Antonio Francesco Gramsci (22 Ocak 1891, Sardinya - 27 Nisan 1937, Roma), İtalyan düşünür, siyasetçi ve sosyalist kuramcı.

İtalyan Komünist Partisi'nin kurucu üyelerinden ve bir dönem lideriliğini yapmış olan Gramsci, aynı zamanda Benito Mussolini ve faşizmin sert bir eleştirmeniydi, bu sebepten 1926'da hapsedildi ve kalan hayatını 1937'deki ölümüne kadar hapiste geçirdi. Marksist literatüre katkısı ana olarak hegemonya, sivil toplum, altyapı-üstyapı ilişkileri, toplumda aydınların işlevi üzerindedir. Devlet teorisi üzerine özgün görüşler ileri sürmüş, başta Althusser olmak üzere birçok Marksist kuramcıyı derinden etkilemiş, görüşleri Batı Marksizm'inin temellerini oluşturmuştur.

Yaşamı

Erken dönem
Gramsci İtalya'da Sardunya adası'nda bulunan Ales'te doğdu. Alt düzey bir memur olan Francesco Gramsci'nin yedi oğlundan biriydi. Babasının ailesi Güney İtalya'ya 15. ve 16. yüzyıllarda göçetmiş Arnavut kökenli bir topluluk olan Arbëreshë'lerdendi. Arnavut kökenleri nedeniyle, Gramsci soyadının bir Arnavut kasabası Grameç ile ilişkili olduğu düşünülmektedir. Mali zorluklar ve Francesco Gramsci'nin polisle sorunları aileyi Sardunya'da birkaç kasaba değiştirmeye zorladı, sonunda Ghilarza'ya yerleştiler.

Francesco Gramsci, 1898'de zimmetine para geçirmekten tutuklandı ve hapsedildi. Bu durum, Antonio Gramsci'nin okulu terk etmesine ve 1904'te babasının serbest bırakılışına dek çeşitli işlerde çalışmasına neden oldu. Antonio Gramsci'nin sağlık sorunları o zamanlarda başladı: bir çocukluk kazası yüzünden omurilik bozuk oluşumu onu kambur ve azgelişmiş bıraktı. Yaşamı boyunca onu izleyecek dahili hastalıklar da o dönemde başladı.

Gramsci, orta okulu Cagliari'de tamamladı. Cagliari'de, eski bir asker olan ve İtalya'da görev yaptığı sırada militan sosyalist olan büyük ağabeyi Gennaro ile birlikte kaldı. Ancak, o zamanlar Gramsci sosyalizme sempati duymuyordu. Daha çok; gittikçe yoksullaşan, bu yoksulullaşmanın nedenlerini hızla sanayileşen Kuzey İtalya'nın öncelik tanınmasıyla ihmal edilişlerine bağlayan Sardunyalı köylü ve madencilerin acıları ile ilgileniyordu. Kuzeye duyulan bu tepki sonucunda Sardunya milliyetçiliği eğilimleri gösteriyordu.

Torino

Parlak bir öğrenci olan Gramsci, 1911'de Torino Üniversitesi'nde okuyabilmesini sağlayacak bir burs kazandı. Sınava gelecekte mücadele arkadaşı olacak Palmiro Togliatti ile birlikte girmişti. Torino'da edebiyat okudu, dilbilime yakın ilgi duydu. Gramsci geldiğinde Torino bir sanayileşme sürecinden geçiyor, Fiat ve Lancia fabrikaları fakir bölgelerden işçi yapmak için insan taşıyordu. Bu dönemde sendikalar kuruldu ve sınıfsal toplumsal çelişkiler görünür olmaya başladı. Gramsci bu gelişmelerin içinde yer aldı. Sosyalist çevrelerle iletişimde olmasıyla birlikte, büyüyüp yetiştiği Sardunya kültürü ile etkileşimini devam ettirmesini sağlayacak Sardunyalı göçmenlerle de görüşüyordu. Dünya görüşü bu ortamda; Sardunya'da edindiği daha önceki deneyimler ile birlikte İtalya'daki çevresiyle şekillendi. 1913 sonlarında İtalya Sosyalist Partisi'ne katıldı.

Akademik çalışmalarında yetenekli olmasına rağmen, artan siyasi bağlantıları yanında mali sorunlar ve zayıf bünyesi nedeniyle 1915 başlarında eğitimini bıraktı. Eğitimi sırasında yoğun bir tarih ve felsefe bilgisi edindi. Üniversitede Antonio Labriola, Rodolfo Mondolfo, Giovanni Gentile'nin ve en önemlisi, zamanının en saygı duyulan aydını olan Benedetto Croce'nin fikirleriyle tanıştı. Bu düşünürler Labriola'nın "praksis felsefesi" ("philosophy of praxis") adını verdiği bir tür Hegelci Marksizm'i benimsemişlerdi. Gramsci bu terimi daha sonra hapishanede yazdığı yazıları sansürden geçirebilmek için sık sık kullanmasına rağmen, bu düşünce akımına karşı ilişkileri kariyeri boyunca hep belirsiz kalacaktı.

1914'ten sonra Il Grido del Popolo gibi sosyalist gazetelerdeki yazıları ona dikkate değer bir gazeteci olarak ün kazandırdı. 1916'da Sosyalist Parti resmi yayın organı Avanti!'nin Piedmont baskısının eş-editörü oldu. Açıklıkla yazan verimli bir siyaset kuramı yazarı olarak Gramsci, Torino sosyal ve siyasi yaşamını tüm yönleriyle yazan görkemli bir yorumcu olduğunu kanıtladı.

Gramsci aynı zamanda Torino işçilerinin eğitimi ve örgütlenmesiyle ilgileniyordu. 1916'da ilk kez topluluk karşısında konuşmalar yaptı ve Romain Rolland, Fransız Devrimi, Paris Komünü ve kadınların kurtuluşu gibi konulara değindi. 1917 Ağustos devrimci ayaklanmalarının ardından Sosyalist Parti liderlerinin tutuklanmasıyla Gramsci parti Geçici Komitesine seçildi ve Il Grido del Popolo editörü oldu. Böylece, Torino'da sosyalist liderlerden biri haline geldi.

Nisan 1919'da Togliatti, Angelo Tasca ve Umberto Terracini ile birlikte, haftalık gazete L'Ordine Nuovo'yu çıkardılar. Aynı yıl Ekim ayında, birçok hizibe bölünmüş olmasına rağmen Sosyalist Parti büyük çoğunlukla 3. Enternasyonal'e katıldı. L'Ordine Nuovo grubu Lenin tarafından Bolşevikler'e en yakın grup olarak görülüyordu ve aşırı sol Amadeo Bordiga'nın anti-parlamenter programına karşı Lenin'in desteğini almıştı. Parti içi geçerli pek çok taktik arasında, Gramsci grubu temel olarak işçi konseyleri savunusuyla öne çıkıyordu. Bu konseyler, 1919 ve 1920 Torino büyük grevleri sırasında kendiliğinden ortaya çıkmışlardı. Gramsci için bu konseyler, üretimi örgütleme görevinin yönetimini sağlayabilecek uygun araçlardı. Lenin'in "Bütün İktidar Sovyetlere" siyasetiyle aynı konumda olduğuna inanmasına rağmen, Bordiga tarafından Georges Sorel ve Daniel DeLeon fikirleriyle etkilenmiş sendikalist bir eğilim olarak suçlandı. Torino işçilerinin 1920 ilkbaharında yenilgisiyle, Gramsci konseylerin savunusunda hemen hemen tek başına kalmıştı.

İKP'nin Kuruluşu

İşçi konseylerinin ulusal bir harekete dönüşümde başarısızlığı Gramsci'yi Leninist anlamda bir Komünist Parti'nin gerekliliğine inandırdı. L'Ordino Nuovo etrafındaki grup, İtalyan Sosyalist Partisi'nin merkezci önderliği aleyhinde söylemlerde bulundu ve Bordiga'nın "çekimser" hizbiyle ittifak yaptı. Bu gelişmelerin sonucunda, İtalyan Komünist Partisi 21 Ocak 1921'de Livorno kentinde kuruldu. Gramsci, Bordiga'nın yardımcısı oldu. Bordiga'nın disiplin vurgusu, merkeziyetçilik ve saflık ilkeleri parti programında Bordiga'nın liderliği yitirdiği 1924'e dek egemen oldu.

1922'de Gramsci yeni partinin bir temsilcisi olarak Rusya'ya gitti. Rusya'da daha sonra evleneceği viyolonselist Giulia Schucht ile tanıştı.

Rusya görevi İtalya'da Faşizm'in gelişine rastladı ve Gramsci, İKP önderliğinin isteklerinin aksine, faşizme karşı sol partilerin birleşik cephesini güçlendirme talimatlarıyla geri döndü. Böyle bir cephenin merkezinde İKP olacak ve bu vasıtayla Moskova bütün sol güçleri kontrol edecekti. Ancak diğerleri bu olası üstünlüğe karşı çıktılar. Sosyalistlerin İtalya'da belli bir geleneği vardı; ancak Komünist Parti oldukça genç bir partiydi ve oldukça radikal görünüyordu. Pek çok kişi, komünistlerce yönlendirilen bir koalisyonun siyasi tartışmalara uzak kalacağı ve bunun bir izolasyona yol açacağını savunuyordu.

1924'te Gramsci İKP başkanı oldu. Venedik seçimlerinde milletvekilli seçildi. Partinin resmi gazetesi L'Unita'yı (Birlik) örgütlemeye başladı. O sırada kendisi Roma'da yaşarken ailesi Moskova'da idi. Ocak 1926 Lyons Kongresi'nde Gramsci'nin İtalya'da demokrasiyi yeniden inşa için birleşik cephe çağrısı tezleri İKP tarafından kabul edildi.

1926'da Bolşevik parti içinde Stalin'in manevraları Gramsci'yi Komintern'e bir mektup yazmaya yöneltti. Bu mektupta Trotsky önderliğindeki muhalefeti eleştiriyor, ayrıca liderin bazı olası yanlışlıklarının da altını çiziyordu. Togliatti parti temsilcisi olarak Moskova'daydı, mektubu okudu ve göndermemeye karar verdi. Bu Gramsci ile Togliatti arasında hiçbir zaman çözüme kavuşmayacak zorlu bir çatışmaya neden oldu.

Hapsediliş

9 Kasım 1926'da Faşist hükûmet Mussolini'nin yaşamına kasteden bir saldırıyı gerekçe göstererek olağanüstü hâl yasalarını yürürlüğe koydu. Gramsci, milletvekili dokunulmazlığına rağmen tutuklandı ve ünlü Roma hapishanesi Regina Coeli'ye götürüldü. Davasında Gramsci'nin savcısı ünlü "Yirmi yıl bu beynin işlemesini durdurmalıyız" ifadesini kullandı. 5 yıl (uzak Ustica adasında) alıkonulma cezası aldı; ertesi yıl 20 yıl hapis cezasına (Bari yakınlarında, Turi'de) çarptırıldı. Yeni yaşam şartları sağlık problemlerini arttırdı, çok az yardım görebileceği tek kişilik bir hücreye kondu. 1932'de İtalya ile Sovyetler Birliği arasında yapılması planlanan Gramsci'yi de etkileyecek siyasi mahkûmların değişimi girişimi sonuçsuz kaldı. 1934'te sağlığı ağır şekilde kötüleşti ve Civitavecchia, Formia ve Roma hastanelerine gittikten sonra şartlı olarak özgür bırakıldı. Özgürlüğüne kavuştuktan kısa bir süre sonra 46 yaşında Roma'da öldü; orada Protestan Mezarlığı'na gömüldü.

Düşüncesi

Gramsci, özellikle Batı Marksizmi'nin temel düşünürlerinden birisi olarak, 20. yüzyılın en önemli Marksist kuramcılarından olarak kabul edilmektedir. Gramsci hapiste olduğu sürece 30'dan fazla defter ve toplam 3000 sayfa tarih ve analiz yazısı yazdı. Bu yazılar Hapishane Defterleri olarak adlandırıldı. Hapishane Defterleri, Gramsci'nin İtalya tarihini ve milliyetçiliğinin izlerini sürerken aynı zamanda Marksist kuram, eleştirel kuram (critical theory) ve kendi adıyla anılan eğitim kuramıyla ilgili bazı düşüncelerini de içerir. Ele aldığı temel konular:

 Kapitalist devleti inşa aracı olarak hegemonya,
 İşçi sınıfı içinde entelektüellerinin çıkabilmesine yol açabilmek için, halk işçi eğitimi gereksinimi,
 Egemenliğin doğrudan ya da zor yoluyla gerçekleştiği siyasi toplum (polis, ordu, yasal sistem, vb.), ile egemenliğin ideoloji ya da rıza yoluyla gerçekleştiği sivil toplum (aile, eğitim sistemi, sendikalar, vb) ayrımı,
 'Mutlak tarihçilik',
 Ekonomik determinizm eleştirisi,
 Felsefi maddecilik eleştirisi.

Hegemonya

Hegemonya daha önceden Lenin gibi Marksistlerce kullanılan demokratik bir devrimde işçi sınıfının önderliğini belirten bir kavramdı, fakat Gramsci tarafından Ortodoks Marksizm'in öngördüğü 'kaçınılmaz' sosyalist devrimin 20. yüzyıl başlarında niçin olmadığını açıklayan keskin bir analiz ile geliştirildi. Gramsci'ye göre hegemonya; eğitim, kilise, politik partiler, sendikalar, gibi rızanın kaynağını oluşturan "özel kurumlar"a özerklik alanı tanıyan, dayanıklı ve bağımsız sivil topluma dayanmaktadır

Kapitalizm, öyle görünüyordu ki, her zaman olduğundan bile güçlü durumdaydı. Kapitalizm Gramsci'ye göre salt şiddet, siyasi ve ekonomik zor yoluyla değil aynı zamanda ideolojik olarak burjuva değerlerinin herkesin 'ortak düşüncesi' haline geldiği egemen kültür yoluyla da yönetiyordu. Böylece bir uzlaşma kültürü gelişiyor ve işçi sınıfındaki kişiler kendi iyiliklerini burjuvazinin iyiliğiyle özdeşleştiriyor, karşı çıkmak bir yana statüko-mevcut durumun devamına yardımcı oluyorlardı.

İşçi sınıfının kendi öz kültürünü geliştirmeye gereksinimi vardı. Böylece burjuva değerlerinin toplum için 'doğal' ya da 'normal' değerleri temsil ettiği kanısı yıkılacak ve ezilen ve aydın sınıfları proletarya davasına çekecekti. Lenin'e göre kültür siyasi amaçlara 'yardımcı' idi; ancak Gramsci için iktidarın temeliydi ve ilk olarak kültürel egemenlik elde edilmeliydi. Gramsci'nin görüşüne göre, modern koşullarda kazanmak isteyen sınıf, entelektüel ve ahlaki önderliği ele almalı, değişik güçlerle ittifak ve uzlaşmalar gerçekleştirmek için kendi dar 'ekonomik-toplu' çıkarlarının ötesinde davranmalıydı. O, bu sosyal güçlerin birliğine Georges Sorel'den aldığı bir terimle 'tarihsel blok' dedi. Bu blok belli bir sosyal düzen için rızanın altyapısını oluşturur. Baskın sınıfın kurumlar, sosyal ilişkiler ve düşünceler bağı yoluyla egemenliğini (hegemonyasını) yeniden ve yeniden üretir. Gramsci, altyapı ilişkilerini sürdüren ve parçalayan bir üstyapının önemini vurgulayan bir kuram geliştirdi.

