Abraham Sinkov (August 22, 1907 – January 19, 1998) was a US cryptanalyst. An early employee of the U.S. Army's Signals Intelligence Service, he held several leadership positions during World War II, transitioning to the new National Security Agency after the war, where he became a deputy director. After retiring in 1962, he taught mathematics at Arizona State University.

Biography
Sinkov was the son of Jewish immigrants Morris (Mordechai Eliezer) and Ethel (née Etel Constantinowsky) from Alexandria, Russia, which is now Oleksandriya, Kirovohrad Oblast, Ukraine. Sinkov was born in Philadelphia, but grew up in Brooklyn. After graduating from Boys High School he took his B.S. in mathematics from City College of New York. (By coincidence, one of his close friends at Boys High and CCNY was Solomon Kullback). Mr. Sinkov taught in New York City schools but was unhappy with the working conditions and anxious to use his mathematics knowledge in practical ways.

Early career
The opportunity for a career change came in 1930. Sinkov and Kullback took the Civil Service examination and placed high. Both received mysterious letters from Washington asking about their knowledge of foreign languages. Sinkov knew French and Kullback, Spanish. This was acceptable to their prospective employer, and they were offered positions as junior cryptanalysts. Although neither was quite certain what a cryptanalyst did, they accepted.

The small Signals Intelligence Service (SIS) organization (Sinkov and Kullback were the third and fourth employees there) had the primary mission of compiling codes and ciphers for use by the U.S. Army. Its secondary task was to attempt to solve selected foreign codes and ciphers—this was not necessarily done for intelligence purposes but to keep the cryptanalysts abreast of new developments in the field.

William Friedman put his new employees through a rigorous course of study of his own design in cryptology, bringing them to high levels of skill in making and breaking codes and ciphers. Friedman also encouraged other self-improvement endeavors: his employees trained summers at a camp at Ft. Meade to earn commissions in the military reserves. Both Sinkov and Kullback also went on to receive doctorates in mathematics. Sinkov received his PhD in mathematics in 1933 from The George Washington University. In 1936, Sinkov was assigned to the Panama Canal Zone, where he established the U.S. Army's first permanent intercept site outside the continental United States.

World War II
SIS grew slowly throughout the early 1930s. However, successes against Japanese diplomatic codes using machine systems after 1935 provided the U.S. government with critical information during a series of crises. This success had practical consequences for SIS, as well. For the first time, SIS began to garner respect from its military superiors. Once the military understood that this small organization could read sensitive messages from a potential adversary, the Signal Corps increased the SIS budget and authorized increased hiring of cryptanalysts.

In 1940, even though the United States was not officially a combatant, the U.S. and Britain initiated exchanges of technical material. Included in this was a cautious sharing of cryptologic information: the British in stages revealed the extent of their considerable success against high-level German systems, the U.S. its equivalent success against Japanese. This led to an unprecedented level of cooperation in communication intelligence (COMINT) between the two countries during the war, resulting in more personnel, bigger budgets, and a wider range of activities for the organization.

Sinkov mission
In January 1941, while Britain battled Nazi Germany but nearly a year before the United States entered the Second World War, Captain Sinkov was selected as a member of a delegation to the United Kingdom for initial sharing of information about the two countries' respective cryptologic programs. The delegation returned in April with mixed results to report. Sinkov and his colleagues had been shown Bletchley Park, the secret headquarters for British cryptology, and exchanged information on German and Japanese systems. It is still unclear how much the American delegation was told about British success against the German Enigma machine, but Sinkov later recalled that they were told about the Enigma problem only a short while before the delegation was to leave, and that details were sketchy. Nevertheless, the mission to the UK was a success overall and helped give US-UK cryptologic relations a strong practical foundation.

After the Japanese attack on Pearl Harbor on December 7, 1941, the Japanese also attacked the Philippine Islands. General Douglas MacArthur had been ordered to leave the Philippines and re-establish U.S. Army headquarters in Australia, from whence counterattacks might be launched. MacArthur recognized the need for cryptologic support, thus, on 15 April 1942, he established the Central Bureau (CB), cobbling it together from refugee elements of American cryptologists evacuated from the Philippines, Australian cryptologists, and other Allied contingents. CB began in Melbourne, then moved to Brisbane.

