophores sont pariétaux, courbé et de forme irrégulière.

Liste des genres
Selon  :
 Rhizolekane Pascher, 1932
 Stipitochloris Pascher ex Deflandre, 1952
 Stipitococcus West & G.S.West, 1898 - genre type
 Stipitoporos Ettl, 1965

Notes et références

Notes

Références

Références taxonomiques

Xanthophyceae
Famille d'algues (nom scientifique)

Stipitococcaceae


Vincent Schlenker (* 17. Dezember 1992 in Villingen-Schwenningen) ist ein deutscher Eishockeyspieler, der seit Juli 2023 beim 1. EV Weiden aus der drittklassigen Eishockey-Oberliga unter Vertrag steht und dort auf der Position des Flügelstürmers spielt. Zuvor war Schlenker unter anderem für die Eisbären Berlin in der Deutschen Eishockey Liga (DEL) aktiv, mit denen er in den Jahren 2012 und 2013 die Deutsche Meisterschaft gewann.

Karriere
Vincent Schlenker begann seine Karriere als Eishockeyspieler in seiner Heimatstadt in der Nachwuchsabteilung des Schwenninger ERC. Von dort wechselte er zu den Eisbären Juniors Berlin, für die er von 2007 bis 2011 in der Deutschen Nachwuchsliga aktiv war. Parallel spielte er von 2009 bis 2011 für den FASS Berlin in der viertklassigen Eishockey-Regionalliga bzw. der drittklassigen Eishockey-Oberliga. In der Saison 2011/12 gab der Flügelspieler sein Debüt für die Eisbären Berlin aus der Deutschen Eishockey Liga. Mit den Eisbären wurde er auf Anhieb in seinem Rookiejahr Deutscher Meister. Zu diesem Erfolg trug er mit drei Toren und zwei Vorlagen in insgesamt 36 Spielen bei. Parallel stand er als Leihspieler auch weiterhin für den FASS Berlin in der Oberliga auf dem Eis.

In den Spielzeiten 2013/14 und 2014/15 erhielt er jeweils eine Förderlizenz für die Dresdner Eislöwen aus der DEL2. Nach einer Verletzungspause von acht Monaten im Jahr 2014 kam er für den Rest der Saison 2014/15 fast nur noch bei den Dresdner Eislöwen in der DEL2 zum Einsatz. Nachdem sein Vertrag am Ende der Saison 2014/15 von den Eisbären nicht mehr verlängert worden war, wechselte Vincent Schlenker für die neue Saison zum Ligakonkurrenten Grizzly Adams Wolfsburg. Er kam jedoch ausschließlich als Förderlizenzspieler für deren DEL2-Kooperationspartner, die Eispiraten Crimmitschau, zum Einsatz und wechselte im Sommer 2015 fest zu diesen. Dort gehörte er in den folgenden Jahren zu den Leistungsträgern und agierte in der Saison 2021/22 als Mannschaftskapitän.

Im Frühjahr 2022 entschied er sich für einen Wechsel zu den Kassel Huskies, bei denen er eine Saison verbrachte. Anschließend schloss sich der Stürmer im Juli 2023 dem 1. EV Weiden aus der Oberliga an.

International
Für Deutschland nahm Schlenker an der U18-Junioren-B-Weltmeisterschaft 2010 teil, bei der er mit seiner Mannschaft den Aufstieg in die Top-Division erreichte.

Erfolge und Auszeichnungen
 2010 Aufstieg in die Top-Division bei der U18-Junioren-Weltmeisterschaft der Division I
 2012 Deutscher Meister mit den Eisbären Berlin
 2013 Deutscher Meister mit den Eisbären Berlin

Karrierestatistik
Stand: Ende der Saison 2022/23

International
Vertrat Deutschland bei:
 World U-17 Hockey Challenge 2009
 U18-Junioren-Weltmeisterschaft der Division I 2010

Weblinks

Einzelnachweise

Eishockeyspieler (Eisbären Berlin)
Eishockeyspieler (Dresdner Eislöwen)
Eishockeyspieler (Eispiraten Crimmitschau)
Eishockeyspieler (Kassel Huskies)
Deutscher Meister (Eishockey)
Deutscher
Geboren 1992
Mann

Vincent Schlenker


El Arco de Triunfo de Narva (en ruso: Нарвские триумфальные ворота) es un monumento erigido en la gran plaza de Narva en San Petersburgo (Rusia) en 1814, para conmemorar la victoria rusa sobre las tropas de Napoleón Bonaparte.

La estructura original fue construida en madera en el camino a Narva, de donde toma el nombre, con el propósito de dar la bienvenida a los soldados que volvían tras su victoria sobre Napoleón. El arquitecto del arco original fue el italiano Giacomo Quarenghi. Se supone que el arco de Narva fue la respuesta al Arco de Triunfo del Carrusel de París, construido originalmente para conmemorar la victoria de Napoleón sobre los aliados en la batalla de Austerlitz, pero el material usado fue un yeso, resistente a la exposición a la intemperie pero poco resistente al paso del tiempo.

Entre 1827 y 1834, Vasili Stasov lo rediseñó y construyó un arco de piedra. Stasov también había erigido una puerta similar en el camino de Moscú a San Petersburgo. Vasili Demut-Malinovski fue el escultor responsable de la decoración escultórica del arco. Las esculturas de Fama ofreciendo coronas de laurel, tal y como es habitual en los arcos de tiempos del Imperio romano, llenan las enjutas del arco central. Niké, la deidad de la victoria en el combate, domina el arco en un carro tirado por seis caballos, conjunto esculpido por Peter Clodt Von Jürgensburg.

En 1989 se abrió un pequeño museo militar en el interior de la parte superior del arco. A principios del siglo XXI la puerta fue restaurada y, según los expertos, se encontraba en muy buenas condiciones en agosto de 2009.

Referencias

Enlaces externos

 Fotos y datos sobre el arco (en inglés)

Narva
Arquitectura de San Petersburgo
Atracciones turísticas de San Petersburgo
Arquitectura neoclásica en Rusia
Museos de San Petersburgo
Museos militares de Rusia
Arcos y puertas con esculturas
Estructuras con cuadrigas
Arquitectura de Rusia del siglo XIX
Arquitectura de 1839

Arco de Triunfo de Narva


Ripipterygidae, es una familia de insectos ortópteros celíferos. Se distribuye Desde México hasta Argentina.

Géneros
Según Orthoptera Species File (31 mars 2010):
 Mirhipipteryx Günther, 1969
 Ripipteryx Newman, 1834

Referencias

 Ander, 1939 : Vergleichend-Anatomische und Phylogenetische Studien uber die Ensifera (Saltatoria). Opuscula Entomologica, Supplementum II, 1-306.

Enlaces externos
 Ripipterygidae en TolWeb

Familias de insectos
Tridactyloidea

Ripipterygidae


Uddalaka Aruni (fl. c. século VIII a.C.), (em devanágari: उद्दालक आरुणि) também conhecido como Uddalaka, Aruni ou Uddalaka Varuni, é um reverenciado sábio védico do hinduísmo. Ele é mencionado em muitos textos sânscritos da era védica, e seus ensinamentos filosóficos estão entre as peças centrais do Brihadaranyaka Upanishad e Chandogya Upanishad, duas das escrituras mais antigas dos Upanixades. Um famoso professor védico, Aruni viveu alguns séculos antes de Buda, e atraiu estudantes de regiões distantes do subcontinente indiano; alguns de seus alunos, como Yajnavalkya, também são altamente reverenciados nas tradições hindus. Tanto Aruni quanto Yajnavalkya estão entre os professores upanixádicos mais frequentemente mencionados no hinduísmo.

De acordo com Ben-Ami Scharfstein, professor emérito de Filosofia da Universidade de Tel Aviv, Uddalaka Aruni foi um dos primeiros filósofos registrados na história. Debiprasad Chattopadhyaya estabeleceu Uddalaka Aruni como o primeiro 'cientista natural' na história intelectual do mundo. No Chandogya Upanishad, Aruni faz perguntas metafísicas sobre a natureza da realidade e da verdade, observa a mudança constante e pergunta se há algo que é eterno e imutável. A partir dessas questões, inseridas em um diálogo com seu filho, ele apresenta o conceito de Atman (alma, si mesmo) e Bramã (eu universal).

Vida
Uddālaka Āruṇi era um brâmane da linhagem Gautama que era de Kuru-Pañcāla. Ele foi aluno de Aruṇa (seu pai) e Patañcala Kāpya. Ele foi o preceptor de Yājñavalkya Vājasaneya, Kahola Kauṣītaki, Proti Kausurubindi, Kahola Kauṣītaki, Proti Kausurubindi e seu próprio filho, Śvetaketu Auddālaki. Ele derrotou Prācīnayogya Śauceya e provavelmente Bhadrasena Ājātaśatrava em debate, mas foi derrotado em debate por seu próprio aluno Yājñavalkya.

Influência
Diz-se que Uddalaka Aruni sistematizou os pensamentos védicos e upanixades. Muitos mahavakyas são atribuídos ao sábio Uddalaka Aruni. Entre esses, "Tat Tvam Asi" (Tu és) do Chandogya Upanishad é um pensamento frequentemente citado no hinduísmo. Seu professor é Uddalaka Aruni e o aluno seu filho Svetaketu.

Seus ensinamentos vão além das especulações metafísicas e da filosofia. Partes de suas obras contêm as sementes do atomismo indiano, por causa de sua crença de que "partículas muito pequenas para serem vistas se juntam nas substâncias e objetos da experiência". Alguns estudiosos como Hermann Jacobi e Randall Collins compararam Aruni a Tales de Mileto em sua metodologia científica, chamando-os de "físicos primitivos" ou "pensadores protomaterialistas".

Ligações externas

 Swami Krishnananda.org
 A History of Pre-Buddhistic Indian Philosophy By Benimadhab Barua, p. 124-142
 Encyclopaedia of the Hindu world By Gaṅgā Rām Garg

Filósofos da Índia

Aruni


قد يشير Bes إلى:

 اسم بس، وهو أحد الآلهة المصرية القديمة، وذلك في اللغة الإنجليزية: Bes
 الصيغة الكيميائية لمركب كبريتيد البيريليوم: BeS

Bes (توضيح)


MTA raporlarına göre Türkiye 5 milyar m³ mermer rezervi (görünür + muhtemel + mümkün) ile dünya mermer potansiyelinin %40'ına sahiptir. Toplam rezervi 13.9 milyar ton (yaklaşık 5,1 milyar m³) olan Türkiye'nin, 1,6 milyar ton civarındaki görünür rezervi, bugünkü temposuyla, dünya tüketimini 80 yıl karşılayabilecek düzeydedir. Türkiye'de 80'in üzerinde değişik yapıda, 120'nin üzerinde değişik renk ve desende mermer rezervi belirlenmiştir. Uluslararası piyasalarda en tanınmış mermer çeşitleri, Süpren, Elazığ Vişne, Akşehir Siyah, Manyas Beyaz, Bilecik Bej, Kaplan Postu, Denizli Traverten, Ege Bordo, Milas Leylak, Karacasu Yeşili (Firuze)Kütahya Chocolate Traverten, Gemlik Diyabaz ve Afyon Şeker'dir.

Sektörde yaklaşık 800 ocak, 1500 fabrika ve 7000 civarında atölye faaliyet göstermektedir. Ocakların %90'ı Ege ve Marmara Bölgesinde yoğunlaşmıştır. Mevcut ocakların %27'si Balıkesir, %24'ü Afyonkarahisar, %12'si Bilecik, %8'i Denizli, %6'sı Muğla ve % 4'ü de Eskişehir İllerinde yer almaktadır. Bu bölgelerdeki üretim tüm üretimin %65'ini oluşturmaktadır.

Afyonkarahisar Bölgesinde yaklaşık 45'i büyük çaplı entegre tesis olmak üzere toplam 355 civarında mermer işleme tesisi vardır. Afyonkarahisar Organize Sanayi Bölgesi içinde ise 40 adet mermer işleme tesisi bulunmaktadır.

Afyonkarahisar'ın yıllık mermer üretiminin 6.611.000 m² civarında olduğu hesap edilmektedir. 2003 yılı mermer ve doğal taş ihracatı ise 73.086.000 $'dır. Mermer kaynakları ve işleme kapasitesi ile Türkiye'nin en önemli merkezlerinden birisi haline gelmiştir. Zira, Türkiye'den yapılan mermer ihracatının %14'ü Afyonkarahisar firmaları tarafından gerçekleştirilmektedir.

Türkiye, maden varlığı açısından doğal taşlar alt grubu içerisinde önemli ölçüde mermer rezervine sahiptir. Pek çok çeşit, renk, desen ve kalitede mermer çıkarılan Türkiye'de, rezervin büyük bölümü Afyonkarahisar, Balıkesir, Muğla, Eskişehir, Denizli, Elazığ, Tokat, Çanakkale, Konya, Bilecik ve Kırşehir'de bulunmakta, yoğunlukla bu illerde faaliyet gösteren çoğunluğu küçük ve orta ölçekli pek çok işletmede, doğal taş/mermer işleme alanında faaliyet göstermektedir.