Gramsci Batı'da burjuva kültürel değerlerinin Hristiyanlıkla bağı olduğunu belirtti, bu nedenle egemen kültüre karşı polemiklerinin çoğu dini norm ve değerlere ilişkindi. İnsanların bilinçlerindeki Roma Katolikliği gücü ve Kilisenin eğitilmişlerin dini ile daha az eğitilmişlerin arasında gittikçe büyüyen aşırı uçurumun giderilmesi için çabası onu etkilemişti. Rönesans hümanizmindeki dinin saf entelektüel eleştirisini Reformasyonun kitlelere yansıyan elementleriyle birleştirmenin Marksizmin görevi olduğuna inanıyordu. Gramsci'ye göre, Marksizm ancak halkın ruhani ihtiyaçlarını karşılarsa dinin yerini alabilecekti ve bunu başarmak için onların yaşadığı deneyimin ifadesi olarak dini tanımak zorundaydı.

Aydınlar ve Eğitim
Gramsci aydınların toplumdaki rolü sorununa düşüncesinde çok ağırlık verdi. Bütün insanlar aydındır, herkes entelektüel ve akılcı yeteneklere sahiptir; ancak herkes aydınların sosyal işlevini yapamaz, deyişi ünlüdür. Modern aydınların sadece konuşmacılar olmadıklarını, fakat eğitim ve medya gibi ideolojik aygıtlarla toplum inşasına ve egemenlik üretilmesine yardımcı olan yöneticiler ve düzenleyiciler olduğunu iddia etti. Daha da öte, (yanlış olarak) kendini toplumdan ayrı bir sınıf gibi gören 'geleneksel' aydınlar ile her sınıfın kendi safları arasından 'organik' olarak ürettiği düşünce grupları arasında ayrım yaptı. Böyle 'organik' aydınlar sadece sosyal hayatı bilimsel kurallara uygun tanımlamazlar, daha çok kitlelerin kendilerinin ifade edemediği duygular ve deneyimleri kültür dili yoluyla seslendirirler. İşçi sınıfı kültürü yaratma ihtiyacı Gramsci'nin işçi sınıfı aydınları geliştirecek bir tür eğitim çağrısıyla ilişkilidir. Bu aydınlar sadece Marksist ideolojiyi proletaryasız tanıtmakla kalmayacaklar, fakat daha çok kitleler içinde zaten var olan düşünsel etkinliğin mevcut durumu eleştirisini yaparak yenileyecekler de. Gramsci'nin bu amaçlarla eğitim sistemi ile ilgili düşünceleri, sonraki onyıllarda Brezilyalı Paulo Freire'nin kuramlaştırdığı ve çalıştığı eleştirel pedagoji (critical pedagogy) ve halk eğitimi (popular education) tasarımı ile örtüşmektedir. Bu nedenle, yetişkin ve halk eğitiminin partizanları Gramsci'yi günümüzde de önemli bir ses olarak görürler.

Devlet ve Sivil Toplum
Gramsci'nin egemenlik (hegemonya) düşüncesi onun kapitalist devlet kavramıyla bağıntılıdır, onun zor artı rıza ile hükmettiğini öne sürer. Devlet dar hükûmet anlamıyla anlaşılmamalıdır; bunun yerine, siyasi kurumlar ve yasal anayasal denetim arenası olan 'siyasi toplum' ile genelde 'özel' ya da 'devlet-dışında' bir alan olarak görülen 'sivil toplum' arasında bölümlendirir. İlki zorlama alemidir ve ikincisi ise razı olma (rıza). Bununla birlikte, bölünmenin sadece kavramsal olduğunu ve ikisinin gerçekte çoğu zaman çakıştığını vurgular.

Gramsci modern kapitalizm altında, burjuvazi ekonomik denetimini, sivil toplum içindeki sendikaların ve kitlesel siyasi partilerin siyasi alanda belli taleplerinin karşılanmasına izin vererek sağlar. Böylelikle, burjuvazi, yakın ekonomik çıkarlarının ötesine geçerek ve egemenlik biçimlerinin değişimine olanak vererek, 'pasif devrim' işine girer. Gramsci bu hareketleri reformizm ve faşizm olarak konumlandırır, Frederic Taylor ve Henry Ford'un 'bilimsel yönetim' ve 'montaj bandı' gibi yöntemleri de bunun örnekleridir.

Machiavelli'den alıntılayarak, 'Modern Prens'in (devrimci parti) işçi sınıfının organik aydınlar yetiştirmeyi ve sivil toplum içinde alternatif egemenlik (hegemonya) sağlayacak kuvveti olduğunu ileri sürer. Modern sivil toplumun karmaşık yapısı burjuva egemenliğini altedecek ve sosyalizme götürecek yegane taktiği 'durum savaşı' (siper savaşına benzer) olduğu anlamına gelir; Bolşeviklerce yürütülen 'eylem savaşı' (ya da cepheden saldırı) Çar Rusyası'nda bulunan 'başlangıç' sivil toplumuna özgü daha doğru bir stratejiydi.

Bu ikisi arasındaki çizgilerin bulanık olabileceği iddiasını taşımasına rağmen Gramsci, Jakobenler ve Faşistler tarafından yapıldığı gibi, siyasi toplumu sivil toplumla özdeşleştirme sonucu ortaya çıkan devlet-tapınmasına karşı uyarmaktadır. Proletaryanın tarihi görevinin bir 'düzenlenmiş toplum' yaratmak olduğuna inanır ve 'devletin yok oluşu'nu, sivil toplumun kendini düzenleme yeteneğinin tümüyle gelişimi olarak tanımlar.

Tarihsellik
Gramsci, erken dönem Marks'ı gibi, tarihçiliğin kuvvetli bir taraftarıydı. Onun görüşüne göre, bütün anlam, insanın pratik etkinliği ('praxis') ile bir parçası olduğu "nesnel" tarihi ve sosyal süreçler arası ilişkiden kaynaklanıyordu. Düşünceler toplumsal ve tarihi içerikleri dışında, işlev ve kökenlerinden ayrı anlaşılamazlar. Dünya ile ilgili bilgilerimizi düzenlediğimiz kavramlar temelde bizim şeylerle olan ilişkilerimizle şekillenmez, aksine bu kavramları kullananların toplumsal ilişkileriyle şekillenir. Sonuçta, "insan doğası" gibi değişmeyen bir şey yoktur, oysa tarihsel olarak değişiklik gösteren böyle bir düşünce vardır. Daha da öte, felsefe ve bilim insandan bağımsız bir gerçekliği "yansıtmazlar", yalnızca aslında verili bir tarihi durumun gerçek gelişme eğilimini ifade ettikleri kadar "doğru" olurlar.

Marksistlerin büyük çoğunluğu ortak olarak şuna inanırlar: doğru ne zaman ve nerede bilinirse bilinsin doğrudur ve bilimsel bilgi (Marksizm buna dahil) doğrunun güncel anlamda ilerlemesiyle tarihsel olarak çoğalır ve bu nedenle üst yapının aldatıcı alemine ait değildirler. Buna karşın Gramsci'ye göre, Marksizm toplumsal pragmatik anlamda "doğru"dur, yani proletaryanın sınıf bilincini seslendirmekle, kendi zamanlarının "doğru"sunu diğer kuramlardan çok daha iyi ifade etmiştir. Bu anti-bilimsel ve anti-pozitivist duruş, Benedetto Croce'nin etkisi nedeniyleydi. Bununla birlikte, Gramsci bir "mutlak tarihçilik" yandaşıydı; bu Hegelci ve Croce'nin idealist tınılı düşünce ve tarihi "kader"e metafizik sentez yapma eğiliminden ayrılıyordu. Gramsci doğrunun tarihi yorumunun, relativizmin bir biçimi olduğu suçlamalarını reddetmiştir.

"Ekonomizm" Eleştirisi
"Kapital'e karşı devrim" (The Revolution against Das Kapital) adlı hapis öncesi ünlü makalesinde Gramsci, Rusya Ekim Devrimi'nin, sosyalist devrimin kapitalist güçler üretiminin tam gelişimini beklemek zorunda olduğu düşüncesini geçersiz kıldığını ileri sürdü. Bu onun, Marksizmin deterministik bir felsefe olmadığı görüşünü yansıtıyordu. Üretim ilişkilerinde nedensel "öncelik" (primacy) ilkesinin, Marksizm'deki bir yanlış anlaşılma olduğuna inanıyordu. Hem ekonomik hem de kültürel değişimler "temel tarihi süreçlerin" ifadesidirler ve hangi alanın diğerinden öncelik taşıdığı yanıtlanması zordur. İşçi hareketinin ilk yıllarında yaygın olan kaderci anlayış, yani "tarih yasaları"na göre kaçınılmaz olarak zafere ulaşılacağı, Gramsci'nin görüşüyle, savunma eylemlerine zorlanmış baskı altındaki bir sınıfın tarihsel koşullarının bir ürünüydü ve işçi sınıfı inisiyatifi ele almaya hazır hale gelir gelmez bir engel olduğundan bırakılmalıydı. Marksizm "pratik felsefesi" olduğundan, toplumsal değişim nesnesi olarak görünmez "tarihi yasalar"a yaslanılamazdı. Tarih insan pratiğine yapılır ve o nedenle insan isteği içerir. Herhangi bir verili durumda, bununla birlikte, istek-gücüyle tek başına istenilen hiçbir şey elde edilemez: işçi sınıfı bilinci eylem için gerekli gelişme aşamasına ulaştığında, isteğe bağlı değiştirilemeyecek tarihi koşullarla yüz yüze gelecektir. Bunlarla birlikte, sonuçta birçok olası gelişmeden hangisinin gerçekleşeceği tarihi kaçınılmazlıkla önceden belirli değildir.

Maddecilik Eleştirisi
İnsan tarihi ve ortak pratiğin (praxis) herhangi bir felsefi sorunun anlamlı olup olmadığını belirlediği inanışıyla, Gramsci görüşleri, kendisi bunu açıkça ifade etmese de, metafizik maddecilik ve Engels ve Lenin'ce geliştirilen kavrama 'kopya' algı (perception) kuramına zıddı. Ona göre Marksizm kendi içinde ve kendisi için olan, insanlıktan bağımsız bir gerçeklikle uğraşmaz. İnsan tarihi ve insan pratiği dışında bir nesnel evren kavramı, ona göre, Tanrı inanışına benzerdi: hiçbir nesnellik olamazdı; ancak yalnızca gelecek komünist toplumunda kurulabilecek evrensel bir ortaköznellik (intersubjectivity) olabilirdi. Doğal tarih böylece sadece insan tarihiyle bağıntılı olarak anlamlıydı. Onun görüşüne göre, felsefi maddecilik, aynı ilkel ortak anlayış gibi, eleştirel düşünce yokluğunun sonucuydu ve Lenin'in iddia ettiği gibi, dini boşinanların karşısındadır denilemezdi. Bunun aksine, Gramsci Marksizm'in bu tartışmalı ham kaba biçimini sorun etti: proletaryanın bağımsız bir sınıf olarak durumu kendi felsefesi olan Marksizmi, çoğu kez halk boşananları ve ortak inançları şeklinde ifade edilebilmektedir anlamına gelir. Bununla birlikte, eğitimli sınıfların ideolojilerine etkili şekilde karşı çıkılmalı, böylece Marksistler felsefelerini daha karmaşık bir tarzda sunmalı ve karşıtlarının görüşlerini gerçekten anlamaya çalışmalıdır...

Etkisi
Gramsci düşüncesi örgütlü soldan çıkmakla birlikte çağdaş akademik tartışmalarda, kültürel araştırmalar ve eleştirel kuram (critical theory) ile ilgili önemli bir kişilik haline gelmiştir. Merkez ve sağdan siyasi kuramcılar da onun görüşlerinden yararlanmışlardır; örneğin onun egemenlik (hegemonya) düşüncesine yaygınlıkla atıf yapılmıştır. Etkisi özellikle çağdaş siyasi bilim içinde güçlüdür, yeni-liberal düşünceli siyasi seçkinler arasında öndegelmesi, Yeni-gramscicilik biçimindedir. Çalışmaları aynı zamanda aydınların popüler kültür tartışmalarını ve bilimsel popüler kültür etütlerini çok ağırlıklı etkilemiştir.

Onunla ilgili eleştiriler onu, siyasi doğruluk (political correctness) gibi en son akademik tartışmalarda yansıyan düşünceler yoluyla iktidar mücadelesi tasarımını beslediği ile suçlarlar. Bu düşüncelere Gramscici yaklaşımın, bu tartışmalara yansıdığı şekliyle, Batı kültürünün klasiklerinden temellenen liberal araştırmalarda açık-uçlu olmak çelişkisi içinde olmasıdır. Çağdaş akademik siyaset çalışmalar nedeniyle Gramsci'nin övülmesi ya da yerilmesi tarihin tuhaf bir tecellisidir; çünkü Gramsci kendisi hiçbir zaman akademik bir kişi olmamıştı ve aslında İtalyan kültürü, tarihi ve çağının liberal düşüncesi ile entelektüel olarak derinden iç içeydi.

Bir komünist olarak, Gramsci'nin konumu tartışmalıdır. II. Dünya Savaşı'ndan sonra İKP'yi yöneten ve tedrici yaklaşımıyla ilerideki Avrokomünizmin öncüllerinden olan Togliatti, bu süreçte İKP'nin etkinliklerinin Gramsci düşüncesiyle uyuştuğu iddiasındaydı. Diğerleri, buna karşın, Gramsci'nin bir Sol Komünist (Left Communist) olduğunu ve eğer hapis onu Stalin önderliği sırasında Moskova ile düzenli ilişkiden alıkoymasa, Partiden ihraç edilmiş olacağını ileri sürerler.

Gramsci düşüncesine etki edenler
 Niccolò Machiavelli — 16. yüzyıl İtalyan yazarı, Gramsci'nin devlet görüşlerini büyük oranda etkilemiştir.
 Karl Marx — filozof, tarihçi, ekonomist ve Marksizmin kurucusu.
 Vladimir İlyiç Lenin- Rusya'daki Ekim Devrimi'nin önderlerinden, III. Enternasyonal'in kurucularından ve Bolşevik Partisi'nin en önemli lideri.
 Antonio Labriola — İtalya'nın ilk önemli Marksist kuramcısı, Marksizm'in temel özelliğinin tarih ile felsefe arasında bağ kurmak olduğuna inanıyordu.
 Georges Sorel — Fransız sendikacı yazar, tarihi gelişmenin kaçınılmaz olduğunu reddetti.
 Vilfredo Pareto
 Henri Bergson — Fransız akıldışıcı (irrationalist) filozof ve gönüllücülük (voluntarism) kuramcısı.
 Benedetto Croce — İtalyan liberal, anti-Marksist ve idealist filozof, onun düşüncelerini Gramsci dikkatle ve eleştirel olarak inceledi.

Gramsci'den etkilenen daha sonraki düşünürler
 Perry Anderson
 Michael Apple
 Michael Hardt ve Antonio Negri
 Louis Althusser
 Nicos Poulantzas
 Raymond Williams
 David Harvey
 Edward Said
 Judith Butler
 Ernesto Laclau ve Chantal Mouffe
 Pier Paolo Pasolini
 Praksis Okulu
 Robert W. Cox
 Bob Jessop

Türkçede Gramsci

Eserlerinin Çevirileri
 Hapishane Defterleri 4. Cilt (Tam Metin), Editör:Joseph Buttigieg, çev. Barış Baysal, Kalkedon Yayınları 2014.
 Hapishane Defterleri 3. Cilt (Tam Metin), Editör:Joseph Buttigieg, çev. Barış Baysal, Kalkedon Yayınları 2012.
 Hapishane Defterleri 2. Cilt (Tam Metin), Editör:Joseph Buttigieg, çev. Barış Baysal, Kalkedon Yayınları 2012.
 Hapishane Defterleri 1. Cilt (Tam Metin), Editör:Joseph Buttigieg, çev. Ekrem Ekici, Kalkedon Yayınları 2011.
 Quaderni del carcere, yay. haz. V. Gerratana, 4 Cilt (Torino: Einaudi, 2007).
 Hapishane Defterleri, çev. Adnan Cemgil (İstanbul: Belge, 1975). [seçki].
 Hapishane Defterleri, çev. Kenan Somer (İstanbul: Onur, 1986). [seçki].
 Note sul Machiavelli, sulla politica e sullo stato moderno (Torino: Einaudi, 1949).
 Modern Prens, çev. Pars Esin (Ankara: Birey ve Toplum, 1984). [seçki].
 Lettere dal carcere, yay. haz. A. Santucci (Palermo: Sellerio, 1996).
 Hapishane Mektupları, çev. Attilâ Tokatlı (İstanbul: Gerçek, 1966). [seçki].
 L'albero del riccio (Milano: Milano:-Sera, 1948).
 Çocuklarıma Mektuplar, çev. Meral Erez ve Cemal Erez (İstanbul: Belge, 1979).