Günümüzde yapıtaşından çok kaplama, döşeme ve dekorasyonda kullanılan doğal taşların özelliğine göre kullanım alanı da değişmekte, örneğin granit dış yapıların kaplanmasında ve döşemelerde, mermer ise daha çok inşaat sektöründe iç mekanlarda ve güzel sanatlar, dekorasyon, mezar ve mezar taşı gibi alanlarda kullanılmaktadır. Ayrıca mermer, karayolu, beton, asfalt ve son kat dolgu malzemesi ve kimya sanayinde yem ve gübre katkısı olarak da kullanılmaktadır.

2003 yılında dünya doğal taş blok üretimi yaklaşık 75 milyon ton olup, 6 milyon tonluk üretim ile Türkiye'nin payı yaklaşık %8'dir. 2004 yılında ise bu rakam 7,2 milyon ton (tahmini) olarak gerçekleşmiştir. Dünya doğal taş üretiminde Asya'da Çin'in etkisi, Avrupa'da Türkiye'nin etkisi göze çarpmaktadır. Dünya doğal taş üretimi kıtalara göre değerlendirildiğinde Asya %44'le birinci sırada, Avrupa %42 ile ikinci sırada yer almaktadır. Asya'da başta Çin olmak üzere, Hindistan, İran önemli üretim potansiyeli olan ülkelerdir. Avrupa'da ise İtalya, İspanya, Türkiye ve Portekiz doğal taş üretimi ve ticaretinde söz sahibidir.

Türkiye'nin 1994 yılında yaklaşık 60 milyon dolar olan ham ve işlenmiş doğal taş ihracatı, özellikle 2002, 2003 ve 2004 yıllarında oldukça büyük bir ivme kazanarak, 2002 yılında 304.331.033 dolar, 2003 yılında 431.100.538 dolar, 2004 yılında da 626 milyon dolar (tahmini) olarak gerçekleşmiştir. 1989-2003 yılları arasında Türkiye'nin doğal taş ihracatında ilk üç sırayı mermer-renkli taşlar, traverten ve granit almıştır. 2000 yılından sonra hızlı bir yükselişe geçen traverten ihracatı 2002 yılında mermer-renkli taşları yakalayarak 2003 yılında birinci sıraya yükselmiştir. 2003 yılında, doğal taşlar grubu içerisinde, 179.765.150 dolarlık traverten, 172.498.953 dolarlık mermer, 13.342.139 dolarlık granit, 8.136.675 dolarlık oniks, 423.769 dolarlık kayağan taş ihracatı yapılmıştır. Bu sınıflama dışında kalan diğer taşlarda ise 56.933.852 dolarlık ihracat gerçekleşmiştir.

Türkiye'de mermer sektörü


Das XII. SS-Armeekorps war ein Großverband der Waffen-SS im Zweiten Weltkrieg. Es bestand aus einem Generalkommando, dem verschiedene Wehrmacht- oder SS-Divisionen unterstellt wurden, und kam in den Jahren 1944 und 1945 an verschiedenen Fronten zum Einsatz.

Geschichte
Das XII. SS-Armeekorps der Waffen-SS wurde am 1. August 1944 in Schlesien aus den Resten der Kampfgruppe von Gottberg und des LIII. Armeekorps aufgestellt und anschließend der 3. Panzerarmee unterstellt. Ab September 1944 wurde es bei der 1. Fallschirm-Armee im Westen eingesetzt, später bei der 15. Armee am Westwall und der Rurfront. Das Korps wurde im April 1945 im Ruhrkessel aufgerieben und vernichtet.

Kommandierende Generale
 1. August 1944 SS-Obergruppenführer und General der Waffen-SS Matthias Kleinheisterkamp
 6. August 1944 SS-Obergruppenführer und General der Waffen-SS Curt von Gottberg
 18. Oktober 1944 SS-Obergruppenführer und General der Waffen-SS Karl Maria Demelhuber
 20. Oktober 1944 General der Infanterie Günther Blumentritt
 20. Januar 1945 Generalleutnant Fritz Bayerlein
 29. Januar 1945 Generalleutnant Eduard Crasemann

Gliederung
 Zum 16. September 1944
 548. Grenadier-Division
 7. Panzer-Division

 Zum 1. März 1945
 176. Infanterie-Division
 183. Volksgrenadier-Division
 338. Infanterie-Division
 Panzer-Lehr-Division

Literatur

12
Gegründet 1944
Aufgelöst 1945

XII. SS-Armeekorps


Mit dem "Leonardo European Corporate Learning Award" wurden zwischen 2010 und 2016 Personen geehrt, die "Leuchtturm-Projekte" für die Bildung in Europa initiiert und realisiert haben und damit als Orientierungsmarke für andere Akteure in Europa Bedeutung haben. Um die europäische Wirtschaft leistungsfähiger und verantwortungsbewusster zu machen, zeichneten europäische Bildungsexperten europaweit wirkende Ideen und neue Wege für Corporate Learning aus.

Geschichte

Im Jahr 2010 haben Alexander Petsch, Geschäftsführer des HRM Research Institute und des Messeveranstalters spring Messe Management, und  Winfried Sommer, Mitglied der Wissenschaftlichen Leitung des Kongresses "Professional Learning Europe", den Preis initiiert. Ausgangspunkt war die Finanzkrise 2009, die aus Sicht der Initiatoren gezeigt hat, dass hilflose Forderungen nach mehr Bildung von Wirtschaftsvertretern und Politikern nicht ausreichen, um mehr Verantwortung in Top-Managementpositionen zu erreichen. Sie fordern vor allem mehr Qualität im lebenslangen Lernen und setzen dafür auf Persönlichkeiten, die weltweit mit Wissens- und Lernwelten vertraut sind und hohes Ansehen genießen.

Dem Steering Committee gehören neben der Wissenschaftlichen Leitung des HRM Research Institutes – Alexander Petsch und Winfried Sommer – der Sekretär des Leonardo-Beirats, Günther M. Szogs, an. Der Leonardo – European Corporate Learning Award ist ein Ehrenpreis. Die Mitglieder eines Beirats (Advisory Board) schlagen Kandidaten vor und wählen den Sieger aus.

Mitglieder des Beirats

  Leif Edvinsson (Schweden), Universität Lund, Präsident des "New Club of Paris"
  Richard Straub (Österreich), Secretary der European Learning Industry Group (ELIG), Präsident der österreichischen Peter Drucker Society
  Wim Veen (Niederlande), Professor an der Technischen Universität Delft und "Member of the Dutch National eLearning Award"
  James Powell (England), britischer Lern- und Kommunikationsforscher
 Søren Henriksen (Dänemark), ehemaliger dänischer Unternehmensverbands- und Sportverbandspräsident, Präsidiumsmitglied European Employers Organization in Brüssel
 Markku Markkula (Finnland), Aufsichtsratsvorsitzender des Finnish Information Society Development Center TIEKE
 Peter Palme (Schweiz), Head Learning & Development EMEA von Syngenta
 Diego Sanchez de Leon (Spanien), verantwortlich für "Talent and Organization Performance for Europe, Middle East, Africa and Latin America" bei Accenture
  Dagmar Woyde-Köhler (Deutschland), Managing Director der EnBW Akademie
  Günter Koch (Deutschland), Generalsekretär des New Club of Paris
  Peter Pawlowsky (Deutschland), Technische Universität Chemnitz, Professur Personal und Führung, Personnel Management & Leadership Studies, University of Technology Chemnitz;
 Corinna Pregla (Deutschland), Künstlerin und Kulturvermittlerin in den Bereichen Bildung, Wirtschaft, Wissenschaft, Gesellschaft. Konzeption, künstlerische Gestaltung und Moderation der Leonardo Award Ceremony seit 2012. (Moderation gemeinsam mit Michael Spencer, London)

Preisträger
 Preisträger 2010: Jacques Delors, ehemaliger Präsident der Europäischen Kommission und Vorsitzender der UNESCO-Bildungskommission
 Preisträger 2011: Jimmy Wales: Mitbegründer von Wikipedia
 Preisträger 2012: Hans-Jörg Bullinger (Kategorie "Thought Leadership") ehem. Präsident der Fraunhofer-Gesellschaft, Kurt Stoll und Wilfried Stoll (Kategorie "Company Transformation") Gründer der Festo AG & Co. KG, Sugata Mitra (Kategorie "Crossing Borders")
 Preisträger 2013: Dorothy A. Leonard (Kategorie "Thought Leadership"), Nick van Dam (Kategorie "Company Transformation"), Gary Copitch (Kategorie "Crossing Borders")
 Preisträger 2014: Hasso Plattner (Kategorie "Thought Leadership"), Calvin Grieder, Bühler AG (Kategorie "Company Transformation"), Caroline Jenner (Kategorie "Crossing Borders")
 Preisträger 2015: Teemu Arina, Claudia Suhov, Christoph Brosius, Thieu Besselink
 Preisträger 2016: Otto Scharmer (Kategorie "Thought Leadership"), Hans Rosling, Ola Rosling, Anna Rosling Rönnlund (Kategorie "Crossing Borders"), Vincent Zimmer und Markus Kreßler (Kategorie "Young Leonardo")

Bekanntgabe und Verleihung
Die Preisträger werden jährlich im Frühjahr bekannt gegeben. Die eigentliche Verleihung erfolgt jeweils im Herbst.

Weblinks
 Website des Leonardo Award

Einzelnachweise

Bildungsförderung


Sudamerica (en referencia a su procedencia geográfica), es un género extinto de mamífero del suborden extinto Gondwanatheria que vivió en la Patagonia argentina durante el Paleoceno, poco después de la llamada "Era de los reptiles".

Muy similar a Gondwanatherium, este género poseía dientes de corona alta, los cuales serían útiles para comer pastos. Dado que no hay evidencia de pastizales en Sudamérica hasta épocas posteriores, estos dientes debieron haber sido efectivos para procesar otros tipos de comida.

Clasificación

El espécimen tipo de Sudamerica ameghinoi fue descubierto en Punta Peligro, Argentina en depósitos que datan de principios del período Paleoceno. En 1999, se halló una mandíbula inferior (dentario) casi completa.

El género y la especies fueron nombrados por Scillato-Yané y R. Pascual en 1984. El género fue también conocido por el sinónimo más moderno Sudamericana. La posición de los gondwanaterios dentro de la clase Mammalia aún no es clara.

Referencias
 Scillato-Yané, G.J. &  Pascual, R.1985.  Un peculiar Xenarthra del Paleoceno medio de Patagonia (Argentina).  Su importancia en la sistemática de los Paratheria.  Ameghiniana, 21: 316-318.
 Malcolm C. McKenna and Susan K. Bell. (1997) "Classification of Mammals Above the Species Level". Columbia University Press. (ISBN 0-231-11012-X)
 La mayor parte de esta información se deriva de MESOZOIC MAMMALS: Gondwanatheria.

Gondwanatheria
Mamíferos del Paleoceno
Mamíferos extintos de América del Sur
Geología de Antártida

Sudamerica (animal)


Hietalahdenranta (en ) est une rue d'Helsinki en Finlande.

Présentation
Hietalahdenranta est une rue du sud du centre-ville d'Helsinki dans les quartiers de Kamppi et de Punavuori.

Hietalahdenranta part de Länsilinkki à Kamppi, où elle forme une intersection avec Jätkäsaarenlaituri et Mechelininkatu.

Hietalahdenranta contourne le bassin du port au bout de Bulevardi et se termine à Punavuorenkatu, où la rue est prolongée vers le sud par Telakkakatu.

Des voies de tram empruntent Hietalahdenranta.
Auparavant, elles allaient de Ruoholahdenranta à Bulevardi, mais en 2021, une nouvelle section a été achevée via Telakkakatu jusqu'à Hernesaari.

Bibliographie

Galerie

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

carte des rues d'Helsinki

Liens internes

Rue à Helsinki
Kamppi
Punavuori

Hietalahdenranta


Malahija (od hebr. mal'ākī: moj glasnik, moj izaslanik) bio je posljednji od dvanaest starozavjetnih malih proroka. Djelovao je u doba obnove judaizma pod Ezrom i Nehemijom. Autor je proročke biblijske knjige.

Izvori

Mali proroci

Malahija


وادي الحجير هو أحد الأودية الوعرة في جبل عامل (جنوب لبنان).

في الجغرافيا

يقع بين أقضية مرجعيون وبنت جبيل والنبطية. ويمتد من مجرى نهر الليطاني في قعقعية الجسر أسفل مدينة النبطية حتى بلدة عيترون في قضاء بنت جبيل. وتجاوره عدة قرى منها قرى القنطرة وعلمان والغندورية ومجدل سلم وقبريخا وتولين والطيبة. والوادي ملاصق للحدود اللبنانية – الفلسطينية.

في البيئة

وادي الحجير ذو طبيعة خضراء رائعة بالإضافة لوجود نبع الحجير المطاحن الثماني القديمة المشيدة فوق مياه النبع. ورغم تدمير المطاحن والقضاء على أشجار الزيتون المعمّرة خلال حرب تموز 2006، ما زال يعتبر متنزه يقصده الأهالي.
من المطاحن المعروفة: مطحنة الرمّانة، السمحاتية، أبو شامي، الشقيف، قرين، العين، الجديدة والسلمانية.
و الجدير ذكره أن وادي الحجير من المواقع المحمية بموجب قرارات وزارة الزراعة قبل القانون الصادر العام 1996 حول المناطق الحرجية فقد أعلنت منطقة محمية في في العام 1992 خربة سلم - الزيداني - وادي الحجير (قضاء بنت جبيل) منطقة طبيعية محمية في الأملاك العامة والمشاعات.

في التاريخ

وعقد مؤتمر عام على رأس نبع الحجير في 24 نيسان 1920 للدعوة لمقاومة الاحتلال الفرنسي وذلك بطلب من العلامة المجاهد عبد الحسين شرف الدين عرف بمؤتمر وادي الحجير.

خيضت في وادي الحجير معارك شرسة أثناء حرب تموز 2006 وكانت حصيلتها تدمير عدد من الدبابات الإسرائيلية فيه وفي طليعتها الدبابات من نوع ميركافا. مما جعل الوادي يشتهر في بعض الأوساط اللبنانية والعربية بـ «مقبرة الميركافا».

وصلات خارجية
 مؤتمر وادي الحجير - جمعية الإمام الصادق لإحياء التراث العلمائي

مصادر

حجير
الحرب الإسرائيلية على لبنان 2006
قرى جبل عامل

وادي الحجير


Sabine Bode (1947.), njemačka novinarka i spisateljica. Rođena 1947., bila je urednica u dnevnim novinama Kölner Stadt-Anzeiger. Od 1977. živi u Kölnu, gdje radi kao slobodna novinarka i spisateljica. Uglavnom radi za redakcije za kulturu na radiju WDR i radiju NDR. Posljednja knjiga koju je autorica objavila je Die deutsche Krankheit-German Angst (Njemačka bolest-German Angst). Istaknuto joj je djelo Zaboravljena generacija.

Izvori

Njemački novinari
Njemački publicisti
Njemački urednici
Köln

Sabine Bode


Tuktut Nogait National Park  er en nationalpark i de nordøstlige dele af Northwest Territories i Canada. Parken blev oprettet i 1996 og det fredede område omfatter 16.340 kvadratkilometer. Det nærmeste samfund er Paulatuk. Området ligger cirka 170 kilometer nord for polarcirklen og naturen består hovedsageligt af tundra, krydset af floder og kløfter. De to største vandløb som løber igennem området er Hornaday River og Roscoe River.

Tuktut Nogait National Park er blandt andet kendt for at være kalvningsområde for en stor rensdyrhjord som  parkens navn, tuktutnogait (et ungt individ af rensdyr), henviser til  på inuvialuktun, canadiske inuitters sprog, som tales af den indfødte befolkning i området (som kaldes inuvialuit). Eksempler på andre større pattedyr som findes i parken er moskusokse, ræv, ulv og grizzlybjørn.

Klima

Området hvor Tuktut Nogait National Park ligger har arktisk klima, vintrene er lange og kolde og sommeren kort. Da meget af landskabet består af åben, træløs tundra er det desuden næsten altid forblæst.

Middeltemperaturen om vinteren kan være så lav som minus 26 °C, men om sommeren kan middeltemperaturen gå op til plus 5 °C. Nedbøren er lav, i gennemsnit mellem 200-300 millimeter per år.

Klimaet i de nordlige dele af parken har et mere maritimt træk på grund af nærheden til Amundsen Gulf end de centrale og sydlige dele hvor klimaet er mere kontinentalt. Dette viser sig blandt andet ved at de nordlige dele af parken har mere nedbør og dis om sommeren, mens de centrale og sydlige dele har mindre dis og nedbør og større temperaturforskelle.

Historie

I Tuktut Nogait National Park har man fundet spor af menneskelig tilstedeværelse mindst 1.000 år tilbage. Der findes mindst 360 arkæologisk interessante steder identificeret, specielt langs den nordlige kyst og langs områdets floder. De første mennesker i området hørte formodentlig til Thulekulturen eller dens nære efterfølgere. Efter disse fulgte inuvialuit, som traditionelt har anvendt området for fiskeri og jagt.

Den første europæer som nåede området var den franske missionær Émile Petitot i år 1867. Da området var så afsides beliggende tog det dog lang tid inden det udforskedes mere omhyggeligt. Mellem 1908 og 1912 færdedes opdagelsesrejsende Vilhjalmur Stefansson langs den nordlige kyst med en  ekspedition for at udforske området mellem Mackenzie Rivers delta og Coronation Gulf. Hudson's Bay Company etablerede en udpost ved Letty Harbour i 1930, men denne blev nedlagt  i 1937 eftersom handlen ikke blev rentabel.

Eksterne kilder/henvisninger

Officielt websted

Nationalparker i Canada
Northwest Territories
Etableret i 1996

Tuktut Nogait National Park


Esta é uma lista das divisões administrativas de primeiro nível da República Popular da China (RPC), incluindo todas as províncias, regiões autónomas e municípios, por ordem do seu Índice de Desenvolvimento Humano (IDH). Os números de 2019 para as divisões da RPC são do Índice de Desenvolvimento Humano Subnacional (4.1), publicado pelo Programa de Desenvolvimento das Nações Unidas .

 A lista das Divisões Administrativas em 2019 é organizada da seguinte forma:

Lista de Divisões Administrativas por IDH

Banco de Dados de Desenvolvimento Humano Subnacional (dados de 2019)

Evolução Com o Tempo

Ver Também

República popular da China
Partido Comunista Chinês
Subdivisões da China
Municípios da China
Regiões autónomas da China
Províncias da China
Política de Uma China
Taiwan
Províncias de Taiwan

Referências

China
Províncias da China
IDH da China
Índice de desenvolvimento humano
Índice de desenvolvimento humano na China

Lista de Divisões Administrativas da China por IDH


Sayısal işaret ve görüntü işleme alanlarında sürekli ya da büyük bir değerler kümesinin daha az sayıda ve ayrık değerlere eşlenmesine nicemleme veya "kuantalama" denir.

Dijital sinyal işleme
Telekomünikasyon teorisi

Nicemleme (sinyal işleme)


Cıva sembolü "Hg" ve atom numarası 80 olan kimyasal element. "Hg" sembolü, Latincedeki hydrargyrum (sulu/sıvı gümüş) sözcüğünden gelir. Oda sıcaklığında sıvı hâlde bulunan Cıva için İngilizcede iki sözcük kullanılır: "mercury" ve "quicksilver" (akıcı gümüş).

Cıva, hava, su ve toprakta birkaç şekilde bulunur. Bunlar, elemental cıva, inorganik ve organik cıva bileşikleri şeklindedir.

Tarihçesi
Milattan önce 1500'lü yıllarda keşfedilen cıva, oda sıcaklığında sıvı olan tek metaldir. Çok zehirli olması sebebiyle kullanım alanlarında alternatif elementler kullanılmaya çalışılmıştır.

Özellikleri
Gümüş renkli, yüksek yoğunluklu ve ağır bir metal olan cıva, standart oda sıcaklığında (25oC) Galyum, Brom, Sezyum, Rubidyum ve Fransiyum ile sıvı halde bulunan 6 elementten birisidir. Metil esterlerinin yüksek toksisite ve inhibitör özelliğe sahip olduğu Cıva, değerli ve pahalı bir maddedir.

Etimoloji
Türkçedeki cıva kelimesi Farsçadaki جیوه (jive) kelimesinden gelmektedir.
Hg sembolü Latincedeki "Hydrargyrum"un kısaltmasıdır.

Kullanıldığı Alanlar

 Termometre (sıcaklık ölçer) ve barometre (basınç ölçen alet) gibi bilimsel aygıtlarda kullanılır. Ancak bu uygulamadan günümüzde vazgeçilmektedir.
 Cıva, platin ve demir hariç diğer metallerle "amalgam" adı verilen alaşımlar yapar. Gümüş, kalay, bakır, çinko ve cıva kullanılarak üretilen amalgam alaşımı dişleri doldurmakta kullanılır. Bu alaşım hazırlandığında elle şekil verilir bir durumdayken zamana bağlı olarak kısa zamanda sertleşmektedir.

 Kırmızı cıva (II) sülfür (HgS) vermilion adı altında kırmızı boya olarak kullanılır. Gemi teknelerinin su altındaki kısmı, bu boyayla boyanarak midye ve istiridyelerin tekneye yapışarak toplanmaları önlenir.
 Cıva buharlı lambalarda kullanılır. Cıva buharlı lambalar, beyaz parlak bir ışık verir. Cıva buharı çok zehirlidir. Solunması tehlikelidir.
 Ayrıca, aynaların sırlanmasında, altın ve gümüş üretiminde, tıpta tedavi maddesi olarak cıvadan faydalanılır.
 Bazı elektrik devre anahtarlarının yapımında da cıva kullanılır.

Canlılar üzerine etkileri

Cıva, doğada mevcut olan bir elementtir. İnsanlar cıvayı; yiyeceklerden, çevresel ve endüstriyel ortamlarda ve amalgam bileşiklerinden alırlar. Bazı mikroorganizmalar cıvayı daha zehirli bir hali olan metil cıvaya dönüştürür. Bu bileşik, çevrede en çok karşılaşılan organik cıva bileşiğidir ve besin zincirinde birikir.

Ayrıca birinci derece cıvaya maruz kalınan besin maddesi, metilcıva içeren balık etidir. Metil cıva, mikroorganizmalarla birlikte, besin zincirinin daha üst organizmalarında birikir.

Cıvanın buharını solumak, insanlarda gelişmekte olan sinir sistemlerine zarar verir. Çoğu insan çevrede dağılmış bulunan cıva nedeniyle, dokularında eser miktarda cıva taşır. Cıvaya maruz kalan insanın zarar görüp görmeyeceği birçok faktöre bağlı olmakla birlikte genelde zehirleyicidir.

Kaynakça
 http://www.kimyaodası.org/elementler/civa/civa.asp
 https://web.archive.org/web/20071202212005/http://www.polisiye.com/devam.asp?yazid=610

Dış bağlantılar
 NLM - Cıva
 UNIDO/UNDP/GEM Global MerCıva Projesi
 WebElements.com – Cıva

Elementler
İş sağlığı ve güvenliği
Endokrin bozucular
Geçiş metalleri
Nörotoksinler

Cıva


هل تقصد بـ كونان :

شخصيات

 كونان أوبراين: كاتب ومقدم برنامج تلفزيونية كوميدية أمريكي.
 : مانغا ومسلسل أنمي وحلقات أوفا وعدة أفلام يابانية. من تأليف غوشو أوياما.
 كونان إدوغاوا: الشخصية الرئيسية في مانغا وأنمي المحقق كونان
 كونان (ناروتو): شخصية كارتونية في سلسلة المانغا اليابانية ناروتو من تأليف ماساشي كيشيموتو.
 كونان البربري: بطل خيالي من فانتازيا السيف والسحر.

مدن

 كونان (آيتشي): مدينة تقع ضمن محافظة آيتشي في اليابان.
 كونان (أين): هي إحدى بلديات محافظة أين Ain في فرنسا.
 كونان (شيغا): هي أحد المدن التابعة لمحافظة شيغا في اليابان.
 كونان (كوتشي):  هي أحد المدن التابعة لمحافظة كوتشي في اليابان.
 مدينة كونان: مدينة صغيرة تقع في بلدة هوكاي. اليابان.

صفحات توضيح أشخاص

كونان (توضيح)


La Foreign Sales Corporation (FSC) est une loi américaine qui permet aux entreprises des États-Unis d'utiliser des paradis fiscaux lorsque celles-ci réalisent des ventes à l'étranger pour diminuer leur imposition aux États-Unis.

Droit
Elle est prévue à la section 26 USC § 367 de l'Internal Revenue Code (IRC). Le code fiscal américain autorise, en pratique, les sociétés à transférer une partie ou l'ensemble de leurs actifs à des sociétés étrangères en franchise d'impôt. L'impôt dont il est ici question concerne exclusivement les plus-values réalisées sur la cession et fait l'objet d'un report dans le temps. Cette nouvelle législation succède à la loi fiscale américaine de même nature sur les sociétés domestiques de vente internationale (Domestic International Sales Corporation) qui avait été reconnue, en 1976, incompatibles avec les règles du GATT. La Foreign Sales Corporation a été mis en place en 1984. Boeing est un important bénéficiaire de ce dispositif, alors que l'entreprise est concerné par un autre conflit commercial en lien avec l'Union européenne

Conflit commercial
Après une plainte de la part de l'Union européenne, en juillet 1998, auprès de l'OMC, l'Organe de règlement des différends a estimé le 8 octobre 1999 qu'il s'agissait de subventions déguisées à l'exportation et a condamné les États-Unis à annuler cette loi avant le . Ce jugement, confirmé à plusieurs reprises, n'ayant pas été respecté par les États-Unis, l'OMC a autorisé, le , l'Union européenne à appliquer des sanctions vis-à-vis de ceux-ci à hauteur d'un montant de  de dollars. Ces sanctions prennent la forme d'une augmentation progressive des taxes sur  agricoles, textiles et industriels, à partir du . La surtaxe est au départ de 5 % et progresse automatiquement de 1 % par mois jusqu'à un plafond provisoire de 20 % le .

En janvier 2005, les sanctions sont levées, après que les États-Unis aient modifié leur législation et fait appel de la procédure En février 2006, l'Organe de règlement des différends juge a nouveau que la FSC est contraire aux règles de l'OMC. En mai 2006, les États-Unis modifient une nouvelle fois leur législation pour se mettre en conformité de ce jugement.