Seçkiler
 Aydınlar ve Toplum, çev. V. Günyol, F. Edgü ve B.Onaran (İstanbul: Çan, 1967).
 Felsefe ve Politika Sorunları, çev. Adnan Cemgil (İstanbul: Payel, 1975).
 İtalya'da İşçi Konseyleri Deneyimi, çev. Yusuf Alp (İstanbul: Belge, 1989).
 Komünist Partiye Doğru, çev. Celal A. Kanat (İstanbul: Belge, 1998).

Gramsci üzerine
 Anderson, Perry, Gramsci: Hegemonya, Doğu Batı Sorunu ve Strateji, çev. Tarık Günersel (İstanbul: Salyangoz, 2007).
 Bobbio, Norberto ve Jacques Texier, Gramsci ve Sivil Toplum, çev. Arda İpek ve Kenan Somer (Ankara: Savaş, 1982).
 Crehan, Kate, Gramsci: Kültür Antropoloji, çev. Ümit Aydoğmuş (istanbul: Kalkedon, 2006).
 Brog, Carmel, Gramsci ve Eğitim, çev. Selim Sezer, (İstanbul: Kalkedon Yayınları 2011).
 Morton, Adam David, Gramsci'yi Çözümlemek, çev. Barış Baysal, (İstanbul: Kalkedon Yayınları 2011).
 Santucci, Antonio A., Gramsci'yi Anlamak, çev. Selim Sezer, (İstanbul: Kalkedon Yayınları 2011).
 Ives, Peter, Gramsci'de Dil ve Hegemonya, çev. Ekrem Ekici, (İstanbul: Kalkedon Yayınları 2011).
 Mayo, Peter, Gramsci ve Eğitsel Düşünce, çev. Onur Gayretli, (İstanbul: Kalkedon Yayınları 2012).
 Fontana, Benedetto, Hegemonya ve İktidar, çev. Onur Gayretli, (İstanbul: Kalkedon Yayınları 2013).
 Fiori, Giuseppe, Bir Devrimcinin Yaşamı: Antonio Gramsci, çev. Kudret Emiroğlu (Ankara: Verso, 1989).
 Lombardi, Franco, Antonio Gramsci'nin Marksist Pedagojisi, çev. Başak Ekmen ve Sibel Özbudun (Ankara: Ütopya, 2000).
 Portelli, Hugues, Gramsci ve Tarihsel Blok, çev. Kenan Somer (Ankara: Savaş, 1982).
 Texier, Jacques, Gramsci ve Felsefe, çev. Kenan Somer (Ankara: Birey ve Toplum, 1985).
Rosemary Dore. Gramscian Thought and Brazilian Education. Educational. Philosophy and Theory. v.41, p. 712 - 731, 2009. URL: http://onlinelibrary.wiley.com/doi/10.1002/9781444324006.ch8/summary
 Yetiş, Mehmet, 'Antonio Gramsci', 1900'den Günümüze Büyük Düşünürler, ed. Çetin Veysal, c. 1 (İstanbul: Etik Yayınları, 2009).

İngilizce bağlantılar

  Gramsci's writings at MIA
 Gramsci resources, including bibliography
 The International Gramsci Society
 Fondazione Instituto Gramsci
 Special issue of International Socialism journal with a collection on Gramsci's legacy
 Roberto Robaina: Gramsci and revolution: a necessary clarification
 Gramsci's contribution to the field of adult and popular education
 The life and work of Antonio Gramsci
 An overview of Gramsci's life and work, with suggestions for further reading
 Rare: a picture at the age of 15
 Gramsci's wife and sons
 The Praxis Prism – The Epistemology of Antonio Gramsci
 audio and video resources on Gramsci
 Gramsci Links Archive

Kaynakça
Gramsci'nin Sivil toplum tartışmaları ekseninde kuramsal önermelerinin geniş bir değerlendirmesi için bkz:

1891 doğumlular
Sardinya doğumlular
1937 yılında ölenler
20. yüzyıl filozofları
İtalyan filozoflar
İtalyan komünistler
İtalyan marksistler
İtalyan ateistler
Arbıreş asıllı kişiler
Marksist teorisyenler
Politik kuramlar
Roma'da ölenler
Roma'da defnedilenler

Antonio Gramsci


Necm Suresi (Arapça: سورة النجم) Kur'an'ın 53. suresidir. Sure 62 ayetten oluşur.

Sure ismini ilk ayetin başında geçen ve yıldız anlamına gelen "en-Necm" kelimesinden alır. 32. ayeti Medine'de diğer ayetleri Mekke'de indirildiğine inanılmaktadır.

Necm Suresinde Cebrail'in Muhammed'e ayetleri vahiy yoluyla bildirdiğinden Allah'ın affının bol olduğundan, herkesin kendi yaptığından sorumlu tutulacağından, Allah'ın kudretinden, Ad, Semud ve Nuh Peygamber'in kavminin başına gelenlerden Allah'a kulluk edilmesinin gereğinden bahsedilir. Surenin 13-18. ayetleri miraç ile ilgilidir.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
Miraç
Şeytan ayetleri
Lat
Menat
Uzza

Sureler

Necm Suresi


Tifonijum (lat. Typhonium),  rod trajnica iz porodice kozlačevki, dio je tribusa Areae. Postoji 82 prizate vrste rasprostranjene na sjeveru od Mongolije na jug do tropske Azije i Australije

Vrsta Typhonium giganteum koja je često prebacivana u rodove Typhonium i Sauromatum, trenitno je opet klasificirana rodu sauromatum ili gušterov korijen kao Sauromatum giganteum.

Vrste

 Typhonium acetosella Gagnep.
 Typhonium adnatum Hett. & Sookch.
 Typhonium albidinervium C.Z.Tang & H.Li
 Typhonium albispathum Bogner
 Typhonium alismifolium F.Muell.
 Typhonium angustilobum F.Muell.
 Typhonium attapeuensis A.Galloway
 Typhonium bachmaense V.D.Nguyen & Hett.
 Typhonium baoshanense Z.L.Dao & H.Li
 Typhonium blumei Nicolson & Sivad.
 Typhonium bognerianum J.Murata & Sookch.
 Typhonium brownii Schott
 Typhonium bulbiferum Dalzell
 Typhonium circinnatum Hett. & J.Mood
 Typhonium cochleare A.Hay
 Typhonium conchiforme Hett. & A.Galloway
 Typhonium cordifolium S.Y.Hu
 Typhonium corrugatum Hett. & Rybková
 Typhonium digitatum Hett. & Sookch.
 Typhonium dongnaiense Luu, Nguyen-Phi & H.T.Van
 Typhonium echinulatum Hett. & Sookch.
 Typhonium elatum H.Ara & M.A.Hassan
 Typhonium eliosurum (F.Muell. ex Benth.) O.D.Evans
 Typhonium filiforme Ridl.
 Typhonium flagelliforme (G.Lodd.) Blume
 Typhonium fultum Ridl.
 Typhonium gagnepainii J.Murata & Sookch.
 Typhonium gallowayi Hett. & Sookch.
 Typhonium glaucum Hett. & Sookch.
 Typhonium gracile Schott
 Typhonium griseum Hett. & Sookch.
 Typhonium hayatae Sriboonma & J.Murata
 Typhonium huense Nguyen & Croat
 Typhonium hunanense H.Li & Z.Q.Liu
 Typhonium inopinatum Prain
 Typhonium jinpingense Z.L.Wang, H.Li & F.H.Bian
 Typhonium johnsonianum A.Hay & S.M.Taylor
 Typhonium jonesii A.Hay
 Typhonium khonkaenensis A.Galloway & Charoenwong
 Typhonium laoticum Gagnep.
 Typhonium liliifolium F.Muell. ex Schott
 Typhonium lineare Hett. & V.D.Nguyen
 Typhonium listeri Prain
 Typhonium medusae Hett. & Sookch.
 Typhonium mirabile (A.Hay) A.Hay
 Typhonium muaklekense Sookch. & Maneean.
 Typhonium neogracile J.Murata
 Typhonium nudibaccatum A.Hay
 Typhonium orbifolium Hett. & Sookch.
 Typhonium pedatisectum Gage
 Typhonium pedunculatum Hett. & Sookch.
 Typhonium peltandroides A.Hay, M.D.Barrett & R.L.Barrett
 Typhonium penicillatum V.D.Nguyen & Hett.
 Typhonium pottingeri Prain
 Typhonium praecox J.Murata
 Typhonium praetermissum A.Hay
 Typhonium pusillum Sookch., V.D.Nguyen & Hett.
 Typhonium ramosum Hett.
 Typhonium reflexum Hett. & Sookch.
 Typhonium rhizomatosum A.Galloway & Petra Schmidt
 Typhonium roxburghii Schott
 Typhonium russell-smithii A.Hay
 Typhonium sagaingense K.Z.Hein, Naive, Z.X.Ma & V.D.Nguyen
 Typhonium sagittariifolium Gagnep.
 Typhonium saraburiensis Sookch., Hett. & J.Murata
 Typhonium sinhabaedyae Hett. & A.Galloway
 Typhonium smitinandii Sookch. & J.Murata
 Typhonium stigmatilobatum V.D.Nguyen
 Typhonium subglobosum Hett. & Sookch.
 Typhonium supraneeae A.Galloway, Petra Schmidt & Sinhab.
 Typhonium taylorii A.Hay
 Typhonium thatsonense Luu & H.T.Van
 Typhonium trifoliatum F.T.Wang & H.S.Lo ex H.Li, Y.Shiao & S.L.Tseng
 Typhonium trilobatum (L.) Schott
 Typhonium tubispathum Hett. & A.Galloway
 Typhonium varians Hett. & Sookch.
 Typhonium vermiforme V.D.Nguyen & Croat
 Typhonium violifolium Gagnep.
 Typhonium viridispathum A.Galloway & Sinhab.
 Typhonium watanabei J.Murata, Sookch. & Hett.
 Typhonium weipanum A.Hay
 Typhonium wilbertii A.Hay

Izvori

Areae

Typhonium


La Asociación de la Prensa de Madrid (APM) es una asociación profesional de periodistas de la Comunidad de Madrid (España). Creada el 31 de mayo de 1895, sus objetivos básicos son la defensa de las libertades de información y expresión, la promoción del buen ejercicio profesional del periodismo y la preocupación por el bienestar de los socios, según rezan sus Estatutos.

Actualmente, la APM es la mayor asociación de periodistas de España. Desde noviembre de 2019, su presidente es el periodista Juan Caño. La Asociación de la Prensa de Madrid es miembro fundador de la Federación de Asociaciones de Periodistas de España (FAPE).

Historia

Reinado de Alfonso XIII (1895-1931)
A finales del , bajo el reinado de Alfonso XIII, la inmensa mayoría de los periodistas madrileños que trabajaban en los cientos de efímeras publicaciones de la época cobraban por su trabajo (cuando cobraban) una escasa, poco más que simbólica, retribución y, además, no estaban protegidos por ninguna norma laboral. En esas circunstancias, los directores de los periódicos, liderados por el director del diario El Globo, Alfredo Vicenti, elaboraron unos estatutos que fueron aprobados por los primeros 173 socios fundadores, entre los que figuraba una mujer, Jesusa Granda. Estos estatutos establecían que la agrupación que iban a formar se denominaría "Asociación de la Prensa" y que sería "una Sociedad benéfica de socorros mutuos".

El 31 de mayo de 1895 se constituyó formalmente la asociación y se eligió al primer presidente de la institución, Miguel Moya, director de El Liberal, que presidiría la entidad durante veinticinco años. Cinco meses después, se creó su servicio de médico y farmacia para prestar atención gratuita a sus asociados. Este es, desde entonces, el servicio más importante prestado por la asociación. Para hacer frente a los gastos de su servicio médico y de farmacia, la APM recurrió a la ayuda de la corona con la organización de una obra benéfica en el Teatro Real, así como corridas de toros benéficas.

La APM se ocupó también de prestar ayuda a periodistas y escritores como Alejandro Lerroux y Vicente Blasco Ibáñez que eran objeto de persecución e incluso de prisión por manifestar libremente sus opiniones.

En 1919 nació el primer Sindicato Español de Periodistas, adscrito a la Unión General de Trabajadores y presidido por un redactor de El Liberal, Ezequiel Endériz. El 23 de noviembre presentó una lista de demandas a las empresas editoras que incluía el reconocimiento del sindicato, un salario mínimo, un día de desanso semanal, un mes de vacaciones y participación en la contratación, entre otras. La patronal cedió a las demandas de tipo econónmico, pero no a aquellas que implicaban algún tipo de cesión de poder al sindicato. Fue entonces cuando el sindicato convocó la primera huelga de periodistas en España, que se realizó entre el 5 y 17 de diciembre. Los periodistas sindicados exigieron a Miguel Moya que la APM defendiese sus intereses laborales. Sin embargo, Miguel Moya dimitió, considerando que su cargo como representante patronal de la Sociedad de Editorial de España entraba en conflicto de intereses con la APM si sus asociados intentaban llevar a esta asuntos sindicales.

Al primer presidente, Miguel Moya, le sucedió en 1920 el tesorero, José Francos Rodríguez, periodista y político. En el mismo periodo Rodríguez fue diputado y ministro de Gracia y Justicia. Bajo su mandato, se creó en 1922 la Federación de Asociaciones de la Prensa, que agrupó a cerca de treinta asociaciones profesionales españolas; se construyó la sede social definitiva de la APM el Palacio de la Prensa, en la madrileña plaza del Callao; y se editó la Hoja del Lunes, cuyo primer número salió a la venta en noviembre de 1930.

A mediados de 1925 la asociación le concedió una pensión vitalicia de 150 pesetas al mes al octogenario periodista republicano y anticlerical José Nakens, fundador y director del semanario satírico El Motín, "en atención a los méritos contraídos en su larga y limpia trayectoria de periodista". Meses después le otorgaba el Premio a la Vejez dotado con 5000 pesetas. Cuando Nakens murió el 12 de septiembre de 1926 la asociación se hizo cargo del entierro, que fue multitudianario.

Segunda República y Guerra Civil (1931-1939)
En 1931, tras la muerte de José Francos Rodríguez, fue elegido presidente Alejandro Lerroux, que en aquel momento era ministro de Estado del Gobierno Provisional de la recién nacida Segunda República Española. Lerroux, gracias a los ingresos que proporcionaba la Hoja del Lunes, pudo constituir, en diciembre de 1933, el Montepío de Periodistas, para garantizar el pago de jubilaciones para los asociados y pensiones de viudedad y orfandad a sus familias a su fallecimiento.

Tras la dimisión de Alejandro Lerroux, en abril de 1935 le sucedió como presidente Alfonso Rodríguez Santamaría, subdirector del diario monárquico ABC. Un año después, tras el intento de golpe de Estado de 1936 y durante la revolución social española de 1936, el 23 de julio, un grupo de milicianos el Batallón de Artes Gráficas tomó el Palacio de la Prensa y entregó el control de la APM a la Agrupación Profesional de Periodistas. La Agrupación Profesional de Periodistas destituyó a la junta directiva de la APM, que apoyaba mayoritariamente el levantamiento y había huido. Al frente de una nueva junta directiva se colocó al periodista Javier Bueno, director del diario socialista Claridad, que presidió la APM durante los tres años que duró la guerra.

El 20 de agosto de 1936, un grupo de incontrolados detuvo al exdirector de la APM, Alfonso Rodríguez Santamaría y lo asesinó a disparos en la Dehesa de la Villa. El asesinato se atribuyó a las Milicias de Prensa y tras el fin de la guerra se acusaría a un trabajador del diario ABC afiliado a UGT.

La anterior junta directiva, que no reconoció la nueva APM, reconstituyó la asociación en San Sebastián, que presidió Víctor Ruiz Albéniz, exdirector del vespertino Informaciones. El 7 de diciembre de 1937 se formalizó la constitución de la nueva APM en territorio sublevado y se creó un tribunal de admisión y permanencia para depurar la asociación. Este tribunal dejaría en paro a un centenar de periodistas que no pudieron probar su lealtad al bando sublevado.

Al finalizar la guerra, Víctor Ruiz Albéniz se hizo cargo de nuevo de la APM ya unificada. Javier Bueno fue detenido, encarcelado, condenado y finalmente ejecutado el 27 de septiembre de 1939.

Primer franquismo (1939-1961)
Víctor Ruiz Albéniz siguió presidiendo la APM durante los primeros años de posguerra. En este periodo la APM se integró en el Sindicato Vertical del Papel, Prensa y Artes Gráficas.

En 1944, Víctor Ruiz Albéniz fue sustituido por José María Alfaro, destacado miembro de Falange Española Tradicionalista y de las JONS y coautor de la Ley de Prensa de 1938 que instauraba una fuerte censura.

En 1947 José María Alfaro fue nombrado embajador en Colombia y dejó vacante la presidencia. Los vicepresidentes, Víctor de la Serna y después Lucio del Álamo ejercieron de presidentes en funciones hasta 1951. En 1951 tuvieron lugar las primeras elecciones en la APM desde el fin de la guerra, en las que Víctor de la Serna y Lucio del Álamo se disputaron la presidencia como candidatos autorizados por el gobierno y de las que finalmente resultó elegido Lucio del Álamo.

Lucio del Álamo se propuso construir viviendas dignas y asequibles para los periodistas madrileños, algo que no consiguió, por lo que decidió no presentarse a la reelección en 1955, en la que resultó elegido el exdirector del diario El Sol Manuel Aznar. Durante su mandato colaboró en la redacción de la que se llamó «Declaración de Principios del Periodista español», en la que se aseguraba que los periodistas españoles profesaran «la religión católica» y que eran afectos a los «principios del Movimiento Nacional».

Segundo franquismo y transición (1961-1979)

Manuel Aznar fue sustituido en 1961 por Pedro Gómez Aparicio, exdirector de los periódicos de Editorial Católica, Ideal e El Ideal Gallego así como de la Agencia EFE. Gómez Aparicio colaboró en la redacción del primer estatuto del periodista en 1964 y en la Ley de Prensa de 1966, que pondría fin a la censura previa.

Lucio del Álamo resultó elegido presidente de nuevo en 1967. Durante su mandato la APM se embarcó en la construcción de la Ciudad de los Periodistas: una urbanización en el distrito madrileño de Fuencarral-El Pardo destinada a viviendas con precios muy por debajo de mercado para los periodistas asociados a APM. Un 75% de los asociados, más de 700, adquirieron un piso en la Ciudad de los Periodistas. Esta operación llevó a la APM a un endeudamiento que no podía asumir. Para hacer frente a esta deuda, la APM hipotecó el Palacio de la Prensa y, ante la pérdida de credibilidad, Lucio del Álamo dimitió en 1979.

1979-1992
Tras la dimisión de Lucio del Álamo, le sustituyó a petición de la directiva Luis María Anson, director general de la Agencia EFE. Durante su mandato, entre 1979 y 1982, Anson solucionó la crisis económica que afectaba a la asociación mediante publicidad en las páginas de la Hoja del Lunes y la venta de algunos bienes de la APM, como parte del Palacio de la Prensa.

Anson negoció con el gobierno para conseguir que le cediese un palacete en la calle de Juan Bravo, que había sido sede del Sindicato de la Marina Mercante, argumentando que dado que la asociación había sido parte integrante del Sindicato Vertical durante los años de la dictadura, le correspondía parte de su patrimonio. En dicho palacete se instaló la sede de la asociación, inaugurada en febrero de 1983.

En este periodo la APM intentó, sin éxito, que el título universitario de periodista fuese requisito obligatorio para ejercer la profesión. También pidió protección para las Hojas del Lunes, que tras perder su exclusividad se enfrentaban a una fuerte competencia.

En las elecciones de abril de 1983, salió elegido Luis Apostua, subdirector del diario católico Ya. En 1986, Apostua tuvo que cerrar la Hoja del Lunes, que ya no era sostenible. Fue sustituida por la revista mensual Periodistas.

Una auditoría realizada en las cuentas de la asociación en 1992, que puso de relieve una enorme falta de liquidez y una importante deuda de unos cien millones de pesetas con el Instituto Nacional de la Salud (INSALUD), provocó que Apostua presentara su dimisión.

1992-presente
Luis Apostua fue sustituido, en mayo de 1992, por Juan Roldán, ex subdirector de la Agencia EFE.  La presidencia de Roldán fue, con seis meses, la más breve de toda la historia de la asociación, ya que presentó su dimisión en noviembre de ese año por enfrentamientos con el secretario general. Le sucedió en la presidencia Jesús de la Serna, hasta ese momento vicepresidente de la APM, y en aquellos momentos subdirector de El País.

La directiva presidida por Jesús de la Serna, cuya principal misión fue encontrar solución para las deudas de la APM y reorganizar sus servicios, firmó un acuerdo con la Clínica de la Concepción, que se convirtió en el centro asistencial de referencia de los asociados. En 1998, creó el Programa Primer Empleo, un proyecto de la asociación, que todos los años provee de su primer trabajo a jóvenes licenciados en medios madrileños y actualmente está patrocinado por Banco Santander, Bankia, CECA, El Corte Inglés, Iberdrola, Repsol, Telefónica e Ibercaja.

El periodista Alejandro Fernández Pombo, exdirector de Ya, sucedió como presidente de la Asociación a Jesús de la Serna en junio de 1999, quien continuó con la tarea de sanear las cuentas de la asociación.

En noviembre de 2003, unas elecciones llevaron a la presidencia a Fernando González Urbaneja, tesorero de la entidad desde 1999. González Urbaneja era exdirector del diario económico Cinco Días. Durante el mandato de Urbaneja, en 2004, se lanzaron el Informe Anual de la Profesión Periodística y la revista de reflexión Cuadernos de Periodistas. Igualmente, y como presidente también de la Federación de Asociaciones de Periodistas de España (FAPE), Urbaneja promovió la creación de la Comisión de Arbitraje, Quejas y Deontología del Periodismo español, entidad encargada de aplicar el Código Deontológico de la FAPE y de la autorregulación profesional. La presidencia de González Urbaneja se renovó en noviembre de 2007 al no presentarse ninguna candidatura alternativa.

El 30 de noviembre de 2011, se celebraron elecciones y resultó vencedora la candidatura encabezada por Carmen del Riego, primera mujer en presidir la APM en sus 116 años de historia. Del Riego es cronista parlamentaria del diario barcelonés La Vanguardia.

En las elecciones celebradas el 19 de noviembre de 2015 resultó elegida presidenta la periodista Victoria Prego.

El periodista Juan Caño fue elegido presidente de la APM en las elecciones celebradas el 19 de noviembre de 2019.

El 6 de marzo de 2017, la APM denunció una presunta campaña de acoso contra un grupo de periodistas por parte de miembros del partido político Podemos cercanos a su líder, Pablo Iglesias, a los cuales acusaron de presionar a este equipo de periodistas para que no publicaran información con la que no estaban de acuerdo. Miembros del partido negaron las acusaciones poco después de publicarse esta denuncia.

El 31 de mayo de 2020, la APM celebró su 125 aniversario y en palabras de su presidente Juan Caño, "al celebrar este importante cumpleaños, nos damos cuenta de que la larga tradición histórica de nuestra Asociación es un acicate para continuar la ingente tarea de luchar en defensa de la libertad de información"

Premios de Periodismo APM
Premio APM de Honor
Instituido en 1939 sin especificación. Desde 1994 pasó a llamarse Premio "Rodríguez Santamaría" y se concede como reconocimiento a los méritos de toda una vida profesional. En la edición de 2013 pasó a denominarse Premio APM de Honor.

Premio APM al Mejor Periodista del Año
Instituido en 1974, para premiar la mejor labor periodística durante el año. Desde 1994 el Premio "Víctor de la Serna" se concede al mejor periodista del año. En la edición de 2013 pasó a denominarse Premio APM al mejor periodista del año.

Premio APM al Periodista Joven del Año
Creado en 1999 como Premio "Larra", se concede al periodista menor de 30 años que más se haya distinguido durante el año. En la edición de 2013 pasó a denominarse Premio APM al periodista joven del año.

Premio APM al Periodista Especializado en Madrid del Año
Creado en 2007 como Premio Francos Rodríguez, se otorga en reconocimiento a un trabajo o trayectoria profesional periodística relacionada con Madrid. En la edición de 2013 pasó a denominarse Premio APM al periodista especializado en Madrid del año.

Premio Javier Bueno
Instituido en 1983, para premiar la labor periodística especializada a lo largo de la vida profesional. A partir de 1994, el Premio "Javier Bueno" se concedió como reconocimiento a una dedicación sobresaliente especializada en cualquier campo del periodismo. Dejó de otorgarse en la edición de 2013.

Premio Miguel Moya
Creado en 2004, el Premio Miguel Moya se otorgaba como reconocimiento a una labor amplia y destacada dentro del campo periodístico, realizada por una persona no específicamente periodista. Dejó de otorgarse en la edición de 2013.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos
 Asociación de la Prensa de Madrid.

Asociación de la Prensa de Madrid


An Masdevallia ostaurina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer. An Masdevallia ostaurina in nahilalakip ha genus nga Masdevallia, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Panamá. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Masdevallia

Masdevallia ostaurina


AGM-65 Maverick er et luft til jord missil som er en stor fare for kampvogne.

Missiler
Våben fra USA

AGM-65 Maverick


Ontología desde América Latina es un proyecto de investigación y una tarea propia del Pensar Filosófico Latinoamericano.

Semillas
El problema del ser, tan clásico en Filosofía, también ha sido pensado desde el contexto latinoamericano. Dan cuenta de ello algunas lenguas aborígenes, algunos aportes de Maestros de metafísica en época de la Colonia, y algunos pensadores en el : José Vasconcelos, Juan David García Bacca, Agustín Basave, y Rodolfo Kusch, entre otros.

Actualmente, lidera este proyecto el Grupo de Investigación Tlamatinime sobre Ontología Latinoamericana de la Universidad Santo Tomás (Bogotá, Colombia), la Universidad Nacional de General Sarmiento (Buenos Aires, Argentina) y la Universidad Ricardo Palma (Lima, Perú).

La pregunta que motiva esta investigación es la clásica pregunta de la Metafísica: ¿Qué es el ser?, pregunta que ha recorrido toda la historia de la filosofía desde los griegos hasta nuestros días. No es una pregunta antropológica puesto que no se pregunta por el ser humano (de ello se encarga la Antropología filosófica).

Hay abundante bibliografía que ratifica lo que se ha hecho en Ontología desde América Latina, desde nuestros antepasados indígenas hasta hoy día.

Metafísica indígena

Uno de los primeros autores que no duda en considerar la profundidad del pensamiento nativo en América Latina es Miguel León-Portilla. Y es precisamente de él "Ideas metafísicas y teológicas de los nahuas", capítulo III de La filosofía náhuatl, en el que muestra las ideas trascendentales de estos indígenas centroamericanos alcanzando a vislumbrar una comprensión también ontológica. Hoy en día, con los estudios de diversas lenguas indígenas, se puede evidenciar en algunas de ellas hasta dónde se puede hablar de una ontología indígena.

Metafísica y ontología en la Colonia

Los tratados acerca del problema del ser en la Colonia latinoamericana no han sido estudiados suficientemente. Mauricio Beuchot ha estudiado algunos manuscritos de la Nueva España (México), y en Colombia si apenas se han hecho dos avances al respecto. Sin embargo, en estos estudios se ha logrado evidenciar que lo enseñado por los frailes no era mera repetición escolástica, al decir ingenuo de algunos, sino que hay novedades y aportes que valen la pena ser estudiados detenidamente.

Aproximaciones actuales al problema del ser

Quien lidera la actual investigación sobre el problema del ser es el ya nombrado Grupo de Investigación Tlamatinime sobre Ontología Latinoamericana, con proyectos como: "El problema del tiempo en el pensamiento aymara: aproximación a una ontología andina", "Hacia una ontología quechua: el manuscrito de Pachacuti", "Lo melódico del estar-siendo latinoamericano", "Metafísica en la obra filosófica de Ignacio Ellacuría", "Hacia la ontología del estar", entre otros.

Referencias

Cepeda H., Juan (2011). Tras del sentido del ser. Aproximaciones a una ontología en perspectiva latinoamericana. Saarbrücken (Alemania), Editorial Académica Española

Cepeda H., Juan (2010). Problemas de metafísica y ontología en América Latina, en: Concordia Internationale Zeitschrift für Philosophie, n° 57

Kusch, Rodolfo (2000). Obras completas. Rosario, Ross

Basabe, Agustín (1984). Tratado de metafísica. Teoría de la "habencia". México, Limusa

García Bacca, Juan David (1964). Metafísica natural estabilizada y problemática metafísica espontánea. México, Fondo de Cultura Económica

Vasconcelos, José (1929). Tratado de metafísica. México, México Joven

Enlaces externos

 Grupo de Investigación Tlamatinime sobre Ontología Latinoamericana .

Ontología
Metafísica
Filosofía latinoamericana

Ontología desde América Latina


Pierre Augustin Léopold Justinard, né à Givet le  et mort à Paris  le , est un diplomate français.

Biographie
Fils du colonel Léopold Justinard (1878-1959) et de Marie-Charlotte Donau (1890-1982).

Il sort diplômé de l'École nationale de la France d'outre-mer en 1944 (mémoire de fin d'étude : La mosquée de Paris). Il y a suivi notamment les cours de Louis Massignon et de Jacques Ladreit de Lacharrière.

À la sortie de son école, il s'engage au Corps léger d'intervention (CLI) pour l'Extrême-Orient qui doit poursuivre les combats contre les Japonais. Mais à la suite du largage des bombes atomiques, sur Hiroshima et Nagasaki, par les Américains, l'empereur japonais, Hirohito, annonce à la radio la capitulation du Japon. Alors, le CLI, après un séjour au Sri Lanka, est dirigé sur Rangoun (Birmanie) avant de rejoindre Saïgon (Vietnam).

À son retour à Paris, il passe avec succès le concours de conseiller des Affaires étrangères de  classe (1946).

Il commence sa carrière au Maroc (1947-1953) en tant que contrôleur civil dans différents postes : Bouizakarne, Marrakech et Moulay Bouazza.

En 1954, il est nommé consul suppléant à l'ambassade de France au Caire dans l'Égypte de Nasser. Il y restera deux ans (1954-1956), c'est-à-dire jusqu'à la rupture des relations diplomatiques entre la France et l'Égypte à la suite de la crise du canal de Suez.

Il rentre alors en France. Par la suite, il occupera différentes responsabilités aussi bien à l'administration centrale que dans les représentations diplomatiques à l'étranger,  notamment, de 1957 à 1959 à Accra (Ghana) en tant que Premier secrétaire d'ambassade, ainsi que, de 1966 à 1971 à Johannesburg (Afrique du Sud) et de 1971 à 1975 à  Constantine (Algérie) en tant que Consul général.