Références

Règlement des différends par l'OMC
Loi fédérale des États-Unis concernant les finances publiques

Foreign Sales Corporation


An Zeuxine wenzelii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Oakes Ames, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Paul Ormerod. An Zeuxine wenzelii in nahilalakip ha genus nga Zeuxine, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Zeuxine

Zeuxine wenzelii


"Ruski svijet" (rus: Русский мир, lat. Russkij mir) je koncept službeno podruprt od vlasti Ruske Federacije kojim se u kontekstu suvremenog svijeta nastoji ostvariti položaj Rusa kao snažne i ugledne nacije, oslanjajući se na upliv koji su ruski jezik i kultura ostvarili u vrijeme Ruskog Carstva i Sovjetskog Saveza. Polazeći od dominacije koju su Rusi već ostvarili nad ne-ruskim područjima Ruske Federacije, nastoji se u sklopu tog koncepta ostvariti upliv - pa i dominaciju - ruske kulture, jezika, gospodarstva i države nad susjednim narodima, kako bi se ostvario ukupni što snažniji položaj ruske nacije u svijetu.

Glavne ideje
Koncept "ruskog svijeta" prezentirao je 1999. godine autor Pyotr Shchedrovitsky u članku "Ruski svijet i ruska transnacionalnost". Tijekom dominacije Vladimira Putina u ruskoj politici, "ruski mir"  je postupno stekao status službenog projekta Ruske Federacije, koja ga snažno promovira putem Zaklade "Russkii Mir". Koncept je uvelike prihvatila Ruska pravoslavna Crkva, a 2009. god. na godišnjoj konferenciji Zaklade "Russkii Mir" glavar RPC moskovski patrijarh Kiril objašnjava:

"Srž ruskog svijeta danas su Rusija, Ukrajina, Bjelorusija... Crkva se naziva ruskom ne na etničkoj osnovi. Ovaj naziv ukazuje da Ruska pravoslavna Crkva obavlja pastoralno poslanje među narodima koji prihvaćaju rusku duhovnu i kulturnu tradiciju kao temelj svog nacionalnog identiteta, ili barem kao njegov bitan dio. Zato, u tom smislu, smatramo Moldaviju dijelom ovog ruskog svijeta... Moje riječi ne znače da Ruska Crkva dovodi u pitanje sadašnje državne granice. Naravno, ne može se ne priznati da te granice, barem za danas, u sadašnjoj prirodi svih ovih graničnih situacija, stvaraju nepotrebne prepreke među narodima ruskog svijeta.... Suverenitet ne sprječava moderne europske zemlje da grade najbliže odnose među sobom, budući da su članice Europske unije. S druge strane, zemlje povijesne Rusije imaju čvršće temelje za razvoj integracijskih procesa – pripadaju jednom jedinstvenom civilizacijskom prostoru, unutar kojeg su akumulirane vrijednosti, znanja i iskustva koji su pomogli našim narodima da uvijek zauzmu svoje mjesto u ljudskoj obitelji... Osnova ruskog svijeta je pravoslavna vjera... Drugi stup ruskog svijeta su ruska kultura i jezik. Rus, Tatar, Ukrajinac i Gruzijac mogu pripadati ruskoj kulturi, jer je apsorbirala tradicije mnogih naroda... U nekim državama bivše ujedinjene zemlje postoji opsesivni strah da podrška ruskoj kulturi može uništiti lokalnu nacionalnu kulturu. Ovo je neutemeljen strah... Važan komunikacijski element ruskog svijeta je ruski jezik. Da bismo razumjeli ulogu ruskog jezika, treba imati jasnu predodžbu o njegovoj genezi. Podsjećam da je i ruski jezik bio plod zajedničkih napora ljudi različitih nacionalnosti. Nastao je kao sredstvo komunikacije između različitih naroda... Konačno, treći temelj ruskog svijeta je zajedničko povijesno sjećanje i zajednički pogledi na društveni razvoj... Tijekom stoljeća zajedničkog života razvijeni su zajednički pristupi izgradnji društva... nezavisne države koje postoje na prostoru povijesne Rusije i svjesne su svoje zajedničke civilizacijske pripadnosti mogle bi nastaviti zajedno stvarati ruski svijet i smatrati ga svojim zajedničkim nadnacionalnim projektom."
Donekle različito, objašnjavajući svoje gledište o odnosu Rusije i Ukrajine, Predsjednik Ruske Federacije Vladimir Putin u srpnju 2021. god. - nakon što izlaže detalje o povijesti slavenskih područja na istoku Europe - zaključuje kako usprkos postojanju značajno različitih jezika i stoljetne podjele između ruskih područja pod utjecajem tatarske Zlatne Horde i onih uključenih u Poljsko-Litvansku uniju, za formiranje odvojene ukrajinske nacije "nije postojala historijska osnova - niti se takva osnova mogla pronaći", nego da je riječ o zbrda-zdola skrpanoj ideji koju su u 19. stoljeću počeli promovirati poljski intelektualci, a od kraja tog stoljeća i Austro-Ugarska državna politika. Putin s kritikom konstatira da su ruski komunisti nakon Oktobarske revolucije u dijelu Rusije formirali Ukrajinu kao članicu Saveza Sovjetskih Socijalističkih Republika, uvrštavajući tu odluku u niz socijalnih eksperimenata koje su boljševici provodili nad ruskim narodom. Podsjeća Putin, da unutar SSSR-a granice Ukrajine i drugih republika ipak "nikada nisu bile sagledavane kao državne granice; one su bile nominalni dijelovi jedne jedinstvene države, koja je, iskazujući sve atribute jedne federacije, zapravo bila visoko centralizirana". Putin konstatira da su Ukrajina i druge države i narodi 1991. god. napustili Sovjetski Savez i našli se "odjednom u inozemstvu, otuđeni, ovaj put uistinu, od svoje historijske domovine". Putin kaže da te odlaske iz saveza s Rusijom treba tretirati "s poštovanjem", dodajući značajan "ali", nakon 30 godina neovisnosti 15 bivših republika SSSR-a: "Želite uspostaviti vlastitu državu: dobrodošli! Ali pod kojim uvjetima? Podsjetio bih na ocjenu jedne od najistaknutijih političkih figura nove Rusije, prvog gradonačelnika Sankt Petersburga (op.: 1991.-1996.). Kao pravni stručnjak koji je vjerovao da svaka odluka mora biti legitimna, 1992. godine je iznio mišljenje: republike koje su bile osnivači Saveza i potpisale Sporazum o uniji 1922. god., moraju se vratiti na granice koje su imale prije pristupanja Sovjetskom Savezu. Sve druge teritorije su predmet razgovora i pregovora, obzirom da je osnova opozvana. Drugim riječima, kada odlazite, možete uzeti ono što ste donijeli." Analizirajući u daljnjem tekstu odnose koji su nastali nakon Sporazuma o osnivanju SSSR-a iz 1922. god. što su ga bile potpisale (samo) Bjeloruska SSR, Ukrajinska SSR i Zakavkaska SSR - Putin nudi zaključak da preostalih desetak republika SSSR-a ne bi imalo blagodat da njihovo samo postojanje ne bude i danas "predmet razgovora i pregovora". U svojem članku V. Putin jasno problematizira i suverenitet Ukrajine nad svojim zapadnim područjima, koje obuhvaćaju teritorije koji 1922. god. nisu bili dijelom SSSR-a, pa Ukrajina ne bi mogla u pogledu tih teritorija postupiti prema uputi "kada odlazite, možete uzeti ono što ste donijeli". Dodajući dodatnu nesigurnost o pretenzijama ruskih vlasti kojima je on na čelu, Putin odmah potom dodaje "da su boljševici krenuli prekrajati granice čak i prije osnivanja Sovjetskog Saveza, manipulirajući teritorijima kako im se svidjelo i ne mareći za mišljenje naroda", a spominje kao relevantnu i okolnost da su boljševici koji su proglasili Donjecko-Krivojrošku Sovjetsku Republiku u istočnoj (približno) polovici Ukrajine bili već 1918. godine zatražili stupanje u uniju s boljševičkom Rusijom. Nadalje s pozitivnim naglaskom spominje Putin koncepciju "trojedinog naroda" za kojega je Carska Rusija službeno smatrala da obuhvaća bjelorusko, "velikorusko" (tj. rusko)  i "malorusko" (tj. ukrajinsko) "pleme", te iznosi ocjenu da svi problemi Rusije s okolnim narodima koji su bili dio Ruskog Imperija proistječu iz neprihvatljivog miješanja stranih sila u odnose s tim povijesnim ruskim pokrajinama. Slijedom tih Putinovih riječi, Vladimir Gligorov ocjenjuje u prosincu 2021. god. da Putin ne ostavlja uopće otvorenom opciju da primjerice Ukrajina ostane neovisna u svojim današnjim granicama - ili se na neki način mora ponovo ujediniti su Rusijom, ili će se od nje tražiti da preda Rusiji vrlo veliki dio svojega teritorija.

Kritike
Kritičari ukazuju da se koncept "Ruskog svijeta" u stvarnosti ostvaruje djelovanjima Ruske Federacije radi destabilizacije zemalja za koje smatra da spadaju u njenu zonu utjecaja; prije svega Bjelorusije i Ukrajine, koje se nacije nastoji čvrsto integrirati s Rusijom - u čemu je ruska država snažno oslonjena na nastojanje Ruske pravoslavne Crkve da trajno održi ingerenciju nad vjerskim životom tih naroda. Na početku invazije Rusije na Ukrajinu 2022. god., kritičari ukazuju kako iz riječi Vladimira Putina i drugih glavnih predstavnika ruske elite jasno proizlazi kako oni smatraju da u "ruskom svijetu" ne može postojati samostalna ukrajinska nacija, te da Ukrajinu treba silom uvjeriti da je zapravo pokrajina Rusije. Deklarirajući kako Ruska Federacija priznaje odcjepljenje "Luganske Narodne Republike" i "Donjecke Narodne Republike" od Ukrajine 21. veljače 2022. god., ruski predsjednik V. Putin je doista izrekao da je ukrajinska nacija u cijelosti stvorena od komunističke Rusije za vrijeme vlasti Vladimira Iljiča Lenjina, a da je nakon stjecanja neovisnosti 1991. god. "počela izgrađivati svoju državnost na odbacivanju svega što nas ujedinjuje. Pokušala je izmijeniti svijest, povijesno sjećanje milijuna ljudi, cijelih generacija koje žive u Ukrajini.

U ožujku 2022. godine, nakon početka invazije Rusije na Ukrajinu, znatna grupa kršćanskih intelektualaca iz zapadnih zemalja - među kojima mnogi pravoslavni teolozi - stala je uz poruku da  koncept "Ruskog svijeta" predstavlja herezu (odstupanje od ispravnog kršćanskog nauka) zasnovanu na već ranije osuđenoj vjerskoj zabludi etnofiletizma ("crkveni nacionalizam" gdje se na nezdrav način miješaju vjera i nacija).

"Ruski svijet" i hibridna djelovanja u drugim zemljama
Proteklih desetljeća je koncept "Ruskog svijeta" korišten radi ostvarivanja pretenzija za kontrolu Rusije nad društvima susjednih zemalja.

Ukrajinski analitičari 2021. god. iznose tvrdnju da je Zaklada Russkii Mir u Ukrajini - najviše u pokrajinama uz rusku granicu i Crno more obuhvaćenim projektom "Nove Rusije" - razvila mrežu udruga koje se bave "promoviranjem historijskog i teritorijalnog revizionizma, širenjem ruskih dezinformativnih narativa i mržnje prema ukrajinskog državi, izazivanjem podjela u društvu te, prema Službi sigurnosti Ukrajine, često služe kao fasada za djelovanja obavještajnih službi". Služba sigurnosti Ukrajine je i u godinama koje su prethodile ruskoj invaziji 2022. prepoznavala u Ukrajini grupe podržane od Ruske Federacije koje promoviranjem ideja "ruskog svijeta" i povezanim aktivnostima hibridnog ratovanja nastoje ugroziti neovisnost i teritorijalnu cjelovitost Ukrajine. Nakon ruske invazije Ukrajine 2022. god., provode se u Ukrajini uhićenja suradnika ruskih obavještajnih službi, koji su provodili subverzivne aktivnosti oslonjene na doktrinu "ruskog svijeta".   U studenom 2022. godine, zapažena je akcija ukrajinske obavještajne službe SBU, radi razbijanja aktivnosti kojima su u znamenitom pravoslavnom manastiru Kijevska lavra i nekim drugim pravoslavnim manastirima navodno uspostavljeni centri "ruskog svijeta".

Vanjske poveznice

 Moritz Pieper (2020) "Russkiy Mir: The Geopolitics of Russian Compatriots Abroad", Geopolitics, 25:3, 756-779, DOI: 10.1080/14650045.2018.1465047
 Aleksej Miler, "Koncepcija ruskog sveta", poglavlje u zborniku "Druga Rusija", Subotić, Milan (ur.), prosinac 2015. (prenijeto kod "Peščanik" 23. ožujka 2022.)

Izvori

Politika Rusije
Iredentizam

Ruski svijet


إيسلا لانج فيشر (من مواليد 3 فبراير 1976) هي ممثلة ومؤلفة أسترالية. ولدت في عمان لأبوين اسكتلنديين، انتقلت إلى أستراليا في سن السادسة، بدأت حياتها المهنية من خلال الظهور في الإعلانات التلفزيونية. جاءت انطلاقتها مع شخصية شانون ريد في المسلسل الأسترالي الشهير "Home and Away"، وهو الدور الذي لعبته من عام 1994 إلى عام 1997، وحصلت على ترشيحين لجائزة Logie.