Il achève sa carrière comme ambassadeur à l'ambassade de France à Bahreïn (Manama), poste qu'il occupe durant quatre ans de 1984 à 1988.

Décoration

  (24 mai 1972)
  (9 mai 1988)

Références

Liens externes

Naissance en juin 1923
Naissance à Givet
Diplomate français
Ambassadeur de France
Décès en octobre 2011
Décès dans le 13e arrondissement de Paris
Décès à 88 ans

Pierre Justinard


La perspective de la Cathédrale (en ) est une artère située dans la ville de Zaporijjia en Ukraine.

Situation
L'artère traverse quatre arrondissements de la ville sur une longueur de  de la place de Zaporijjia au nord-ouest, près de la centrale électrique du Dniepr, à la place de la Gare au sud-est. Elle doit son nom à la cathédrale orthodoxe de la Sainte-Intercession qui la longe dans le sud de la ville.

Histoire
L'artère a été formée par la réunion de plusieurs sections dénommées « rue de la Poste », « Grande rue », « avenue principale », « rue Stovbov ». En 1921, conformément à une instruction du NKVD, la partie principale est rebaptisée du nom du révolutionnaire allemand Karl Liebknecht.

Après la prise de Zaporijjia par la Wehrmacht en août 1941, les autorités d'occupation renomment la rue Karl Liebknecht en rue Adolf Hitler et une partie de l'avenue actuelle dans la ville nouvelle en rue Hermann Göring. A l'automne 1943, après la prise de la ville par l'Armée rouge, elles retrouvent leurs noms d'avant-guerre.

En janvier 1952, les autorités décident de réunir l'ensemble de l'axe routier du centre de la ville en une seule artère qui prend le nom de perspective Lénine.

Entre 2002 et 2008, elle fait l'objet d'importants travaux de transformation. Enfin, elle est rebaptisée de son nom actuel le  par une décision du conseil municipal, en application de la loi sur la décommunisation.

Bâtiments remarquables
La cathédrale de la sainte intercession de Zaporijia, la gare le Théâtre de Zaporijjia, la gare routière, l'Hôtel Soborny, la Maison Leszczynski, un bâtiment de l'université nationale, le bureau de poste principal.

Un parc avec son "allée de la Gloire" patrimoine naturel.

Voir également
 Zaporijjia.

Lien interne

Notes et références

Liens externes

Transport à Zaporijjia
Patrimoine classé d'Ukraine

Perspective de la Cathédrale (Zaporijjia)


La Interestatal 580 (abreviada I-580) es una autopista interestatal ubicada en el estado de Nevada. La autopista inicia en el Sur desde la  Neil Road en Reno hacia el Norte en la . La autopista tiene una longitud de 8 km (4.989 mi).

Mantenimiento
Al igual que las carreteras estatales, las carreteras federales, la Interestatal 580 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Nevada por sus siglas en inglés Nevada DOT.

Cruces
La Interestatal 580 es atravesada principalmente por la .

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de Nevada DOT
 Lista de ciudades servidas por autopistas interestatales
 Lista de Autopistas por estado

80-5

Interestatal 580 (Nevada)


Marlène Schiappa (, pronúncia em corsa: [ˈskjappa]; Paris, ) é uma escritora e política francesa. Foi secretaria de Estado para a Igualdade entre Mulheres e Homens e o Combate à Discriminação no governo II do primeiro-ministro Édouard Philippe, entre 2017 e 2020 e, depois, ministra delegada responsável pela Cidadania, do Ministério do Interior, no governo do primeiro-ministro Jean Castex, entre 2020 e 2022. É conselheira regional da Ilha de França, desde 2 de julho de 2021. Pertence ao partido Renascimento (RE), onde é responsável pela Divisão de Igualdade de gênero.

Vida pessoal e formação acadêmica

Família
Nasceu em 18 de novembro de 1982, em Paris. Jean-Marc Schiappa, seu pai, é historiador, ativista do livre pensamento e trotskista lambertista. Catherine Marchi, sua mãe, era vice-diretora de escola, feminista, ex-ativista política e sindical, também lambertista trotskista. O casal tinha outras duas meninas e um menino.

Em 8 de março de 2018, durante o programa "Touche pas à mon poste!", confirmou que se casou aos 19 anos e se divorciou algumas semanas depois, "um erro da juventude". Casou-se novamente, em 2006, com Cédric Bruguière, consultor de recursos humanos e ensaísta, com quem tem duas filhas.

Em agosto de 2019, durante entrevista, anunciou ser sapiossexual.

Formação
Em um retrato do Paris Match, afirma que, aos 17 anos, em rebelião contra seu pai trotskista, preparou-se para o concurso da Gendarmaria, mas não o fez. Depois de um bacharelado econômico e social com a opção russa, estudou geografia durante um ano na Sorbonne, mas rapidamente perdeu o interesse. Então, trabalhou para a agência de publicidade Euro RSCG12. Em seguida, durante a licença-maternidade, obteve uma licença em comunicação e novas mídias, com especialização em escrita eletrônica, validando suas habilidades na Universidade Grenoble-Alpes.

Esporte
É faixa marrom (Ikyu) no judô.

Revista Playboy
Em abril de 2023, a revista Playboy francesa traz uma entrevista de 12 páginas sobre os direitos das mulheres com a ministra. Schiappa não aparece nua na revista, mas em uma série de visuais diferentes. A edição vendeu mais de 100 mil cópias em três horas, segundo o diretor da revista francesa, Jean-Christophe Florentin, em entrevista a Euronews — a revista costuma ter uma tiragem de 30 mil cópias. Também segundo o diretor, uma nova tiragem de 60 mil cópias estaria disponível na quinta-feira seguinte.

Carreira política

Em 2014, foi eleita vice-prefeita de Le Mans, responsável pela igualdade de gênero e discriminação, cargo que ocupou até 2017. Em 2015, conheceu Emmanuel Macron, então ministro da Economia, em um evento de tecnologia, presenteando-o com seu livro "Plafond de mère", algumas semanas depois ele a convidou para participar de uma conferência sobre igualdade de gênero e política.

Em maio de 2014, co-fundou o Movimento dos Representantes Franceses Eleitos pela Igualdade (em francês: Mouvement des élus français pour l'égalité, MEFE) com Assia Benziane, vice-prefeita de Fontenay-sous-Bois.

Entre março e junho de 2016, atuou como assessora de Laurence Rossignol, ministra da Família, Infância e Direitos da Mulher, no governo do primeiro-ministro Manuel Valls.

Secretaria de Estado

Em 2017, tornou-se secretaria de Estado para a Igualdade entre Mulheres e Homens e o Combate à Discriminação, ligado ao primeiro-ministro Édouard Philippe.

Em 2018, introduziu com sucesso uma lei para impedir comentários predatórios e assédio nas ruas, como "assovios de lobo". Ainda em 2018, propôs uma mudança no Código civil francês para proibir os castigos corporais. O projeto de lei foi chamado na mídia de "Lei antibeijo" e foi aprovado, em 30 de novembro de 2018.

Na véspera do Dia Internacional das Mulheres, em 2018, apareceu, ao lado de Roselyne Bachelot-Narquin, entre outras, em uma apresentação de "Os Monólogos da Vagina", de Eve Ensler, no teatro Bobino, em Paris.

Em 2019, em meio a revelações do caso Jeffrey Epstein, uniu-se à ministra do Bem-Estar Infantil, Adrien Taquet, e pediram uma investigação sobre as atividades, na França, do pedófilo condenado "para que sua morte não negue às suas vítimas a justiça a que têm direito".

Em novembro de 2019, propôs que estrangeiros condenados por crimes sexuais e violência contra mulheres fossem deportados. Esta proposta foi criticada por algumas feministas que a chamaram de "feminalismo" e punição desigual com base na nacionalidade, e também por um jurista que disse que tais medidas já existiam, desde 1970, para crimes graves, incluindo os piores crimes sexuais.

Ministra delegada responsável pela Cidadania
Em 6 de julho de 2020, foi nomeado ministra delegada responsável pela Cidadania, adjunta do ministro do Interior, no governo do primeiro-ministro Jean Castex.

Durante a pandemia de COVID-19 na França, em setembro de 2020, anunciou que o processo de obtenção da cidadania francesa dos profissionais da área da saúde estrangeiros seriam acelerados.

Publicações
Publicou mais de 28 romances e ensaios sob seu nome, bem como sob o pseudônimo de Marie Minelli.

 J'aime ma famille (2010)
 Osez l'amour des rondes (2010)
 Maman travaille, le guide (2011)
 Je reprends le travail après bébé (2012)
 Le Dictionnaire déjanté de la maternité (2013)
 Éloge de l'enfant roi (2013)
 Les 200 astuces de Maman travaille (2013)
 Le Guide de grossesse de Maman travaille (2014)
 Pas plus de 4 heures de sommeil (2014)
 Sexe, mensonges et banlieues chaudes (2014)
 J'arrête de m'épuiser, com Cédric Bruguière (2015)
 La Seule Chose à briser, c'est le silence (2015)
 Plafond de mère, com Cédric Bruguière (2016)
 Marianne est déchaînée (2016)
 Lettres à mon utérus (2016)
 Ensemble contre la gynophobie (2016)
 Femmes de candidats (2017)
 Où sont les violeurs ? Essai sur la culture du viol (2017)
 Les Lendemains avaient un goût de miel (2017)
 La Culture du viol (2018)
 Le Deuxième sexe de la démocratie (2018)
 Si souvent éloignée de vous : lettres à mes filles (2018)
 Une et indivisible : L'Urgence de défendre la République (2019)
 Entre toutes les femmes : Onze rencontres exceptionnelles (2020)
 Les Droits des femmes face aux violences (2020)

Ligações externas

Naturais de Paris
Ativistas dos direitos LGBT da França
Escritoras da França
Membros do Renascimento (partido político francês)
Mulheres da França na política
Sapiossexuais
!Mais Teoria da História na Wiki (LGBTQIA+)

Marlène Schiappa


Pițigoiul azuriu (Cyanistes cyanus, sin. Parus cyanus) este o pasăre mică predominant sedentară din familia paridelor, care cuibărește în partea sud-centrală a Bielorusiei și vestul și centrul Rusiei europene, spre est până în nord-estul Chinei și Orientul Îndepărtat al Rusiei. Trăiește în pădurile de foioase și mixte din câmpie, în pădurile din mlaștini, în desișurile riverane de salcie, dar și în copacii din livezi și de la marginile mlaștinilor. Cuibărește și în pădurile montane de foioase și mixte, până la 2500 m în Tian-Șan. Este în general o specie sedentară, dar populațiile montane coboară la înălțimi mai joase toamna și iarna. Periodic au loc invazii spre vest a populațiilor. Cea mai mare invazie a avut loc la sfârșitul anilor 1880, când au fost colonizate unele regiuni din Rusia Europeană, invazii mai mici au avut loc în 1961-1979. Apare accidental în timpul vagabondajului în cea mai mare parte a Europei de Est, din Estonia spre sud până în Ucraina, de asemenea și în unele țări din vestul Europei. În România Dombrowski a observat la 20 octombrie 1899 un exemplar lângă Comana, județul Vlașca (acum județul Giurgiu), dela mică distanță, dar nu l-a putut colecta. Este un pițigoi de mărime mijlocie. Are o lungime de 13-14 cm și o greutate de 10,6-16 g. Sexele sunt asemănătoare. Capul este alb, o dungă îngustă neagră se întinde de la baza mandibulei superioare peste ochi și se unește apoi cu o dungă lată negru-albăstruie de pe ceafă care coboară în jos pe laturile gâtului. Partea inferioară a cefei și mantaua superioară sunt albe, restul părților superioare sunt cenușiu-albăstrui.  Aripile și coadă albastru-închise. Rectricele centrale ale cozii albastru-închise cu vârfuri albe, rectricele laterale sunt în cea mai mare parte albe. Tectricele supraalare cu vârfuri albe. Vârfurile albe ale tectricelor supraalare mari formează o dungă lată transversală albă pe aripă. Bărbia, partea inferioară a gâtului și părțile inferioare albe, cu excepția unei linii negricioase scurte și înguste din centrul abdomenului. În sezonul de reproducere (primăvara și vara) se hrănește cu nevertebrate mici  și larvele lor, mai ales cu insecte; toamna și iarna se hrănește și cu diferite semințe și fructe. Este o specie monogamă Cuibul este construit de femelă din iarbă uscată, mușchi, puf de plante, păr de animale și lână; el este amplasat la 2-4 m de la pământ în scorbura unui copac. Ponta constă din 7-11 ouă. Incubația este asigurată de către femelă și durează 13-14 zile. Puii sunt hrăniți de ambii părinți, ei părăsesc cuibului la circa 16 zile de la eclozare.

Denumiri

Denumirea latină Parus cyanus a acestei specii, provine din cuvintele latine parus = pițigoi + cyanus (din cuvântul grec kuanos) = albastru-închis, azuriu, iar cea de Cyanistes de la cuvântul grec kuanos = albastru-închis.

În limba română această specie se numește pițigoi azuriu.

Taxonomie

Denumirea latină a acestei specii Parus cyanus a fost dată de Peter Simon Pallas în 1770, care a descoperit această specie lângă Râul Volga, Rusia (terra typica).

Pițigoiul azuriu hibridizează cu pițigoiul albastru (Cyanistes caeruleus), mai ales după ce el s-a extins spre vest în timpul invaziilor periodice (hibrizii sunt descriși ca un taxon separat, pleskii). Subspeciile din sud-centrul Asiei carruthersi, flavipectus și berezowskii sunt adesea considerate că ar fi specii separate, iar flavipectus hibridizează într-o măsură mică cu subspecia tianschanicus acolo unde arealele lor se întâlnesc în sudul Kârgâzstanului. Deosebirile genetice sau acustice între subspecii sunt mici. În plus, variațiile geografice sunt neînsemnate și predominant clinale.  Subspecia yenisseensis intergradează cu subspeciile tianschanicus și hyperrhiphaeus.

Subspecii și distribuție

Sunt recunoscute opt subspecii:

 Cyanistes cyanus cyanus (Pallas, 1770) - subspecia nominată, pițigoiul azuriu - în partea sud-centrală a Bielorusiei și vestul și centrul Rusiei europene, spre est până în Uralii centrali.
 Cyanistes cyanus hyperrhiphaeus Dementiev & Heptner, 1932 - în sud-vestul Uralilor, sud-vestul Siberiei și nordul Kazahstanului.
 Cyanistes cyanus yenisseensis (Buturlin, 1911)  - în sud-centrul Siberiei, munții Altai și nordul Mongoliei,  spre est până în nord-estul Chinei (Mongolia Interioară, Heilongjiang) și Orientul Îndepărtat al Rusiei.
 Cyanistes cyanus tianschanicus Menzbier, 1884  - în munții din sud-estul Kazahstanului și cei adiacenți din Kârgâzstan (centrul și estul Tian-Șanului), spre est până în nord-vestul Chinei (nordul și vestul regiunii autonome Xinjiang).
 Cyanistes cyanus koktalensis Portenko, 1954  - în regiunile de câmpie din sud-estul Kazahstanului.
 Cyanistes cyanus carruthersi (E. J. O. Hartert, 1917)  - în Kârgâzstan și nordul Tadjikistanului (Munții Alai și vestul Pamirului).
 Cyanistes cyanus flavipectus (Severtsov, 1873)  - pițigoi cu pieptul galben - în sudul Kârgâzstanului (în estul munților Alai și vestul Tian-Șanului) spre sud până în nordul Afganistanului.
 Cyanistes cyanus berezowskii Pleske, 1893  - în nord-estul provinciei Qinghai din nord-centrul Chinei.

Descrierea

Pițigoiul azuriu seamănă cu pițigoiul albastru, însă are coada mai lungă, mult mai albicioasă, capul alb curat, cu o linie neagră peste ochi și o dungă negru-albăstruie pe ceafă, partea superioară albastru-cenușie, o dungă transversală albă lată pe aripi. Sexele sunt asemănătoare.

Pițigoiul azuriu este un pițigoi de mărime mare. Este mai mare decât pițigoiul albastru, aproape de mărimea unui pițigoi mare. Are o lungime de 13-14 cm și o greutate de 10,6-16 g.

Subspecia nominată are tot capul alb-curat ca zăpada sau aproape alb cu o ușoară nuanță cenușie. O dungă (linie) îngustă neagră trece peste ochi de la rădăcina ciocului, deasupra regiunii auriculare, și se unește cu o dungă transversală lată albastru-negricioasă de pe ceafă, care apoi se întinde în jos pe partea posterioară a laturilor gâtului. Pe partea posterioară a cefei și pe mantaua superioară se află o pată nucală mare albă sau cenușiu-albicioasă, cu margini neclare. Restul părților superioare sunt în cea mai mare parte cenușiu-albăstrui deschis sau cenușiu-deschise. Târtiță albă sau albicioasă. Tectricele supracaudale albastru-închise sau albastru-azuriu închise, tivite pe vârfuri cu alb. Aripile și coadă sunt în general albastru-închise. Coadă destul de lungă de culoare albastru-închisă strălucitoare;  cele trei perechi de rectrice laterale ale cozii sunt în cea mai mare parte albe; rectricele centrale de culoare albastru-închisă, tivite lat pe vârfuri cu alb, albul de pe vârfuri descrește treptat în extindere spre cele două rectrice centrale. Tectricele supraalare albastru-negricioase, tectricele supraalare mijlocii îngust tivite albicios pe vârfuri. Jumătatea terminală a tectricelor supraalare mari este albă și formează o dungă lată transversală albă pe aripă. Alula tivită îngust cu alb. Remigele secundare și primare cenușiu-închise, marginile steagului extern albăstrui-închis, iar vârfurile tivite lat cu alb, albul ocupă cea mai mare parte a jumătății terminale a steagului extern al remigelor primare externe și descrește treptat în extindere până când albul ocupă numai vârfurile remigelor secundare. Remigele terțiare albastru-închise, tivite lat pe vârfuri cu alb, remigele terțiare superioare în cea mai mare parte sunt albe. Marginea inferioară a penelor scapulare albicioasă. Obrajii, bărbia, partea inferioară a gâtului și părțile inferioare ale corpului sunt aproape în întregime albe, cu excepția unei linii albastru-negricioase scurte și foarte înguste din centrul abdomenului (adesea parțial sau complet ascunsă de vârfurile albe ale penelor) și a unei slabe nuanțe cenușii pe flancuri. Tectricele axilare și subalare albe. Irisul brun sau brun închis. Ciocul scurt negricios sau cenușiu-închis, cu tăișurile mai deschise. Picioarele cenușii sau albastru-cenușiu (cenușiu-plumburii) sau albastru-ardezii. În penajul uzat, bazele mai cenușii ale penelor sunt uneori vizibile pe față și partea inferioară a gâtului, marginile și vârfurile albe ale remigelor aripilor și rectricelor cozii sunt erodate și linia întunecată din centrul abdomenului este mai evidentă.

Dombrowski descrie pasăre adultă astfel "partea superioară a capului alb-curată; o bandă care se întinde dela rădăcina ciocului peste ochi până spre ceafă, albastru-negricioasă; peste cerbice, de ambele părți, până la regiunea auriculară, o bandă lată azur-albăstruie până la albastru-negricios. Restul părții superioare albastru-cenușiu, cu o pată clară pe cerbice, de un alb-palid. Tectricele supracodale albastru-azuriu închise, cu marginile dela vârf albe. Obrajii, laturile gâtului și întreaga parte de desubt, alb-curat; pe mijlocul părții inferioare a corpului, bandă alungită albastru-negricioasă. Ciocul negru-corniu, cu tăișurile mai deschise. Picioarele vânăt-deschis murdare. Irisul brun închis."

Juvenilul este asemănător cu adultul, dar are creștetul cenușiu-deschis, dunga de peste ochi adesea mai îngustă sau indistinctă, pata de pe ceafă mai cenușie și nu se extinde pe laturile gâtului, părțile superioare (inclusiv tectricele alare) puțin mai cenușii, rectricele cozii ascuțite la vârfuri, părțile inferioare cu o nuanță alb-gălbuie sau gălbuie, linia întunecată de pe abdomen adesea absentă.

Subspeciile diferă în principal după nuanța culorii, atât pe partea superioară cât și pe cea inferioară:
 subspecia hyperrhiphaeus este asemănătoare cu subspecia nominată, dar este mai deschisă la culoare, părțile superioare sunt cenușiu-albăstrui deschise, târtița albicioasă, albul este mai extins pe rectricele laterale ale cozii, pe tectricele supraalare mari și pe remigele terțiare;
 subspecia koktalensis are ciocul mai mare sau mai gros și culoare penajului este intermediar între subspecia nominată și subspecia hyperrhiphaeus;
 subspecia tianschanicus este asemănătoare cu subspecia nominată, dar creștetul până la ceafă este cenușiu-deschis (partea posterioară a creștetului uneori cu o nuanță cenușiu-liliachie), părțile superioare ușor mai cenușiu-închise, mai puțin alb pe rectricele laterale ale cozii, tectricele supraalare mari și remigele terțiare, părțile inferioare mai puțin albe, cu flancurile cenușii, variabile, în vestul Tian-Șanului părțile superioare mai albastru-deschise;  juvenilul are creștetul până la ceafă mai cenușiu și părțile inferioare cu o nuanță mai evident galben-deschisă; păsările din estul Kazahstanului, spre est până în sud-estul Rusiei sunt intermediare între subspecia tianschanicus și subspecia yenisseensis;

 subspecia yenisseensis este asemănătoare cu subspecia tianschanicus, dar are un colorit ușor mai deshis, creștetul cenușiu-deschis, restul capului alb-murdar, părțile superioare mai cenușiu-deschise cu o nuanță albăstruie, juvenilul uneori cu o nuanță galben-deschisă pe piept și abdomen;
 la subspecia flavipectus masculul are capul și fața puțin mai cenușii, pata nucală albicioasă, dungă care coboară de la ceafă spre laturile gâtului este mai îngustă, coada este asemănătoare cu cea a subspeciei nominate, dar culoarea indigo-albastră este mai extinsă și vârfurile albe ale rectricelor mijlocii sunt mai mici, bărbie și partea inferioară a gâtului cu o nuanță cenușie, pieptul până la partea superioară a flancurilor galben viu ca lămâia, o linie negricioasă îngustă trece prin centrul părții inferioare a pieptului și abdomenului; femela asemănătoare cu masculul, dar are creștetul mai cenușiu și părțile superioare mai palide, galbenul de pe piept mai deschis și linia ventrală este cenușie sau absentă;
 subspecia carruthersi este asemănătoare cu subspecia flavipectus, dar capul până la partea inferioară a gâtului este mai cenușiu și aproape uniform cu părțile superioare, nu are o pată nucală albă, mai puțin alb pe marginile și vârfurile rectricelor cozii, dunga de pe piept puțin mai galben-închisă, abdomenul cu o nuanță cenușie;
 subspecia berezowskii este asemănătoare cu subspecia flavipectus, dar mai deschisă la culoare pe cap și față, nu are o dungă întunecată peste ochi, dunga ce coboară de pe ceafă spre laturile gâtului este mai îngustă, părțile superioare sunt cenușiu spălăcite, pieptul mai galben-deschis.

Năpârlirea

Năpârlirea postnupțială a adulților este completă și are loc o dată pe an, de la sfârșitul lunii iunie până la sfârșitul lunii august, mai intens în iulie. Începe cu înlocuirea penelor mici ale capului și gâtului, după care se înlocuiesc penele mari (remigele și rectricele).

Năpârlirea postjuvenilă a păsărilor tinere este incompletă (se schimbă numai penele mici) și are loc toamna în primul an de viață, din iulie până în septembrie, mai intens în august.

Glasul

Vocea pițigoiului albastru este foarte asemănătoare cu vocea pițigoiului albastru (Cyanistes caeruleus). Strigătele de contact includ un "tirr" domol și adesea nedeslușit sau "țițiți", "tirr tirr, țirr-rirr" sau "țirrup"; un "sit" sau "suip" subțire sau o serie de "ți-ți-ți t-t-t-t-t-t" gângăvite, de tonalitate înaltă, și cu variații de note similare, de ex. "ții-ții-ții, ții-ții-ții" sau "ții ții cirrrr ci-ci-ci, ții ții cirrrr ci-ci-c" sau "ții ții ci-ci-ci ceuiz ci-ci-ci ceuiz" mai prelungite și alte strigăte asemănătoare, precum și un "tidditddi-iu, tidditddi-iu, tidditddi-iu" rapid și "cer-pinc, cer-pinc, cer-pinc"mai vioi. Strigătul de alarmă "cerrr" sau "cir-r-r-r-r-it" certăreț.

Cântecul este destul de variabil, dar include un tril descendent sonor, "tii-ți-dji-daa-daa-daa-daa", și un "țin-ți-vi", "tii-tii-tii-ciup-ciup" și "tuui-tii, tuui-tii, tuui-tii" rapid repetate, de asemenea, o serie mai lungă și mai variată care include mai multe note muzicale introduse cu o notă mai înaltă, "ții-ții ci-ci-ci, ceuii, ci-ci-ci, ceuii".

Subspeciile flavipectus, carruthersi și berezowskii au strigăte și cântece distinctive, inclusiv un "cinc-cit-it cinc" rapid și "trrrrit" certăreț puternic (de multe ori ca un "prrrrrret" bâzâitor) care poate fi precedat de un "ci-ci-ci…" sau "ți-tip-i-trrrrrrit" de tonalitate înaltă, de asemenea, un "ciddle-ciddle-ciddle" tânguitor (adesea emis în triluri) și un "cidut cidut țiu-țiu, cidut cidut țiu-țiu ții-ții" sonor sau ca de clopot sau amestecat cu alte fraze, de ex. "ți cidit ciddle-ii…", sau un tril scurt "ti-di-didi"  sau mai prelungit "tidididididididi".

Habitatul

Trăiește în pădurile de foioase și mixte de câmpie cu arbori rari și subarboret, mai ales în apropierea apelor, de asemenea, în pădurile mici cu plop de Eufrat (Populus euphratica), în pădurile din mlaștini, în desișurile riverane de salcie (Salix), în tamariscă (Tamarix) din oazele semideșertice,  în mesteacăn (Betula) sau plop (Populus), dar și în copacii de-a lungul șanțurilor de la marginile terenurilor agricole, din livezi, de la marginile mlaștinilor și în zone acoperite cu tufișuri sau arbuști.

În mai multe zone montane cuibărește în pădurile de mesteacăn cu desișuri de salcie și zadă (Larix) și în desișuri de molid (Picea) sau de ienupăr (Juniperus). Subspeciile din centrul Asiei se întâlnesc în pădurile montane de foioase și mixte și în pădurile bătrâne din văi și în tufișurile de salcie. În Siberia se întâlnește până la 1800 m altitudine și la 2500 m în Tian-Șan.

În afara sezonului de reproducere se întâlnește în habitate similare, dar mai des de-a lungul marginilor pădurilor, în desișuri, în zonele semideșertice, în tufișurile de arbuști de pe malurile apelor și în stufărișuri; în Tadjikistan se întâlnește în grădinile de câmpie între sfârșitul lui august și martie.

Hrana

În sezonul de reproducere (primăvara și vara) hrana pițigoiului azuriu este formată din nevertebrate mici: ouă și larve de hemiptere (Hemiptera), inclusiv afide (Aphidoidea), dar și de molii și fluturi (Lepidoptera), din neuroptere (Neuroptera), leii furnicilor (Myrmeleonidae), lăcuste (Orthoptera), muște (Diptera), albine, viespi și furnici (Hymenoptera), gândaci (Coleoptera), păianjeni (Araneae). Toamna și iarna consumă de asemenea semințe și unele fructe, inclusiv de molid (Picea), mesteacăn (Betula), cătina albă (Hippophae), măcieș (Rosa) și arbust de sărătură (Halimodendron). Puii din cuib sunt hrăniți mai ales cu omizi de fluture.

Caută hrana în toate etajele copacilor, de obicei în frunzișuri dese, frecvent în coronament și subarboret, dar și pe pământ. Culege mâncarea din substratul vegetal, rupe sau crapă tulpinile plantelor (de ex., a umbeliferelor) pentru a ajunge la larvele care hibernează; uneori urmărește insectele în zbor.

Comportamentul

Pițigoiul azuriu este foarte activ, cu mișcări destul de sprintene și rapide, se cațără cu ușurință pe tulpini vericale și pe stuf, de obicei împingându-se cu coada și aripile. De multe ori este greu de găsit, deoarece stă mult timp ascuns în tufișuri sau în stufărișuri. Are zborul rapid, drept, iar pe distanțe mai mari este ondulat.

De obicei se întâlnește în perechi în sezonul de reproducere și în grupuri mici sau grupuri familiale la sfârșitul verii și toamna. În afara sezonului de reproducere (iarna), este întâlnit singur sau uneori (subspecia flavipectus) în cârduri de până la 15 indivizi, de asemenea în căutarea hranei formează cârduri mixte cu alte specii, inclusiv cu alți pițigoi, pitulici (Phylloscopus) și aușei cu cap galben (Regulus regulus).

Reproducerea

Este o specie monogamă, teritorială. Formarea perechilor are loc la sfârșitul iernii. În timpul paradei nupțiale masculul zboară planând încet de la o ramură la alta, bate tremurător din aripi, scoate strigăte de chemare, oferă timp îndelungat hrană femelei în mod ritual.

Cuibul în formă de cupă este construit de femelă, el este făcut mai ales din iarbă uscată, mușchi, puf de plante, păr de animale și lână. Cuibul este amplasat la 2-4 m de la pământ într-o scorbură sau o cavitate a unui copac, uneori într-o cavitate din stânci sau într-o gaură dintr-o construcție, uneori într-o gaură dintr-un stâlp (inclusiv în stâlpii de iluminat străzile din oraș).

Sezonul de reproducere are loc în aprilie - iunie. Ponta constă din 7-11 ouă. Incubația este asigurată numai de către femelă și durează 13-14 zile. Puii sunt hrăniți de ambii părinți, ei părăsesc cuibului la circa 16 zile de la eclozare.

Într-un studiu din Kazahstan din 76 de ouă depuse (din 12 ponte), 28  au eclozat și 26 de pui au părăsit cuibul; din ouăle rămase, 17 (din 3 ponte) au fost abandonate, 14 au fost infertile și 17 au fost pierdute din cauza prădării, în principal din cauza pârșului cu coadă stufoasă (Dryomys nitedula).

Deplasări sezoniere

Pițigoiul azuriu este în general o specie sedentară, dar populațiile montane coboară la înălțimi mai joase toamna și iarna; de asemenea periodic au loc invazii a populațiilor. Populațiile din câmpie sunt în cea mai mare parte sedentare, cârdurile de iarnă hoinăresc pe distanțe scurte în locurile de cuibărit. Populațiile din Tian-Șan, Altai și munții Kunlun în perioada post-reproductivă coboară la dealurile mai joase și câmpiile învecinate din centrul Asiei, nord-vestul Chinei și Mongolia (în număr mare toamna și primăvara lângă Ulan Bator, rar iarna). Deplasări mai mari au loc periodic în septembrie și octombrie, sute sau mii de indivizi se îndreaptă mai ales spre sud-vest în căutare hranei și se reîntorc în aprilie.