الأعمال
 متطفلي العرس
 بالتأكيد، ربما
 هورتن يسمع هووو!
 غاتسبي العظيم
 نهوض الحراس
 الآن أنت تراني
 حياة الجريمة
 لندن
 غريمسبي
 تاغ

مواقع خارجية

مراجع

أستراليون من أصل إسكتلندي
أشخاص اعتنقوا اليهودية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من باثغيت
أشخاص من بيرث (أستراليا الغربية)
أشخاص من مسقط (عمان)
إسكتلنديون مهاجرون إلى أستراليا
ساشا بارون كوهين
فاعلات خير أستراليات
كاتبات أستراليات
ممثلات أداء صوتي أستراليات
ممثلات أستراليات في القرن 20
ممثلات أستراليات في القرن 21
ممثلات أستراليات مغتربات في الولايات المتحدة
ممثلات أفلام أستراليات
ممثلات تلفزيون أستراليات
ممثلات من أصل بريطاني
ممثلات من بيرث
ممثلات يهوديات
مواليد 1396 هـ
مواليد 1976
مواليد في مسقط (عمان)
يهود إسكتلنديون
فاعلو خير أستراليون في القرن 20
فاعلو خير أستراليون في القرن 21

آيلا فيشر


Das Theater- und Performance-Kollektiv Dramazone (deutsch ausgesprochen) wurde 2005 im thüringischen Bad Frankenhausen gegründet. Verbunden war die Gründung mit dem Glauben, auch in ländlichen Regionen experimentelles Theater erarbeiten zu können. Fester Produktionssitz ist Bad Frankenhausen (Mitglied im Thüringer Theaterverband), feste Produktionsorte sind Erlangen, Mainz und Hamburg.
Die künstlerischen Projekte der Gruppe untersuchen theatrale Situationen im Spielfeld von Erinnerung, Identität und Gemeinschaft. Bisher hat die Gruppe zwölf Projekte erarbeitet, des Weiteren bietet sie Vorträge und Workshops an. Feste Mitglieder sind: Sarah Al Doyaili, Sascha Förster, Malte van Haastrecht, Franziska Ruhl, Lea-Sophie Schiel und Dorothea Schmans, darüber hinaus sind Kaja Jakstat, Ann-Christine Simke und Carolin Schneider der Gruppe verbunden.

Arbeit
Dramazone arbeitet gleichberechtigt und alle Performer sind Darsteller, Regisseure, Dramaturgen und Bühnenbildner zugleich. Für die künstlerischen Projekte nutzen die Mitglieder ihre Biografien als Ausgangspunkt. Die jeweiligen Biografien dienen dabei als Fundstellen individueller Erinnerungen sowie des kulturellen Wissens zu Selbstbildern, Heimat, Idolschaft, Niederlagen, Rettung und anderem, die in den Aufführungen mit dem Publikum gemeinschaftlich ausgetauscht werden. Dafür suchen die Performer den sozialen und intimen Kontakt mit dem Publikum und erarbeiten unterschiedliche Formen der Zuschauer-Beteiligung. Mit ihren Projekten verortet sich das Theaterkollektiv zwischen Theater und Performance und verbindet daher Fiktion und Authentizität zu einer eigenen Bühnenrealität. Mit dem Produktionssitz Bad Frankenhausen will Dramazone zeigen, dass anspruchsvolles zeitgenössisches Theater sowohl in den kulturellen Metropolen als auch in der Provinz produziert und gezeigt werden kann.

Projekte
 Liebe Schluss Verkauf (Theaterinszenierung, UA 2005, Bad Frankenhausen)
 Inspektion der Unsterblichkeit (UA 2006, im Panorama-Museum Bad Frankenhausen)
 Proklamation der Heimata (UA 2007, Bad Frankenhausen – Weiteres Gastspiel in Erlangen, Shortlist Jurypreis)
 Clubschiff Panorama (UA 2007, Panorama-Museum Bad Frankenhausen)
 Heimat-Menue (Performance Lecture, UA 2008, Berlin)
 Stadt-Maskottchen (UA 2008, Panorama-Museum Bad Frankenhausen – Weiteres Gastspiel in Leipzig)
 Angstbörse (UA 2008, Gera, Koproduktion mit dem Festival "Hotel Subbotnik" (Theaterfabrik Gera, gefördert durch die Kulturstiftung des Bundes) – Weitere Gastspiele in Berlin, Würzburg, Erlangen und Mainz)
 Plauder-Camp (Durational Performance, Video-Installation, UA 2008, Panorama-Museum Bad Frankenhausen – Weitere Gastspiele in Erlangen, Weimar, Berlin, Frankfurt/Oder und Potsdam)
 Identitätsspiele (UA 2009 in Kooperation mit dem Theaterfestival ARENA… der jungen Künste, Erlangen, gefördert durch die Kulturstiftung des Freistaats Thüringen – Weiteres Gastspiel in Bad Frankenhausen)
 Wenn du mich rettest… (Durational Performance, UA 2011 im Rahmen des Theaterfestivals ARENA… der jungen Künste im Markgrafentheater in Erlangen – Weitere Gastspiele in Kooperation mit Amnesty International in Mainz sowie in Berlin, Weimar und Köln)
 Schlagerliederabend (UA 2011 in der Kaserne Basel, Koproduktion mit Treibstoff Theatertage Basel – Weitere Gastspiele in Bad Frankenhausen (Gastspiel gefördert durch das Thüringer Ministerium für Bildung, Wissenschaft und Kultur), Hamburg und Mainz)
 Auf einen Toast (Gesprächsformat, UA 2011 in Koproduktion mit "Vor uns das verhießene Land" – Ein Festival für Einar Schleef des Einar-Schleef-Arbeitskreises im Spengler-Museum, Sangerhausen (Festival gefördert durch die Kulturstiftung des Bundes))
 Mensch rette dich (Spiel-Installation, UA 2012 im Rahmen des 100Grad Festivals in den Sophiensælen, Berlin)
 (unter)schreiben wir geschichte(n) (UA 2012, Bad Frankenhausen)

Preise
 2008: Shortlist Jurypreis des Theaterfestivals ARENA… der jungen Künste in Erlangen für Proklamation der Heimata
 2011: Koproduktion mit Treibstoff Theatertage Basel für Schlagerliederabend (als eine von sieben Koproduktionen aus über 100 Projekteinsendungen ausgewählt)
 2011: Publikumspreis des Theaterfestivals ARENA… der jungen Künste in Erlangen für Wenn du mich rettest…
 2012: Publikumspreis des Thüringer Theaterpreises des Thüringer Theaterverbandes für Wenn du mich rettest… sowie Nominierung für den Fachpreis (im Rahmen des Avant Art Festivals in Weimar)

Literatur
 Flade, Kristin; Förster, Sascha; Ugarte Chacón, Rafael (Hrsg.): Paradiese am Rand. Studentisches Denken: Marginalie an der Universität?; Siegsdorf: USP Publishing, 2010; ISBN 3-937461-05-1

Weblinks
 Website von Dramazone
 Dramazone auf Tumblr

Einzelnachweise

Künstlergruppe (Performance)
Kultur (Thüringen)

Dramazone


Strengelvågfjorden er en fjordarm af Gavlfjorden på nordøstsiden af Langøya i Øksnes kommune i Nordland  fylke  i Norge. Den har indløb mellem Borgarneset i nord og mod syd ved Klubben ved Strengelvåg, som  fjorden er navngivet efter. Fjorden går fire kilometer mod sydvest til bunden af fjorden.

Fylkesvej 935 (Nordland) krydser fjorden på en omkring 900 meter lang dæmning. Moseområdet Stormyra ligger på sydsiden af den ydre del af fjorden. Der ligger flere bebyggelser langs fjorden, men ingen af disse har vejforbindelse.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Nordland

Langøya

Øksnes
Vesterålen

Strengelvågfjorden


En støddæmper er en maskinedel, oftest en form for fjeder, der sørger for affjedring og dæmpning af stød mellem aksler og kontaktflader i maskiner og køretøjer.

Støddæmpning af kørslen blev opfundet og brugt siden jernalderen-middelalderen i hestevogne og kærrer, hvor dæmpning gjorde kørslen lettere for passagererne og gods. Først brugtes ophæng af køretøjet med jernkæder på akslerne, hvorved hele køretøjet svang på jernkæderne. Siden middelalderen blev der opfundet forskellige former for elastiske fjedre og fjederlameller påsat akslerne. Affjedringen gjorde hestevogne såsom diligencer meget mere komfortable og beskyttede vogne mod hurtigt slid. Da biler blev opfundet i 19. århundrede, indgik fjedrende støddæmpere også som standardudstyr. Nu om dage anvendes også hydrauliske støddæmpere og gasstøddæmpere.

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger

Bildele

Støddæmper


En electrodinámica, un circuito RLC es un circuito lineal que contiene una resistencia eléctrica, una bobina y un capacitor.

Existen dos tipos de circuitos RLC, en serie o en paralelo, según la interconexión de los tres tipos de componentes. El comportamiento de un circuito RLC se describe generalmente por una ecuación diferencial de segundo orden (en donde los circuitos RC o RL se comportan como circuitos de primer orden).

Con ayuda de un generador de señales, es posible inyectar en el circuito oscilaciones y observar en algunos casos el fenómeno de resonancia, caracterizado por un aumento de la corriente (ya que la señal de entrada elegida corresponde a la pulsación propia del circuito, calculable a partir de la ecuación diferencial que lo rige).

Circuito RLC en serie

Circuito sometido a un escalón de tensión
Si un circuito RLC en serie es sometido a un escalón de tensión , la ley de las mallas impone la relación:

Introduciendo la relación característica de un condensador:

Se obtiene la ecuación diferencial de segundo orden:

donde:
 E es la fuerza electromotriz de un generador, en Voltios (V);
 uC es la tensión en los bornes de un condensador, en Voltios (V);
 L es la inductancia de la bobina, en Henrios (H);
 i es la intensidad de corriente eléctrica en el circuito, en Amperios (A);
 q es la carga eléctrica del condensador, en Coulombs (C);
 C es la capacidad eléctrica del condensador, en Faradios (F);
 Rt es la resistencia total del circuito, en Ohmios (Ω); y
 t es el tiempo en segundos (s)

En el caso de un régimen sin pérdidas, esto es para , se obtiene una solución de la forma:

donde:
 T0 el periodo en segundos;
 φ la fase en el origen (lo más habitual es elegirla para que φ = 0).

Lo que resulta:

donde  es la frecuencia de resonancia, en hercios (Hz).

Circuitos sometidos a una tensión sinusoidal
La transformación compleja aplicada a las diferentes tensiones permite escribir la ley de las mallas bajo la forma siguiente:

siendo  la tensión en el generador. Introduciendo las impedancias complejas:

La frecuencia angular (o pulsación) de resonancia de corriente de este circuito ω0 es dada por:

Para esta frecuencia la relación de arriba se convierte en:

y se obtiene: .

Circuito RLC en paralelo

ya que

.

Atención: la rama C es un corto-circuito: de esta manera no se pueden unir las ramas A y B directamente a los bornes de un generador E, se les debe adjuntar una resistencia.

Las dos condiciones iniciales son:
  conserva su valor antes de la puesta en tensión (porque la inductancia se opone a la variación de corriente).
  conserva su valor antes de la puesta en tensión .

Circuito sometido a una tensión sinusoidal
La transformación compleja aplicada a las diferentes intensidades proporciona:

Siendo, introduciendo las impedancias complejas:

 siendo :

La frecuencia angular de resonancia en intensidad de este circuito ω0 es dada por:

Para esta frecuencia, la relación de arriba se convierte en:

y se obtiene:
.

Uso de los circuitos RLC

Los circuitos RLC son generalmente utilizados para realizar filtros de frecuencias, o de transformadores de impedancia. Estos circuitos pueden entonces comportar múltiples inductores y condensadores: se habla entonces de «red LC».

Un circuito LC simple es denominado de segundo orden porque su función de transferencia comporta un polinomio de segundo grado en el denominador.

Véase también
 Circuito RC
 Circuito RL
 Circuito LC

Enlaces externos
 Un vídeo explicativo sobre la resonancia de un circuito RLC
 Calculadora - Circuito RLC en régimen
 Animación (applet JAVA)
 Desarrollo matemático y oscilaciones amortiguadas en un circuito RLC serie

Sistemas oscilantes
Circuitos electrónicos

Circuito RLC


Lev Borísovítsj Kamenev (rússneska: Лев Борисович Каменев), fæddur undir nafninu Rozenfeld (rússneska: Ро́зенфельд; 18. júlí 1883 – 25. ágúst 1936) var rússneskur byltingarmaður úr flokki bolsévika og síðar stjórnmálamaður í Sovétríkjunum. Kamenev var einn af nánustu samverkamönnum Vladímírs Lenín á árunum fyrir rússnesku byltinguna. Eftir októberbyltinguna varð hann einn af valdamestu mönnum rússneska sovétlýðveldisins og Sovétríkjanna.

Eftir dauða Leníns árið 1924 myndaði Kamenev þrímenningabandalag ásamt Grígoríj Zínovjev og Jósef Stalín og vann með þeim að því að ýta til hliðar sameiginlegum keppinauti þeirra, Lev Trotskíj. Eftir að Trotskíj var rúinn áhrifum lauk bandalagi þeirra þriggja og Stalín tókst að losa sig við Kamenev og Zínovjev og að endingu reka þá úr Kommúnistaflokknum.

Á tíma hreinsananna miklu á fjórða áratugnum var Kamenev handtekinn ásamt Zínovjev og fjölda annarra gamalla bolsévika. Hann var sakaður um landráð og samsæri til að myrða Stalín og var tekinn af lífi af skotsveit ásamt fleiri sakborningum þann 25. ágúst 1936.

Æviágrip
Lev Kamenev fæddist árið 1883 og gekk til liðs við rússnesku kommúnistahreyfinguna (þá Sósíaldemókrataflokk Rússlands) árið 1901. Hann stjórnaði starfi bolsévika í Kákasus á meðan hann var enn í námi og kynntist á þeim tíma bolsévikaleiðtoganum Vladímír Lenín. Kamenev fylgdi Lenín þegar sá síðarnefndi var hrakinn í útlegð frá Rússlandi og ritstýrði kommúníska tímaritinu Prövdu á meðan það fékk að koma út.

Byltingarárin
Kamenev sneri aftur til Rússlands árið 1914 en var handtekinn og sendur í útlegð til Síberíu. Honum var leyft að snúa aftur til vesturhluta Rússlands eftir febrúarbyltinguna árið 1917. Kamenev kom til Petrograd í lok mars það ár og tók þá aftur við ritstjórn Prövdu ásamt Jósef Stalín og Matvej Múranov. Pravda hafði haldið uppi árásum á bráðabirgðastjórn Aleksandrs Kerenskíj, sem hafði tekið við völdum eftir febrúarbyltinguna, en eftir að Kamenev og Stalín tóku við ritstjórninni var tekin upp vinsamlegri stefna þar sem hvatt var til samstarfs við Kerenskíj. Þessi stefna var á skjön við vilja Leníns, sem var enn í útlegð. Lenín hóf að birta byltingaráköll gegn stjórninni eftir að hann sneri heim til Rússlands stuttu síðar.

Á "júlídögunum" svokölluðu sakaði stjórn Kerenskíj Lenín um að vera erindreka Þjóðverja, sem voru andstæðingar Rússa í fyrri heimsstyrjöldinni. Þetta leiddi til mikillar reiði meðal rússneskra hægrimanna, miðflokka og kósakka, sem gerðu árás á ritstjórnarskrifstofu Prövdu og lögðu hana í rúst. Kamenev var í kjölfarið handtekinn ásamt Lev Trotskíj en Lenín neyddist til að fara í felur. Kerenskíj neyddist til að láta Kamenev og Trotskíj lausa síðar sama ár eftir að hafa staðið af sér misheppnaða uppreisn Lavr Kornílov hershöfðingja.

Í aðdraganda októberbyltingarinnar talaði Kamenev, ásamt félaga sínum, Grígoríj Zínovjev, gegn því að bolsévikar gerðu vopnaða uppreisn gegn stjórninni og mælti með því að þeir færu lýðræðislegar leiðir til að komast til valda. Lenín brást illa við og kallaði þá "svikara gegn byltingunni". Kamenev og Zínovjev greiddu báðir atkvæði gegn því að uppreisnin yrði hafin á leynifundi miðstjórnar bolsévika í nóvember 1917 en Lenín fékk sínu framgengt. Októberbyltingin var gerð og í henni heppnaðist bolsévikum auðveldlega að kollvarpa stjórn Kerenskíj.

Valdaferill

Þrátt fyrir ágreining sinn við Lenín hélt Kamenev sæti sínu í miðstjórn flokksins og sast eftir byltinguna í forsæti alrússnesku ráðsamkomunnar sem samþykkti fyrsta þjóðfulltrúaráð (ríkisstjórn) bolsévika í Rússlandi. Á tíma rússnesku borgarastyrjaldarinnar varð Kamenev formaður sovétsins í Moskvu.

Eftir dauða Leníns árið 1924 myndaði Kamenev þremenningabandalag ásamt Stalín og Zínovjev sem fór með mestöll völd í Sovétríkjunum á næstu árum. Kamenev og Zínovjev hjálpuðu Stalín að þröngva Trotskíj frá völdum en lentu síðar í ágreiningi við Stalín vegna ósættis með hugmyndir hans um "sósíalisma í einu landi". Kamenev og Zínovjev reyndu að mynda bandalag með Trotskíj en Stalín var þá orðinn þeim mun voldugri og lét árið 1927 reka þá alla úr Kommúnistaflokknum.

Eftir að Kamenev var rúinn völdum afneitaði hann fyrri skoðunum sínum og fékk því að gegna minniháttar embættum á næstu árum.

Hreinsanir Stalíns
Hreinsanir Stalíns byrjuðu árið 1934 eftir að Sergej Kírov, einn valdamesti meðlimur Kommúnistaflokksins, var myrtur í Leníngrad. Stalín notaði morð Kírovs sem átyllu til að skera upp herör gegn meintum og raunverulegum andstæðingum sínum. Kamenev og Zínovjev voru báðir sakaðir um hlutdeild í morðinu en voru sýknaðir af ákærunum í janúar 1935. Þeir urðu hins vegar báðir að gangast við "siðferðislegri og pólitískri ábyrgð" á aðgerðum stuðningsmanna sinna gegn flokknum og voru dæmdir til langrar fangelsisvistar.

Árið 1936 voru Kamenev og Zínovjev aftur ákærðir ásamt fleiri sakborningum, í þetta sinn fyrir samsæri og hryðjuverkastarfsemi á vegum Trotskíjs, sem hafði þá verið gerður útlægur. Meðal annars voru þeir sakaðir um að hafa lagt á ráðin um að myrða Stalín samkvæmt skipun Trotskíjs. Kamenev var þvingaður til að játa á sig glæpina og var tekinn af lífi af skotsveit þann 25. ágúst árið 1936.

Tilvísanir

Rússneskir byltingarmenn
Sovéskir stjórnmálamenn
Þjóðhöfðingjar rússneska sovétlýðveldisins

Lev Kamenev


Andrei Nasta () a fost un colonel român care a murit pe front în luptele din cel de-al Doilea Război Mondial. A fost înaintat post-mortem la gradul de general de brigadă.

A fost decorat post-mortem pe 17 octombrie 1941 cu Ordinul "Mihai Viteazul" cl. III-a "pentru curajul și spiritul de sacrificiu de care a dat dovadă în luptele Est Nistru și în special în luptele pentru cucerirea Odesei, unde fiind trimis în ziua de 31 August, pentru a informa asupra situației, ia personal conducerea acțiunii și pornind la atac în fruntea unui batalion, reușește să cucerească obiectivul pierdut, însă cade răpus de gloanțele inamicului".

Decorații
  Ordinul "Coroana României" în gradul de Comandor (8 iunie 1940)
  Ordinul Militar "Mihai Viteazul" clasa III-a (17 octombrie 1941)

Note

Nașteri în 1892
Decese în 1941
Generali români din Al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul Mihai Viteazul clasa III, cu spade, în Al Doilea Război Mondial

Andrei Nasta


Bishop College was a historically black college, founded in Marshall, Texas, United States, in 1881 by the Baptist Home Mission Society. It was intended to serve students in east Texas, where the majority of the black population lived at the time. In 1961 the administration moved the college into Dallas, Texas.  It closed in 1988.

In 2006 the president of Georgetown College in Georgetown, Kentucky reached out to Bishop College alumni, proposing to have them "adopt" his college as an alma mater. He offered scholarships to their descendants, with a chance to have their diploma read "Bishop College". This was part of an effort to increase minority enrollment at Georgetown.

History

The college was founded by the Baptist Home Mission Society in 1881 as the result of a movement to build a college for African-American Baptists. Nathan Bishop, who had been the superintendent of several major school systems in New England, started this effort. Baylor University President Rufus C. Burleson secured a pledge of $25,000 from Judge Bishop to start the college during a meeting of the National Baptist Education Society meeting in Philadelphia, Pennsylvania.

A committee of Baptist ministers from East Texas, where most African Americans then lived, selected a location in Marshall, on land belonging to the Holcomb Plantation, Wyalucing.

For the college's first several decades, Bishop's faculty and administration were staffed largely by European Americans. The first African American appointed as president was Joseph J. Rhoads, who started in 1929 and served through the Great Depression and World War II. During his presidency, Bishop phased out the high school preparatory programs associated with the college, which had operated to help students compensate for failures in public education. He emphasized the college's new two-year ministerial program.

During the 1930s and 1940s, the ministerial program was developed as the Lacy Kirk Williams Institute. It moved to Dallas when the college moved in 1961. The Lacy Kirk Williams Institute evolved into a week-long seminar which attracted well-known preachers including Jessie Jackson and Martin Luther King, Sr. in 1975. (source, Lloyd Thompson's dissertation for North Texas University, p 34–35)

In 1961, after receiving a grant from the Hoblitzelle Foundation, Bishop moved to a  campus in Dallas. It was able to attract more students there. In Dallas, enrollments increased, peaking at almost 2,000 students around 1970.

The college closed in 1988 after a financial scandal led to the revocation of its accreditation, and its eligibility to receive funds from charities such as the United Negro College Fund. Purchased in 1990 by Comer S. Cottrell, the campus is now used by Paul Quinn College.

In 2006, the president of Georgetown College in Georgetown, Kentucky proposed a plan to Bishop College alumni to make Georgetown their adopted alma mater. Georgetown offers scholarships to children or grandchildren of Bishop alumni or students nominated by Bishop alumni. Upon graduation, these students receive diplomas with the name and insignia of Bishop College. Georgetown president William H. Crouch Jr. hopes the program will help the college reach its goal of increasing minority enrollment to 25% by 2012.

Athletics
The Bishop athletic teams were called the Tigers. The college was a member of the National Association of Intercollegiate Athletics (NAIA), primarily competing as an NAIA Independent from 1965–66 to the school's closure in 1987–88. The Tigers previously competed in the Gulf Coast Athletic Conference (GCAC) from 1958–59 to 1964–65, and the South Central Athletic Conference from 1956–57 to 1957–58. They were also a founding member of the Southwestern Athletic Conference (SWAC) from 1920–21 to 1955–56, which is currently an NCAA Division I FCS athletic conference.

Notable alumni
Listed below is a list of select notable alumni, listed in alphabetical order by last name.

References

External links

 BISHOP COLLEGE R.I.P.?, D Magazine, Published 8.01.1987

Historically black universities and colleges in Texas
Universities and colleges established in 1881
1881 establishments in Texas
1988 disestablishments in Texas
Educational institutions disestablished in 1988
Defunct private universities and colleges in Texas

Bishop College


İncircik, Antalya ilinin Kumluca ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Antalya iline 103, Kumluca ilçesine 13 km. uzaklıktadır.

Nüfus

Kumluca'nın mahalleleri

İncircik, Kumluca


Abbey Road Studios (áður EMI Recording Studios) er upptökuver staðsett á 3 Abbey Road, St John's Wood, City of Westminster, Greater London í Englandi. Það var stofnað í nóvember 1931 af Gramophone Company, forveri breska tónlistarfyrirtækisins EMI, sem var eigandi þess þar til að Universal Music Group (UMG) tók yfir árið 2013. Þekktustu viðskiptavinirnir sem notuðu stúdíóið voru Bítlarnir, nánar tiltekið Studio Two rýmið. Árið 1976 var upptökuverið endurnefnt frá EMI í Abbey Road.

Tilvísanir

Bresk hljóðver

Abbey Road Studios


Perseus () ist eine Person der griechischen Mythologie.

Perseus ist ein Sohn des Nestor, bei Homer wird als seine Mutter Eurydike angegeben, in der Bibliotheke des Apollodor hingegen Anaxibia. Seine Geschwister sind Peisidike, Polykaste, Aretos, Stratichos, Peisistratos, Echephron, Antilochos und Thrasymedes.

Bei einem Kuhopfer zu Ehren des Gottes Poseidon ist er derjenige, der das Gefäß hält, in dem das Blut des Opfertiers aufgefangen wird.

Weblinks
 Perseus 2 im Greek Myth Index (englisch)

Anmerkungen

Person der griechischen Mythologie

Perseus (Sohn des Nestor)


Trine Hansen (født 19. februar 1973 i Ringsted) er en tidligere dansk roer. Hun roede primært singlesculler og vandt i denne bådtype blandt andet bronzemedalje ved de olympiske lege i 1996 og VM-guld i 1994. Hun stillede oprindeligt op for Sorø Roklub, med træner Gert Busk, men skiftede i 1997 til Roforeningen Kvik.

Allerede som ung var Trine Hansen et stort talent. Som 18-årig i 1991 vandt hun bronze ved junior-VM i singlesculler. Igennem det meste af 1990'erne var Trine Hansen helt suveræn på nationalt plan, og hun blev således otte år i træk danmarksmester i singlesculler (1992-1999). Som blot 19-årig kom hun med til OL 1992 i Barcelona, hvor hun var del af dobbeltfireren, der blev nummer otte blandt de ni deltagende både.

Trine Hansen var den første danske kvindelige roer, som vandt internationale medaljer på stribe i en årrække for dansk roning. Hun tilhørte i midten af 1990'erne den absolutte verdenselite.