În ani foarte severi, uneori peste 18.000 de indivizi se deplasează spre sud în septembrie în decurs de zece zile și adesea continuă să se deplasează spre sud și vest de la arealul de cuibărit, ceea ce poate duce la colonizarea temporară a zonelor unde se mută. Cea mai mare invazie a avut loc la sfârșitul anilor 1880, când au fost colonizate unele regiuni din Rusia Europeană, iar cele mai recente invazii (însă pe o scară mult mai mică) au fost între 1961 și 1979, ceea ce a dus la faptul că au fost înregistrate cuibăriri în Finlanda, în 1973. În anii când au loc invazii spre vest pițigoiul azuriu hibridizează frecvent cu pițigoiul albastru (Cyanistes caeruleus).

Apare accidental în timpul vagabondajului în cea mai mare parte a Europei de Est, din Estonia spre sud până în Ucraina, de asemenea în Suedia, Danemarca, Germania, Austria și Franța, dar și în nordul Pakistanului și Japonia. Subspecia flavipectus apare accidental în Iran.

În România pițigoiul azuriu a fost semnalat o singură dată ca apariție accidentală în iarna anului 1899 de către Dombrowski, dar pasărea nu a fost colectată. Dombrowski scrie despre aceasta "Eu am observat la 20 Octomvrie 1899 un exemplar lângă Comana, jud. Vlașca, dela mică distanță; din păcate însă nu aveam arma la îndemână și astfel mi-a scăpat acest unic exemplar doveditor pentru România."

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

În unele locuri este comună, în alte locuri rară. În unele zone, de ex. din centrul Rusiei, este foarte numeroasă, dar în general rară de-a lungul hotarului vestic al arealului (la vest de Volga) și în China (cu excepția nord-vestului); în centrul Siberiei este rară de-a lungul fluviului Enisei. Subspeciile din centrul Asiei flavipectus și carruthersi sunt rare și localizate. Subspecia berezowskii este rară și puțin cunoscută, și se pare că nu au mai fost înregistrată de la data de când a fost colectate întâia oară, în anii 1880.

Populația europeană este estimată la 3.900-15.800 perechi cuibăritoare, ceea ce echivalează cu 7.800-31.700 de indivizi maturi. Europa formează aproximativ 35% din arealul global, astfel încât o estimare preliminară a dimensiunii populației globale este de 22.300-90.600 de indivizi maturi, însă este necesară validarea ulterioară a acestei estimări. Majoritatea populației cuibăritoare din Europa se află în Rusia (3.500-15.000 perechi), circa 600 de perechi în Bielorusia; 1-2 perechi au cuibărit în Finlanda. În Europa, dimensiunea populației este estimată că va scadea cu cel puțin 25% în 12,6 ani (trei generații).

Nu există date reale privind densitățile populațiilor; au fost înregistrați 2-11 indivizi/km² în timpul perioadei de reproducere într-o pădure de mesteacăn și plop tremurător din vestul Siberiei.

Populația europeană estimată de perechi cuibăritoare.

Note

Legături externe

 Azure Tit Cyanistes cyanus. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Azure Tit (Cyanistes cyanus). BirdGuides
 Mésange azurée Cyanistes cyanus - Azure Tit. Oiseaux.net
 Mésange azurée Cyanistes cyanus - Azure Tit. Photos, Oiseaux.net.
 Azure Tit Cyanistes cyanus. Oiseaux-birds.com
  Parus cyanus Pallas, 1770 - Белая лазоревка. Позвоночные животные России
 Белая лазоревка Parus cyanus (Pallas, 1770). Птицы Казахстана
 Azure Tit with call. YouTube. Video
 Azure Tit (Cyanistes cyanus) Belarus 2014. YouTube. Video

Paridae
Păsări din Europa
Păsări din România
Păsări din Asia
Păsări descrise în 1770

Pițigoi azuriu


Forfaiting, vadeli mal ve hizmet ihracatından doğan ve belirli bir ödeme planına bağlı olarak tahsil edilecek olan alacakların daha önce bu hakkı elinde bulunduranlara rücu edilmeksizin (kayıtsız şartsız ve vazgeçilmez olarak), bir banka veya bu alanda uzmanlaşmış bir finans kuruluşu (forfaiter) tarafından satın alınarak iskonto edilmesidir. Latincede alacak hakkının kayıtsız ve şartsız olarak teslim edilmesi anlamındadır.

Forfaiting işleminde satıcı, poliçeyi forfaiting şirketine satarak tüm tahsilat risklerinden kurtulmakta ve belli bir maliyet karşılığı poliçesini iskonto ettirmiş olmaktadır. Bu yöntemle rücusuz olarak forfaiter şirketine satan işletme, bilançosunun likiditesini de az tutmaktadır.

İşletme terimleri
Uluslararası finans
Finans
Bankacılık

Forfaiting


Naplovac Mali je nenaseljeni hrvatski jadranski otočić. Nalazi se uz sjevernu obalu otoka Korčule, ispred istočnog dijela naselja Prigradica, oko 420 m od obale.

Površina otočića iznosi 3028 m², a iz mora se uzdiže 3 m.

Izvori

Južnodalmatinski otoci

Naplovac Mali


කාල තුවක්කු යනු යුද අවස්ථාවන්හි ඉතා වැදගත් කාර්යයක් ඉටුකරන අවියකි.මෙම ප්‍රහාර ක්‍රමය ආරම්භ වුයේ පළමු වැනි ලෝක යුද්ධයත් සමඟය. සතුරාට පෙනෙන දුරක සිට පෙනෙන ඉලක්කයට වෙඩි ප්‍රහාර ලබා දිම මෙහි අරමුණයි. තුවක්ක්‍ර 25 ක් එකතුව පහර දෙන සමුහයකට රෙජිමේන්තුවක් හෝ බ්‍රිගේඩයක් යනුවෙන් හඳුන්වනු ලබයි. අනියම් ඉලක්ක වෙත පවා තුවක්කු බලය පාවිච්චි කිරීමට තාක්ෂණය වැඩි දියුණු කර ඇත. යුද අගල් ක්‍රමයක් යුධ තාක්ෂණයට එක්වීම ද මේ සමඟ සිදුවිය.

කාල තුවක්කු බල ඇණිවල වර්ධනය

මෙම යුධ ක්‍රමෝපායන් ප්‍රථමයෙන් ඉංග්‍රිසින් විසින් 1915 ද නිවි චැපල් යුද්ධයේ දී භාවිතා කරනු ලැබ ඇත. නොකඩවා සතුරා වෙත වෙඩි වරුසා එල්ල කිරීමේ තාක්ෂණය මඟින් විවිධ යුධ කලාප වලට වෙඩි වරුසා එල්ල කරමින් සතුරු හමුදා පීරමින් සතුරා වැනසීමේ ක්‍රමෝපායන් ද දියත් කරයි. විවිධ වෙඩි ප්‍රහාරක බල ඇණි පාබල හමුදා සමඟ පෙරට ගමන් කිරීම සාමාන්‍ය සිරිත විය. මෙවැනි බල ඇණි යුධ බිමෙන් ඉවත් කරගත්තේ යුධ බිමේ ද මතු වු ප්‍රායෝගික ගැටලු නිසාය.එනම් පාබල හමුදා සමඟ මෙම තුවක්කු බල ඇණි සමෝධානය නොවු විට ප්‍රායෝග ගැටලු මතු වු නිසාය. පළමු ලෝක යුද්ධය අවසානයේදී මෙම වෙඩි බල මුළුවල කාර්යභාරය සංකිර්ණභාවයට පත් වු අතර යුධ පිටියේ ඔබ මොබ යමින් අඩපණ වු සතුරු බල මුළු එක් රැස්වීම පාලනය කර ඇත. නිෂ්චිත ක්‍රමවේදයකට අනුව මේවා සියල්ල පාලනය කරමින් කාර්යක්ෂමතාවය වැඩි කර ඇත.

ලෝක යුද්ධයෙන් පසුව සන්නිවේදනයේ දියුණුවක් සමඟ මුලින් මතු වු ප්‍රායෝගික ගැටලු නිරාකරණය කර ඇත. බ්‍රිතාන්‍ය මෙම තුවක්කු බල ඇණි වල කාර්යක්ෂමතාවය සන්නිවේදන පහසුකම් මඟින් ඉහළ නංවාගෙන ඇත.

බිම දුවන (බරාජ) කලාතුවක්කුවල විකාශනය

කාලතුවක්කු නිෂ්පාදනය වුයේ පළමු ලෝක යුද්ධ සමයේදීය. 1915 වර්ෂය වන තුරුම ප්‍රහාර දියත් කලේ විවෘත ප්‍රදේශයන්හි ඇති දෘශ්‍ය ඉලක්ක වෙතයි. ඔවුන් හුරුවි සිටි විශාලම ඉලක්ක වුයේ අවි 25 ක් පමණ සහිත හමුදා රේජිමේන්තු හා හමුදා සේනාංකයි. අඟල් යොදා ගෙන කර සටන් වලදි වක්‍ර ප්‍රහාර දියත් කිරිමේ අවශ්‍යතාවක් මතු විය. මේ සඳහා නිරීක්ෂකයන් නවීන කලාතුවක්කු වෙඩිතැබීමේ සැලසුම් සහ ගිනි අවි සඳහා  වු විද්‍යාත්මක විසදුම් යොදා ගැනින. මේ තුවක්කු සවිකිරිමට සංකිර්ණ ගණනයන් අවශ්‍ය විය. සෑම අවියක්ම අනෙකුත් අවි සමඟ සමායෝජනයේ පැවතිනි. බරාජ් පැවතියේ රේඛාවක පිහිටන ආකාරයටයි. "බරාජ' යන යෙදුම මුලින්ම ඉංග්‍රිසියෙන් යෙදුනේ 1915 නෙයුව් චැපැල් හි සටනේදීය.

" ඔසවන බරජය" කලින් කලට දුර ප්‍රමාණ වෙනස් කරමින් ප්‍රහාර දියත් කිරිමට යොදා ගැනිනි. "ඇවිනි බරාජ" එනම් එහා මෙහා ගෙන යා හැකි බරාජ කාලතුවක්කු අවි කුඩා වර්ධකයන්ගෙන් එසවිනි. එමනිසා ඒවා සෙමින් ඉදිරියට ගමන් කලහ. නමුත් පාබල හමුදාව සමඟම ගමන් කිරිමට හැකිවිය.

ආරම්භයේදි "ඇවිදින බරාජ" වල එසවීම් පෙර නිර්මාණ කර තිබිනි. මෙමඟින් විවිධ  දුක්ෂරතා වලට මුහුණ දීමට හමුදාවට සිදුවිය. I වන ලෝක යුද්ධ‍ය අවසානයේ දී බරාජ සංකිර්ණ ලෙස එහා මෙහා යාමට හැකිවන පරිදි සකස් කෙරෙනි. නමුත් මෙය කාල සටහනක් මඟින් පාලනය කරති.  දෙවන ලෝක යුද්ධය ආරම්භයේදී තාක්ෂණය හා සන්නිවේදනය දියුණු වූ නිසා බරාජ එසවීමට උපදෙස් දීමට පාබල හමුදාවටම හෝ ඉදිරි නිරික්ෂකයන්ට හැකිවිය.
බ්‍රිතාන්‍යයන් විසින් නිෂ්පාදිත "වේගවත් බරාජය" සම්මත බරාජය ලෙස පිළිගත් අතර මෙය රේඩියෝ තරංග මඟින් හසුරවිය හැක. මේ සඳහා  ඉහල අවි සැලසුම් අවශ්‍ය නොවිනි.

පළමු ලෝක යුද්ධ සංග්‍රාමයේ කාලතුවක්කු ප්‍රහාර

පළමු වතාවට කාලතුවක්කු ප්‍රහාර ආරම්භ වුයේ Loos සටනේදී ය. මෙහිදි පාබල හමුදාවක් ක්‍රියා කළේ නැත. Somme සටනේ දී ප්‍රථම විශාල කාලතුවක්කු දිස් වු අතර, මෙහිදි පාබල හමුදාව ද එයට සහය දැක්විය. පහළොස්වන (xv)  බල ඇණියේ කාලතුවක්කු පෙර සකසා තිබුණේ විනාඩියකට යාර 50 ක් උසට එසවීමටය. අවාසනාවකට එම කාලතුවක්කු පාබල හමුදාව ආරක්ෂා කිරීමට අසමත් විය.  එසේ වූයේ පාබල හමුදාව හමුදා දෙකකට මැදි වු අර්බුදකාරී බිමක් තරණය කිරීමට යාමේදීය. තවද Somme  පෙරමුණේදී පාබල හමුදාවට කාලතුවක්කු සමඟ පියවර තැබීමට අපහසු විය. 1916 සැප්තැම්බර් සිට පාබල හමුදා ප්‍රහාර  වලදි භාවිතා වු උපායශීලි මෙහෙයුම වුයේ බිම ඇදෙනා කාලතුවක්කුය. එම උපක්‍රමය ප්‍රංශ හමුදාව විසින් උපයෝගී කරගත් අතර 1916 නොවැම්බර් මස verdun හි Vaux බලකොටුව ප්‍රංශය නැවත ජයග්‍රහණය කිරීමට මෙය උපකාරි විය. Somme සටනේ අවසාන භාගය වන විට බ්‍රිතාන්‍ය හමුදාවන් විසින් කාලතුවක්කු අසල සිටිමේ ආනිසංස දැන ගත්හ. BEF Aerial නිරීක්ෂකයෙකුගේ වාර්තාවක  PERFECT WALL OF FIRE සංකල්පයටප්‍රශංශනීය තොරතුරු ඇතුලත් වි තිබිණ. එහිදි බ්‍රිතාන්‍ය හමුදාවේ 50 වන කණ්ඩයේ පාබල හමුදාවට කාලතුවක්කු  වලට  යාර 50 ක් සිට කටයුතු කිරීමෙන්, ගමක් අවම විරෝධ හමුවේ  අත්පත් කර ගැනීමට හැකිවිය. මෙවැනි යුධ අත්දැකීම් තුළින් පිළිබිඹු වන්නේ, විශාල තුවාලකරුවන් ප්‍රමාණයක් බෝම්බ වරුසාවන් ගැන සෝදිසි නොවීමෙන් තුවාල ලබනවාට වඩා සුළු තුවාලකරුවන් ප්‍රමාණයක් තමන්ගේ කාලතුවක්කු වලින් ඉදහිට තුවාල ලැබිම උචිත බවයි.

ප්‍රථමයෙන් බ්‍රිතාන්‍ය කාලතුවක්කු සමන්විත වූයේ උණ්ඩ කැබලි වලිනි. පසුව සම ප්‍රමාණයේ හීලියම් ද යොදා ගැනිණි. සම‍හර අවස්ථාවලදි smoke කොපුද යොදා ගැනිණි. මෙවැනි වර්ගයේ ඇඳි යන කාලතුවක්කු විනාඩියත්, විනාඩි 6ත් අතර කාලයේදී යාර 100 ක් ගමන් කළේය. එම උණ්ඩයේ වේගයට වම් ප්‍රදේශය මෙන්ම එහි තත්වය ද බලපැවේය. විනාඩි 6 ක කාලයක් ඇතුලත මෙම දුර ගමන් කිරීම මන්දගාමි ලෙස සැලකිණි.

1917 වසරේ Arros සටන් සමයේ මෙම බිම ඇදීයන කාලතුවක්කු ඉතා විශාල හා සංකිර්ණ ඒවා විය. එහි වෙඩි තැබීමට  රේඛා 5 ක් හෝ 6 ක් තිබිණි. එය පාබල හමුදාවට ඉදිරියෙන් යාර 200 ක ගැඹුරක් ආවරණය කළේය. සතුරා මිත්‍ර චේතනාවෙන් රැවටීමට හා ඔවුන්ගේ ස්ථානය ආනාවරණය කිරීමට වාණිජ කාලතුවක්කු ප්‍රහාර යොදා ගැනිණි.  කැනඩා Nimy වැටිය ජයග්‍රහණය කිරීමට බිම ඇදෙන කාලතුවක්කු ප්‍රහාර බොහෝ සේ උදව් විය.