I 1993 koncentrerede hun sig om singlesculleren, og efter en VM-bronze i 1993 nåede hun sit bedste resultat året efter i Indianapolis, hvor hun blev verdensmester. Hun tilhørte i midten af 1990'erne den absolutte verdenselite og fik blandt andet flere 1.- og 2.-pladser ved world cup-løb. I 1996 var hun derfor blandt favoritterne ved OL, og hun vandt også både sit indledende heat samt sin semifinale uden større problemer. I finalen måtte hun dog se sig besejret af hviderusseren Jekaterina Khodotovitj og canadieren Silken Laumann og vandt dermed bronze. Det sidste store internationale resultat opnåede Trine Hansen ved VM i 1997, hvor hun vandt sølv blot en bådspids fra endnu et verdensmesterskab. Guldet gik til den regerende olympiske mester i singlesculler 1996. Ved VM i Køln 1998 afsluttede hun karrieren i singlesculler med en femteplads.

I 1999 valgte hun at indstille sin elitekarriere for at koncentrere sig om sin civile karriere. Hun var på det tidspunkt elev på politiskolen.

Hun roede dog fortsat nogle år på lidt lavere plan. Trine Hansen deltog bl.a. ved VM i Kroatien 2000 i damernes firer sammen med Christina Rindom, Maria Wraa og Stine Petersen med en sjetteplads i finalen. Ved VM indendørs i Boston 2003 vandt hun bronze i klassen 30+.

I 2003 sluttede Trine Hansen af på robanerne på sin egen hjemmebane på Sorø Sø som dansk mester i 2 åres inrigger sammen med Ulla Jacobsen

Trine Hansen giftede sig i 2016 med Christian Jakobsen (Roskilde). Sammen har de døtrene Cecilie (2008) og Emilie (2010).

Referencer

Eksterne henvisninger

Roere fra Danmark
Medaljevindere fra Danmark ved sommer-OL 1996
Olympiske bronzemedaljevindere fra Danmark
Deltagere for Danmark ved sommer-OL 1992

Trine Hansen


Guidan Roumdji (auch: Guidan Roumji) ist eine Stadtgemeinde und der Hauptort des gleichnamigen Departements Guidan Roumdji in Niger.

Geographie

Lage und Gliederung

Guidan Roumdji liegt am Übergang der Großlandschaft Sudan zur Sahelzone und grenzt im Südwesten an den Nachbarstaat Nigeria. Beim Dorf Souloulou befindet sich ein Grenzübergang. Die Nachbargemeinden in Niger sind Bangui im Nordwesten, Dan-Goulbi im Norden, Chadakori im Nordosten und Guidan Sori im Südosten.

Die Gemeinde Guidan Roumdji besteht aus einem urbanen und einem ländlichen Gemeindegebiet. Das urbane Gemeindegebiet ist in die Stadtviertel Angoual Ali Roumdji, Angoual Roumdji, Camp de Garde, Cité Major, Gendarmerie (Résidence), Hôpital de District, Limantchi, Massalatchi, Nakori, Résidence, Sakaraoua und Zango gegliedert. Bei den Siedlungen im ländlichen Gemeindegebiet handelt es sich um 59 Dörfer, 102 Weiler und 10 Lager.

Die Forêt classée de Guidan Roumdji ist ein 2100 Hektar großes unter Naturschutz stehendes Waldgebiet im Gemeindegebiet von Guidan Roumdji. Die Unterschutzstellung erfolgte 1952.

Klima
In Guidan Roumdji herrscht trockenes Wüstenklima vor. Die Niederschlagsmessstation im Stadtzentrum wurde 1961 in Betrieb genommen.

Geschichte
Der Name Guidan Roumdji bedeutet "Haus des Metzgers". Ursprünglich handelte es sich um ein kleines Dorf von aus Nigeria stammenden Metzgern, die auf das heimliche Schlachten von gestohlenem Vieh spezialisiert waren. Die Stadt ist ein alter Marktort. Der erste Markt wurde noch in vorkolonialer Zeit geschaffen.

Guidan Roumdji wurde 1972 zur Hauptstadt des neugeschaffenen Arrondissements Guidan Roumdji, des späteren Departements gleichen Namens. Im Jahr 2002 wurde das Stadtgebiet um den umliegenden Kanton Guidan Roumdji erweitert.

Aus dem Nordwesten des Nachbarlands Nigeria flüchteten aufgrund der sich verschlechternden Sicherheitslage von April bis Juli 2019 mehr als 35.000 Menschen in die Departements Guidan Roumdji und Madarounfa in Niger. Im urbanen Gemeindegebiet von Guidan Roumdji kamen rund 3000 Flüchtlinge unter und im ländlichen Gemeindegebiet, unter anderem in den Dörfern Guidan Alkali und Kabra, rund 900 Flüchtlinge.

Bevölkerung
Bei der Volkszählung 2012 hatte die Gemeinde 95.791 Einwohner, die in 12.018 Haushalten lebten. Bei der Volkszählung 2001 betrug die Einwohnerzahl 63.599 in 8836 Haushalten.

Das urbane Gemeindegebiet hatte 17.525 Einwohner in 2322 Haushalten bei der Volkszählung 2012, 10.744 Einwohner in 1615 Haushalten bei der Volkszählung 2001 und 7039 Einwohner in 1067 Haushalten bei der Volkszählung 1988. Bei der Volkszählung 1977 waren es 3006 Einwohner.

In ethnischer Hinsicht ist die Gemeinde ein Siedlungsgebiet von Gobirawa, Fulbe, Tuareg und Azna. Die zentrale Verkehrssprache ist Hausa.

Politik und Justiz

Der Gemeinderat (conseil municipal) hat 23 gewählte Mitglieder. Mit den Kommunalwahlen 2020 sind die Sitze im Gemeinderat wie folgt verteilt: 11 PNDS-Tarayya, 5 MODEN-FA Lumana Africa, 2 MNSD-Nassara, 2 MPR-Jamhuriya, 1 ADEN-Karkara, 1 MPN-Kiishin Kassa und 1 PJP-Génération Doubara.

Jeweils ein traditioneller Ortsvorsteher (chef traditionnel) steht an der Spitze von 58 Dörfern im ländlichen Gemeindegebiet.

Die Stadt ist der Sitz eines Tribunal d'Instance, eines der landesweit 30 Zivilgerichte, die unterhalb der zehn Zivilgerichte der ersten Instanz (Tribunal de Grande Instance) stehen. Die Haftanstalt Guidan Roumdji hat eine Aufnahmekapazität von 300 Insassen.

Kultur und Sehenswürdigkeiten
In der Mitte des Marktplatzes am Rand des urbanen Zentrums von Guidan Roumdji steht eine in traditioneller Lehmbauweise errichtete Moschee. Die quadratische Grundfläche der Gesamtanlage ist 50 Quadratmeter groß und von einer einen Meter hohen Außenmauer umgeben. Zugänge sind in der Nord-, West- und Südmauer vorhanden. Die Moschee wird nur an Markttagen genutzt.

Wirtschaft und Infrastruktur

Wirtschaft

Die wirtschaftlichen Aktivitäten in Guidan Roumdji erstrecken sich auf Ackerbau, Viehzucht, Handel, Handwerk und Fischzucht. Angebaut werden Hirse, Sorghum, Bohnen, Sesam und Sauerampfer sowie – im Flussbett eines Trockentals und an dessen Ufern – Tomaten, Kürbisse, Honigmelonen, Fisolen, Wassermelonen und Mais. Die von allen Volksgruppen betriebene Viehzucht betrifft Rinder, Schafe, Ziegen und Kamele. Die Fischzucht und die mit traditionellen Methoden betriebene Imkerei sind wichtige Einkommensquellen.

In Guidan Roumdji wird ein Viehmarkt abgehalten. Der Markttag ist Sonntag. Der Handel ist vielfältig, wobei die vorrangigen Güter landwirtschaftliche Produkte, Produkte des verarbeitenden Gewerbes, Bekleidung und Gewürze darstellen. Die in der Stadt vorhandenen Handwerksbetriebe sind unter anderem Schmieden, Webereien und Töpfereien. Das staatliche Versorgungszentrum für landwirtschaftliche Betriebsmittel und Materialien (CAIMA) unterhält eine Verkaufsstelle im Stadtzentrum.

Gesundheit und Bildung
Im Stadtzentrum gibt es ein Distriktkrankenhaus und ein über ein eigenes Labor und eine Entbindungsstation verfügendes Gesundheitszentrum des Typs Centre de Santé Intégré (CSI). Weitere Gesundheitszentren dieses Typs, jedoch jeweils ohne eigenes Labor und Entbindungsstation, sind in den ländlichen Siedlungen Dan Tourké, El Kolta, Halbaoua Salifou, Karazomé und Souloulou vorhanden.

Allgemein bildende Schulen der Sekundarstufe sind der CEG Halbaoua, CEG FA Guidan Roumdji und der CES Guidan Roumdji. Das Kürzel CEG steht dabei für Collège d'Enseignement Général und das Kürzel CES für Collège d'Enseignement Secondaire. Als CEG FA wird ein Collège d'Enseignement Général des Typs Franco-Arabe bezeichnet, das einen Schwerpunkt auf die arabische zusätzlich zur französischen Sprache aufweist. Der Collège d'Enseignement Technique de Guidan Roumdji (CET Guidan Roumdji) ist eine technische Fachschule. Das Berufsausbildungszentrum Centre de Formation aux Métiers de Guidan Roumdji (CFM Guidan Roumdji) bietet Lehrgänge in familiärer Wirtschaft, Tischlerei und Metallbau an. Im urbanen Gemeindegebiet gibt es elf Grundschulen.

Verkehr

Die Stadt liegt an der Nationalstraße 1, die hier Teil der internationalen Fernstraße Dakar-N'Djamena-Highway ist.

Literatur

Weblinks

 Observations for location Guidan Roumdji. In: West African Bird DataBase (englisch).

Einzelnachweise

Ort in Niger
Maradi (Region)
Ort in Afrika

Guidan Roumdji


Irene Hervey (11 de julio de 1909 – 20 de diciembre de 1998) fue una actriz cinematográfica y televisiva de nacionalidad estadounidense.

Biografía

Carrera
Su verdadero nombre era Beulah Irene Herwick, y nació en Venice (Los Ángeles), California. Empezó su carrera artística tras ser presentada a un encargado de reparto de MGM. Tras una positiva prueba de pantalla firmó un contrato con el estudio, debutando en pantalla en el film de 1933 The Stranger's Return, interpretado por Lionel Barrymore. Hervey fue cedida por MGM para trabajar en varias películas ajenas al estudio, entre ellas la de United Artists El conde de Montecristo (1934) y The Girl Said No, estrenada por Grand National Films Inc..

En 1936 Hervey dejó MGM y entró en Universal Studios. Para esta compañía Hervey actuó en The League of Frightened Men (1937) y Destry Rides Again (1939), con Marlene Dietrich y James Stewart.

Sin embargo, en 1943 Hervey sufrió graves heridas como consecuencia de un accidente de tráfico, por lo que se vio forzada a retirarse de la interpretación durante un período de cinco años.

Últimos años
Hervey volvió a su trabajo de actriz en 1948, en el film Mickey, al cual siguió Mr. Peabody and the Mermaid. En los inicios de la década de 1950 empezó a actuar en el nuevo medio de la época, la televisión. A lo largo de los años cincuenta y los primeros sesenta, Hervey trabajó en varios shows televisivos, entre ellos Intriga en Hawái, Richard Diamond, Private Detective, y Peter Gunn. En 1965 consiguió un papel regular en The Young Marrieds, tras lo cual siguió un período como la Tía Meg en una serie de corta trayectoria, Honey West.

En 1969, Hervey fue nominada un Premio Emmy por su actuación en My Three Sons. Tras actuar en las películas Flor de cactus y Play Misty for Me (1971), esta última de Clint Eastwood, Hervey se retiró de la interpretación, entrando a trabajar en una agencia de viajes de Sherman Oaks, Los Ángeles. A pesar de ello, volvió brevemente en 1978 para hacer un papel en Charlie's Angels, y en 1981 hizo su último trabajo ante la pantalla en el telefilm Goliath Awaits.

Vida personal
En 1929 Hervey se casó con su primer marido, William Fenderson, con el que tuvo una hija, Gail, antes de divorciarse de él. En 1936 conoció y se casó con el actor Allan Jones, teniendo el matrimonio un hijo, el cantante Jack Jones. La pareja se divorció en 1957.

Irene Hervey falleció en 1998 a causa de un fallo cardiaco en Woodland Hills (Los Ángeles), California. Tenía 89 años de edad.

Por su contribución a la industria cinematográfica, a Hervey se le concedió una estrella en el Paseo de la Fama de Hollywood, en el 6338 de Hollywood Boulevard.

Filmografía

 The Stranger's Return (1933)
 Turn Back the Clock (Sin créditos, 1933)
 The Women in His Life (1933)
 Three on a Honeymoon (1934)
 Hollywood Party (Sin créditos, 1934)
 Let's Try Again (1934)
 El conde de Montecristo (1934)
 The Dude Ranger (1934)
 The Winning Ticket (El billete premiado) (1935)
 Motive for Revenge (1935)
 Honeymoon Limited (1935)
 Hard Rock Harrigan (1935)
 His Night Out (1935)
 Charlie Chan in Shanghai (1935)
 A Thrill for Thelma (1935)
 White Lies (1935)
 Miracle in the Sand, también titulada Three Godfathers (1936)
 Absolute Quiet (1936)
 Along Came Love (1936)
 Woman in Distress (1937)
 The League of Frightened Men (1937)
 The Lady Fights Back (1937)
 The Girl Said No (1937)
 Say It in French (1938)
 Society Smugglers (1938)
 East Side of Heaven (Al este del cielo) (1939)
 The House of Fear (1939)
 Missing Evidence (1939)

 Destry Rides Again (Arizona) (1939)
 Three Cheers for the Irish (1940)
 The Crooked Road (1940)
 The Boys from Syracuse (1940)
 San Francisco Docks (1940)
 Mr. Dynamite (1941)
 Bombay Clipper (1942)
 Frisco Lil (1942)
 Unseen Enemy (1942)
 Gang Busters (serial) (1942)
 Half Way to Shanghai (1942)
 Destination Unknown (1942)
 Night Monster (1942)
 Keeping Fit (1942)
 He's My Guy (1943)
 Studio Visit (Sin créditos, 1946)
 Mickey (1948)
 Mr. Peabody and the Mermaid (Domador de sirenas) (1948)
 The Lucky Stiff (1948)
 Manhandled (1949)
 Chicago Deadline (El misterio de una desconocida) (1949)
 A Cry in the Night (1956)
 Teenage Rebel (1956)
 Going Steady (1958)
 Crash Landing (1958)
 Flor de cactus (1969)
 Play Misty for Me (Escalofrío en la noche) (1971)

Televisión

 The Gulf Playhouse (1 episodio, 1952)
 The Pepsi-Cola Playhouse (1 episodio, 1953)
 The Public Defender (1 episodio, 1955)
 Lone Wolf (1 episodio)
 Climax! (1 episodio, 1955)
 Stage 7 (1 episodio, 1955)
 Studio 57 (2 episodios, 1955)
 Damon Runyon Theater (1 episodio, 1955)
 The Millionaire (1 episodio, 1956)
 Lux Video Theatre (2 episodios, 1956)
 Circus Boy (1 episodio, 1957)
 Panic! (1 episodio, 1957)
 Studio One (1 episodio, 1958)
 Playhouse 90 (1 episodio, 1959)
 Richard Diamond, Private Detective (1 episodio, 1959)
 The Ann Sothern Show (1 episodio, 1959)
 The Donna Reed Show (1 episodio, 1959)
 Bourbon Street Beat (1 episodio, 1960)
 Thriller (1 episodio, 1960)
 O'Conner's Ocean (1960)
 The Case of the Dangerous Robin (1 episodio, 1960)

 Follow the Sun (1 episodio, 1961)
 Peter Gunn (1 episodio, 1961)
 Shirley Temple's Storybook (1 episodio, 1961)
 Surfside 6 (1 episodio, 1961)
 Target: The Corruptors (1 episodio, 1962)
 Intriga en Hawái (2 episodios, 1961-1962)
 77 Sunset Strip (1 episodio, 1962)
 The Wide Country (1 episodio, 1962)
 Dr. Kildare (1 episodio, 1962)
 Perry Mason (3 episodios, 1958-1963)
 The Twilight Zone (1 episodio, 1964)
 Burke's Law (1 episodio, 1964)
 The Baileys of Balboa (1 episodio, 1964)
 The Young Marrieds (1964-1965)
 Honey West (11 episodios, 1965-1966)
 Ironside (1 episodio, 1968)
 The Mod Squad (1 episodio, 1968)
 My Three Sons (1 episodio, 1968)
 Mis adorables sobrinos (2 episodios, 1968-1970)
 Los ángeles de Charlie (1 episodio, 1978)
 Goliath Awaits (1981)

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Los Ángeles
Fallecidos en Los Ángeles
Actrices de televisión de Estados Unidos
Actrices de cine de Estados Unidos
Actrices de California
Fallecidos por insuficiencia cardíaca

Irene Hervey


Piskorovce este o comună slovacă, aflată în districtul Vranov nad Topľou din regiunea Prešov, pe malul râului . Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 122 de locuitori.

Istoric
Localitatea Piskorovce este atestată documentar din 1408.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Piskorovce


Kamil Grosicki (født 8. juni 1988 i Szczecin, Polen) er en polsk fodboldspiller, der spiller som midtbanespiller i Pogoń Szczecin.

Titler

 Polsk Pokalturnering: 2
 2007/08 med Legia Warszawa
 2009/10 med Jagiellonia Bialystok

 Polsk Super Cuppen: 1
 2010 med Jagiellonia Bialystok

Referencer

Eksterne henvisninger

 Kamil Grosicki på 90minut.pl

Fodboldspillere fra Polen
Deltagere ved det europæiske mesterskab i fodbold 2016
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022
Fodboldspillere fra Pogoń Szczecin
Fodboldspillere fra Legia Warszawa
Fodboldspillere fra FC Sion
Fodboldspillere fra Jagiellonia Bialystok
Fodboldspillere fra Stade Rennais FC
Fodboldspillere fra Hull City A.F.C.
Fodboldspillere fra West Bromwich Albion F.C.

Kamil Grosicki


Richie Rich je američka komedija iz 1994. Priča se vrti oko glavnog lika Richiea, a njega kao glavni glumac igra dječak Macaulay Culkin, javnosti poznat po ulogama u filmu Sam u kući i Sam u kući 2.

Radnja

Richard "Richie" Rich Jr. je najbogatiji dječak na svijetu. Njegov otac je milijarder i filantrop, Richard Rich st., a majka mu je Regina Rich. Njegov najbolji prijatelj je odani batler Herbert Cadbury, dok baš i nema prijatelja svojih godina. Kada ode na proslavu ponovnog otvorenja tvrtke "United Tool" vidi djecu kako igraju bejzbol. Međutim, njegov 'zaštitnik' Ferguson ga spriječi i oštro ga povuče, a Cadbury ga ukori govoreći "da će njemu trebati zaštita ako bude tako grub".

Richard ima i posebni tatalink koji može u 10 sekundi naći njegovog tatu gdje god da je. To je izumio genijalni znanstvenik, profesor Veleum, koji je izumio mnoge napredne stvari kao superjako ljepilo i robote. Jedan od vođa 'Rich Industries', opaki Laurence van Dough, želi preuzeti ogromno bogatstvo obitelji Rich pa kuje opasne planove uz pomoć Fergusona.

Obitelj Rich se sprema ići u Englesku u posjet kraljici. Cadbury predlaže Regini da Richie ostane kući u Chicagu, da se zabavi s prijateljima i odmori. Oni pristanu. Richie se sprijatelji sa skupinom od 5-6 djece i pokaže im svakakva čudesa (McDonalds, vlak smrti...). Vođa grupe je Gloria Pazinski. Glorijina majka Dianne i batler Cadbury se zbližavaju, makar Dianne smeta što je Cadbury zove madame.

Tijekom putovanja za Englesku Richard odlazi na wc i upotrijebi Veleumov izum koji otkriva u čemu se što nalazi ili od čega je građeno. Richard otkrije da je u misterioznom paketu bomba od trinitrotoluola i baci je kroz prozor nekoliko sekundi prije eksplozije. Međutim, bomba uništi dio aviona, pa Billion Dolar One padne u Atlantski ocean. Richard i Regina prežive i putuju na čamcu, no svi misle da su mrtvi. Zli Laurence van Dough stoga preuzme vodstvo nad korporacijom Rich i uvodi svoj režim. On želi zatvoriti United Tools, gdje rade mnogi ljudi, što naljuti Richieja koji želi pružiti otpor. Skrbnik Cadbury daje Richieju sva prava i on, kao jedini živući nasljednik obitelji Rich, preuzima poslovno carstvo.

Pošto je Laurenceu jako ograničena moć, on se želi dokopati mjesta vođe pa se želi riješiti batlera Cadburyja, koji je i 'zakuhao sve ovo'. Policija privede Cadburya pod sumnjom da je ubio Richarda i Reginu. Laurence je u njegovu sobu podmetnuo neke planove za bombu, a sumnja se da je ubojstvo počinila grupa zločinaca. Laurence planira ubiti Cadburya u zatvoru, ali tako da sve izgleda kao samoubojstvo. Richie posjeti Cadburya i da mu poseban Veleumov izum koji uzrokuje hrđanje i raspad željeza. Cadbury uništi rešetke i bježi iz zatvora, spašavajući se u zadnji čas. Njih dvojica odu u Glorijinu kuću. Cadbury i Dianne opet razgovaraju, a Richie koristi Glorijin kompjuter da se dočepa Tatalinka. Nažalost, Laurenceovi ljudi isključe Tatalink.

Laurence sazna za Cadburyjev bijeg. On i Ferguson napadnu profesora Veleuma. Žele da otvori trezor obitelji Rich gdje se skriva ogromno bogatstvo. Veleum mu kaže da je trezor zaštićen i da u njega mogu ući samo Richard ili Regina tako da kažu posebnu šifru. Laurence je nezadovoljan. Ferguson je isključio modem za Tatalink, a zatim obavijesti Laurencea da su Richard i Regina preživjeli.

Djeca, Dianne i Cadbury isplaniraju povratak u vilu Rich. Oni ometu stražare i Richie se ušulja u vilu. Otkrije da je njegov otac u vili. Laurence je oteo Richarda i Reginu te ih je vezao za krevet. Želi se dočepati obiteljskog trezora. On i Ferguson utrpaju djecu u kavez. Veleum postavi zamku pomoću ljepila i Laurence se zaljepi, a Ferguson je izbjegne; Veleum kontrolira robopčelu koja se zabije u Fergusona. Ferguson svojim tijelom pritisne gumb za oslobođenje - djeca su slobodna.

Tada Laurence i bračni par Rich odu do planine Mount Rich, s kipovima Regine, Richarda i Richieja. Tamo je skriven trezor. Međutim, Laurence otkrije da su tamo samo bezvrijedne stare stvari, kao klaviri, šalice, ormari i sl. Želi novac ili zlato. Richard govori da su novci u dionicama i kućama, te da ga nema baš mnogo. Šokirani Laurence ih odluči ubiti i sprema se pucati u njih, no dođe Richie. Laurence ga nacilja pištoljem i puca. Metak pogodi Richieja, ali mu ne naudi - jer nosi Veleumovo odijelo koje metak ne može probiti. Richovi se pokušaju spasiti kada bivaju napadnuti od strane Fergusona. Cadbury iskoristi laser da razoruža Fergusona i u zadnji tren napadne Laurencea. Richard odluči otpustiti Laurencea i udari ga.

Na kraju filma Richie igra bejzbol s prijateljima. Laurence i Ferguson rade u vrtu, nisu u zatvoru nego na dobrotvornom radu. Richard i Regina komentiraju kako je Richie sada doista najbogatiji dječak na svijetu, jer ima jednu od rijetkih stvari koje novac ne može kupiti: prijatelje.

Glumci

Richie Rich = Macaulay Culkin

Laurence van Dough = John Larroquette

Herbert A.R. Cadbury = Jonathan Hyde

Richard Rich = Edward Herrmann

Regina Rich = Christine Ebersole

Profesor Veleum (Keenbean) = Mike McShane

Ferguson = Chelcie Ross

Gloria Pazinski = Stephi Lineburg

Dianne Pazinski = Mariangela Pino

Omar = Joel Robinson

Pee Wee = Jonathan Hilario

Učitelj ekonomije = Ben Stein

Mali Richie = Rory Culkin

Reggie Jackson i Claudia Schiffer glume sami sebe.

To je glavna postava. Postoje i neki sporedni likovi, ali ne s dovoljno važnom ulogom (tv voditelj, policajac...)

Napomena

Omar i Pee Wee su Richiejevi prijatelji koji se druže s njim i Glorijom. Omar je vrlo ljubazan.

Zanimljivosti

Film je zaradio 38 mil. dolara (proračun 40 milijuna).

Postoji i nastavak filma snimljen 1998.

Poveznice

Richie Rich (lik)

Obitelj Rich

Richie Rich 2

Izvori

Američki filmovi
Filmovi 1990-ih
Humoristični dramski filmovi

Richie Rich


Stade de la Vallée du Cher Fransa'nın Tours şehrinde 1978 yılında çok amaçlı olarak inşa edilen bir stadyum.

Stadyumda çoğunlukla futbol müsabakaları yapılmaktadır. Fransa'nın Tours FC takımının maçlarını yaptığı stadyum, 13.800 seyirci kapasitelidir.

Fransa'daki stadyumlar
Tours
Tours FC

Cher Vadisi Stadyumu


Crkva Gospe od Griblja, zaštićeno kulturno dobro u Šibeniku.

Opis dobra
Crkva Gospe od Griblje se nalazi u blizini gradskog groblja Kvanj u Šibeniku. Pravilno je orijentirana. Jednobrodna je s pravokutnom apsidom. U apsidi je ostao sačuvan prelomljeni gotički svod koji se oslanja na jednostavne poluimposte. Građena je od kamena, izvana žbukana. Brod je pokriven drvenom krovnom konstrukcijom s otvorenim krovištem. Na pročelju se nalaze romanička vrata s lučnim završetkom. Na južnom zidu su gotička vrata sa šiljatim lučnim završetkom. Apsida ima uski pravokutni prozor romaničkih karakteristika. Crkva ima obilježja romaničkog i gotičkog stila i može se datirati u 13. ili 14. stoljeće.

Zaštita
Pod oznakom Z-2551 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificiranog kao sakralna graditeljska baština.

Izvori

Katoličke crkve u Šibeniku
Zaštićene sakralne građevine u Šibensko-kninskoj županiji

Crkva Gospe od Griblja u Šibeniku