Col george Bruchmuller නැගෙනහිර යුධ පෙරමුණෙහි දී  බිම ඇදෙන ද්වන්ධ කාලතුවක්කු ප්‍රහාර ආරම්භ කළේය. එහි පළමු පෙළ සැකසි තිබුණේ වායුමය පිටසැකැස්මකිනි. ඔහුගේ අදහස් 1918 වසරේ ජර්මානු වසන්ත සමයේ ආක්‍රමණ වලදි භාවිතා කෙරිණි.

බටහිර ජාතීන් අතර විශාල කාලතුවක්කු ප්‍රහාර භාවිතය පළමු ලෝක යුධ සංග්‍රාමය සමඟ අවසන් වුයේ ඒ පිළිබඳ යම් කරුණක් ඔප්පුවීමෙන් පසුවය. එනම් ඉස්තරම් ප්‍රතිඵල ලබා ගත හැකි වනුයේ සතුරාට භෞතික හෝ ශාරීරික විනාශ එල්ල කිරීමට වඩා  සතුරාගේ බල නැති කිරීමෙන් බවයි. තවද සතුරාගේ බල නැති කිරීමට බිම දුවන  කාලතුවක්කු මඟින් කෙටි ප්‍රහාර එල්ල කිරීම, බෝම්බ හෙලීමට වඩා උචිත බව සොයාගැනිණි. 1918 වසරේ සැප්තැම්බර්හිදී Hindenburg  මාර්ගය වෙන් කිරීමෙන් පසු විවෘත රණකාමය  පටන් ගැනීමේදී බ්‍රිතාන්‍යයන් එම දුවන කාලතුවක්කු වලින් එල්ල කල ප්‍රහාර අවම කළේය. වැඩිපුර ආරෝහක(lifts) ඒකාග්‍රතාව යොදා ගැණිනි.

යුධ ටැංකි මඟින් ප්‍රහාර එල්ල කිරීමේදි විශාල කාලතුවක්කු හමුදාවක් අවශ්‍ය නොවේ. 1917 වසරේ Cambrai සටනේ ඉදිරි ආක්‍රමණයන්හිදී එක් කාලතුවක්කු ප්‍රහාරයක හෝ  භාවිතා නොකරන ලදි. නවීන වෙඩි තැබීමේ පාලන ක්‍රම භාවිතා කළ පාබල හමුදාව, කාලතුවක්කු ප්‍රහාර වල සහාය ඍජුව ලබා ගැනීම අඩු කළහ. හඳුනාගත් සතුරු ස්ථාන ඉලක්ක කිරීමේදී  එම සහාය හමුදාව විසින් යොදා ගැනීමට අවම කෙරිණි.

එහෙත් කාලතුවක්කු මඟින් නොනවත්තා වෙඩි තැබීම තවදුරටත් සිදුකෙරිණි. 1918 අ‍ගෝස්තු 31 ප්‍රහාරයේදී ඇමරිකානු 32 වන හමුදාංශයේ පෙරමුණ ගත්තේ පදික කාලතුවක්කුය.

දෙවැනි ලෝක යුද්ධ සංග්‍රාමයේ කාලතුවක්කු ප්‍රහාර

බටහිර, දෙවන ලෝක යුධ සමයේ සන්නද්ධ හමුදාවන්හි පෙරමුණ ප්‍රහාර වල කාලතුවක්කු පිහිටුවීමට අවශ්‍ය තරමට තුවක්කු නොතිබුණි. මෙම කාලතුවක්කු භාවිතයෙන් නොකඩවා ප්‍රහාර එල්ල කිරීමට භාවිතා වුයේ සුළු ප්‍රමාණයකි. උදාහරණයක් වශයෙන් El Alamein සටන  ආරම්භයේදී මෙම කාලතුවක්කු ප්‍රහාර Montogomerys සැලසුම්කරුවන් විසින් භාවිතා කිරීමට කල්පනා කර ඇත. නමුත් එය ඉවත දමා ඇත්තේ සැක සහිත ඉලක්ක වල වාසි තකාය. යාර 12,000 ක් පමණ දිග ඇති යුධ පෙරමුණකට කාලතුවක්කු 456 ක් නොසෑහේ. නමුදු බිම දිගේ යන හා පෙරළමින් යන කාලතුවක්කු සමහර ප්‍රදේශ වලදී භාවිතා කළ හැකිය. Almein සටනේ අවසන් භාගයේදී එම උපක්‍රමය භාවිතා විය. 1942 වසරේ නොවැම්බර් 1 හා 2 පැවති  operation surchoge හි නවසීලන්ත 2 වන කාණ්ඩයේ ප්‍රහාරයට පෙරමුණ දුන්නේ බිම දිවෙන කාලතුවක්කුය. එහිදී යාර 4000 ක පෙරමුණකට තුවක්කු 192 ක් භාවිතා කෙරිණි. වෙඩි තැබීම් මඟවල් 3 කින් සමන්විත විය. යුධ පෙරමුණේදී යාර 20 කට රාත්තල් (pounder) 25 කාලතුවක්කු එක බැගින් ද, සාමාන්‍ය රෙජිමේන්තුවකට කාලතුවක්කු දෙක බැගින් ද සහායට දී තිබුණි.

කාලතුවක්කු ප්‍රහාර උපාය මාර්ග ලෝක යුද්ධයන්හිදී පරිණාමය විය. බ්‍රිතාන්‍ය  Larkhill කාලතුවක්කු  පිළිබඳ ශාස්ත්‍ර පාසල සීඝ්‍ර කාලතුවක්කු ප්‍රහාර පාලනය හා සමායෝජනය පිළිබඳ වැදගත් ශිල්පිය ක්‍රම දියුණු කළ ආයතනයක් විය. මෙහි බලපෑම පළමුව පිළිබිඹු වුයේ බටහිර කාන්තාර යුධ ව්‍යාපාරයේය. පළමු ලෝක යුද්ධ සංග්‍රාමයේ තුවක්කුවල පිහිටීම නිශ්චිතවම ලකුණු කිරීම අත්‍යාවශ්‍ය විය. නමුදු බ්‍රිතාන්‍යයන් තමන්ගේ තුවක්කු සියල්ල එක් නිර්දේශිත ස්ථානයකට යොමු කරන ලදී. මෙමඟින් සෑම කාලතුවක්කුවක්ම අදාල පරාසය තුළ ප්‍රහාරක සැලසුමකට, සෑම අවශ්‍ය විනාඩියකදීම සම්බන්ධ වීමට හැකිවිය.

Tunisia ප්‍රහාරවලදී තුවක්කු වැඩි ප්‍රමාණයක් තිබු අතර, ප්‍රතිවිරුද්ධ ආරක්ෂකයන් බටහිර කාන්තාරවලට වඩා ඒකාග්‍රතාවයකින් යුතුව කටයුතු කළහ.  Wadi Akrait හි 1943 අප්‍රේල් ප්‍රහාරයේ බ්‍රිතාන්‍ය කාලතුවක්කු ප්‍රහාර සැළැස්මට කාලතුවක්කු 8 ක් කලාප 3 ක තිබුණේ 50 වන හා 51 වන කාණ්ඩ පෙරමුණෙහිය. අඳුරෙහි ආරම්භක මඟ හඳුනාගැනීමට එක් ස්ථාවර කාලතුවක්කුවක් තැබු අතර, එමඟින් පාබල හමුදාවට නිවැරදි එල්ලයට පැමිණීමට හැකිවිය. ප්‍රහාරවලදී පාබල හමුදාව මත පමණක් විශ්වාසය තැබුවේ ඉතා කලාතුරකිනි. Wadi Akrait හිදි පෙර සැකසු ඉලක්ක වලට තිබු ඒකාග්‍රතාවය අඩු කරන ලද්දේ ප්‍රහාර ගමන් මඟේ නිරික්ෂකයන් විසිනි. 7000 කට අධික මෝටාර් හා තුවක්කු ස්ටාල්හාඩ්හි ප්‍රතිප්‍රහාර වලට භාවිතා විය. තවද ඉතුරු කාලයේ යුද්ධය රැදී තිබුනේ විශාල බෝම්බ හෙලීමේ උපක්‍රමය මතය.

නමුදු ඉතාලියේ ප්‍රහාරයේදීද මෙම ක්‍රමය භාවිතා කෙරිණි. 1944 මැයි 23 වන දින  ප්‍රහාරයේදීද, තුවක්කු 810 ක්, කැනේඩියානු 1 වන කාණ්ඩය සඳහා රැස්කර තිබිණි. එයින් තුවක්කු 300 ක් ප්‍රහාර එල්ල කළේ පළමු මාර්ගයේ යාර 3200 ක පුළුල් බාධකයක සිටය. ප්‍රහාරය ඇරඹියේ පාබල හමුදාව අයින් වීමට විනාඩි 3 කට පෙරය. කාලතුවක්කු ප්‍රහාරය ප්‍රථම පරමාර්ථයට ළඟාවීමෙන් පසු පැයකට නැවතීමට නියමිත විය. පසුව යාර 100 ක් විනාඩි 3 ක් ඇතුලත ගමන් කොට අනෙකුත් පරමාර්ථ කරා යෑමටද නියමිත විය. නමුදු මෙම කාලය කඩාකප්පල් වුයේ ප්‍රතිවාදීන්ගේ බරපතල විරෝධය හා කාලතුවක්කු ප්‍රහාර මධ්‍යයේය. මෙම යුධ මෙහෙයුම පසුව දෝෂාරෝපණයට ලක්වුයේ යුධ පෙරමුණ පිළිබඳව පටු ලෙස සැලකීම නිසාය.

1945 දී Senio ප්‍රහාරයේදී සතුරා ව්‍යාකූල කිරීමට හා සතුරාට ප්‍රහාර දෙන බවට ඒත්තු ගන්වා ඔවුන්ව ආවරණය තුළින් පිටතට ගෙන්වා ගැනීමට ව්‍යාජ  කාලතුවක්කු යොදා ගැනිණි. හතුරා එයට රැවටී එළියට ආවිට ගිනි කාලතුවක්කු ප්‍රහාර හෝ ගුවන් ප්‍රහාර මඟින් සතුරා විනාශ කළේය. Monte sole හිදී ඇ‍මරිකානු කාලතුවක්කු ප්‍රහාරයක් මඟින් උණ්ඩ 75,000 ක් එල්ල කළේ පැය භාගයක් ඇතුළතය. මෙම දකුණු අප්‍රිකානුවන් ආක්‍රමණය කළ අවස්ථාව ඇමරිකානු හමුදාවේ බරපතලම කාලතුවක්කු ප්‍රහාරය ලෙස සැලකේ.  Normandy  හිදි  බිම යන කාලතුවක්කු මඟින් කැනේඩියානු හා ස්කොට්ලන්ත ප්‍රහාර ජයගනු ලැබිණ. මෙය Epsom යුධ මෙ‍හෙයුමට අදාල විය.

Veritable යුධ මෙහෙයුම් ආරම්භයට බරපතල තුවක්කු ප්‍රහාරක 1050 ක් එකතු කළේ බැරල 850 ක  pepper pot කාලතුවක්කු මඟිනි. මෙහි භාවිතා වු අනෙක් අවි ආයුධ වුයේ මොටාරා, කුඩා කාලතුවක්කු, ටැංකි, යුධ ටැංකි නාශක තුවක්කු, ගගන යාත්‍රා නාශක තුවක්කු හා ආකාස වෙඩිලිය. බ්‍රිතාන්‍ය XXX සේනාංක කාලතුවක්කු ප්‍රහාර ඇරඹියේ 09.20 ට ය, වේගය පසු පැයේදී වැඩි කළ අතර තුවක්කු 500 ක් යාර 500ක් ගැඹුරින් ප්‍රහාර එල්ල කළේය. කාලතුවක්කුවල දුම් කාච තිබුණේ කාලතුවක්කු පිටුපස සිට ප්‍රහාරයන් දැක ගැනීමටය. 10.30 සිට කාලතුවක්කු අධි පිපිරුම් ඇති කරමින් ඉදිරියට ඇදිනි. විනාඩි 12 ක් ඇතුලත යාර 300 ක් ආවරණය කළ අතර, කහ දුම් කාච මඟින් කාලතුවක්කු ප්‍රහාර පාබල හමුදාවට සංඥා දැක්වීය. තවද කාලතුවක්කු සෑම ආරක්ෂක රේඛාවකම පැය භාගයක් නවතා තැබිණි. උණ්ඩ 2500 ක් පැයක් ඇතුලත 1 km වේගයෙන් ප්‍රහාර එල්ල කිරීම අවසන් වුයේ 4.30 ට කාලතුවක්කු නැවතීමෙන් අනතුරුවය.

දිවෙන කාලතුවක්කු 2 වන ලෝක යුධ සංග්‍රාමයේ සෝවියට් හි භාවිතා විය. මෙම දිවෙන කාලතුවක්කු ප්‍රහාර පාබල හමුදා ප්‍රහාර වලට සම්මත සහායකයා විය. රුසියානු කාලතුවක්කුවල සියුම් ප්‍රහාර සඳහා අවශ්‍ය නවීන සන්නිවේදන ජාල නැතිවුවද තුවක්කු බහුල විය.

සටහන්

{|

|Barrage artillery World War II
|-

{|

කාල තුවක්කු බල ඇණි


Jorge Suarez Carbajal (* 13. März 1986 in Oviedo) ist ein asturischer Dudelsackpfeifer. Er war 2004 Champion von Asturien und  ein vertrat  vier Jahre in Folge das Fürstentum bei der MacCrimmon Trophy (ehemals Macallan Trophy) beim Festival Interceltique de Lorient. 2011 erhielt er den AMAS - Preis für den besten Dudelsackpfeifer, erteilt durch das Anuario de la Música de Asturias (Jahrbuch für Musik in Asturien).

Karriere

Er begann 1994 in den Schulen von Suares (Asturien) bei Eugenio Otero den Dudelsack zu spielen. 1997 wurde er Mitglied der Banda Gaites Noreña. Mit dieser Band bereiste er Asturien und Spanien und spielte auch in Portugal. Im Jahr 2000 gewann er 14-jährig den ersten Preis beim regionalen Finale des von Teresa Rabal präsentierten Wettbewerbs für Kinder "Veo-Veo", zusammen mit einer Gruppe der Rhythmischen Sportgymnastik von Gijón.

Von März 2000 bis zum Jahr 2003 erhielt er Unterricht bei Xuacu Amieva. Mit seinem Bruder Carlos spielt er mit mehreren regionalen Tanzgruppen aus Asturien, wie zum Beispiel der Asociación Foklórica "Onís". Im Jahr 2003 erreichte er in der Macallan Trophy de Gaita den dritten Platz beim Festival Interceltique de Lorient. Am 18. Juni 2004 gewann er das Finale des Memorial Remis Ovalle in Oviedo. 2006 hatte er den zweiten Platz in der MacCrimmon Trophy am Festival Interceltique de Lorient erreicht und wurde nur durch den asturischen Piper Ruben Alba übertroffen.  Neben dem Dudelsackspielen studiert er derzeit Ingenieurvermessung an der Universität Oviedo.

Weitere Auszeichnungen

Weblinks
 Video von Carbajal in MacCrimmon Trophy de Gaita, Lorient 2006.

Einzelnachweise

Dudelsackspieler
Musiker (Spanien)
Spanier
Geboren 1986
Mann

Jorge Suarez Carbajal


An Cyperus pennatiformis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Georg Kükenthal. An Cyperus pennatiformis in nahilalakip ha genus nga Cyperus, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Hawaiian Is..

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 C. p. bryanii
 C. p. pennatiformis

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Cyperus

Cyperus pennatiformis