In July 1942, by now Major Sinkov arrived in Melbourne as commander of the American detachment at Central Bureau. The Director of CB on paper was General Spencer B. Akin, MacArthur's chief signal officer, but General Akin in practice seldom visited the organization. He had worked with Sinkov in Washington and in Panama, and confidently left CB operations under his control.

Sinkov, who demonstrated strong organizational and leadership qualities in addition to his mathematics skills, brought this group of Americans and Australians—representing also different military services from their countries—into a cohesive unit. CB quickly became a trusted producer of Signals Intelligence (SIGINT) for MacArthur and his senior commanders. This SIGINT enabled consistent success in the air war against the Japanese and allowed MacArthur to win some stunning victories in the ground campaign in New Guinea and the Philippines.

Post-war
After the war, Sinkov rejoined SIS, now renamed the Army Security Agency, and, in 1949, when the Armed Forces Security Agency (AFSA)—the first centralized cryptologic organization in the United States—was formed, Sinkov became chief of the Communications Security program. He remained in this position as AFSA made the transition into the National Security Agency.

In 1954, Sinkov became the second NSA official to attend the National War College (the first was Louis Tordella). Upon his return, he became deputy director for production, effectively swapping jobs with his old colleague Frank Rowlett. Sinkov retired from NSA in 1962.

In 1966, he wrote Elementary Cryptanalysis: A Mathematical Approach, one of the first books on the subject, directed at high school students and available to the general public.

Retirement
Abraham Sinkov lived in retirement in Arizona after two careers, 32 years in NSA (and its predecessors), followed by an appointment as a professor of mathematics at Arizona State University.

Hall of fame
Colonel Sinkov is a member of the Military Intelligence Hall of Fame.

Books written
 Abraham Sinkov (1966), Elementary Cryptanalysis: A Mathematical Approach, Mathematical Association of America, Washington, D.C. .  2nd edition, revised and updated by Todd Feil (2009), Mathematical Association of America, Washington, D.C.  (print),  (electronic).

References

 NSA Hall of Honor entry for Sinkov (public domain; a previous version of this article was derived from this NSA work)

1907 births
1998 deaths
American people of Ukrainian-Jewish descent
Arizona State University faculty
National Security Agency cryptographers
Signals Intelligence Service cryptographers
City College of New York alumni
Columbian College of Arts and Sciences alumni
20th-century American mathematicians
United States Army colonels
United States Army personnel of World War II
Boys High School (Brooklyn) alumni
Military personnel from Philadelphia
Mathematicians from New York (state)

Abraham Sinkov


Reumatologia este o ramură a medicinii interne, care se ocupă cu depistarea, diagnosticarea, tratarea și recuperarea bolnavilor cu afecțiuni nechirurgicale ale aparatului locomotor. Aceste afecțiuni sunt de obicei dureroase, acute sau de cele mai multe ori cronice, care împiedică buna funcționare a aparatului locomotor și sunt numite în general reumatism sau boli reumatice și musculoscheletice.

Principalele grupe de afectiuni de care se ocupa reumatologia sunt următoarele:
 afectiuni degenerative provocate de degenerescența și uzura unor articulații sau de cauze mecanice: artroza membrelor (gonartroza, coxartroza), spondiloza, hernia discală lombară.
 afecțiuni cauzate de prezența cristalelor în articulații sau în tendoane: guta, pseudoguta, condrocalcinoza articulară, boala calcificărilor tendinoase.
 afecțiuni inflamatorii periarticulare și articulare nedegenerative: tendinite, bursite, capsulite, entezite, epicondilite, fibromialgia, sindromul Dupuytren, nevralgia cervico-brahială, periartrita scapulo-humerală, sindromul de tunel carpian și alte sindroame canalare ale membrului superior și inferior
 afecțiuni infecțioase articulare cauzate de prezența unor germeni în articulații: boala Lyme (borelioza), artrita gonococică, artrita tuberculoasă (TBC osteo-articular) și alte artrite infecțioase.
 afecțiuni metabolice: osteoporoza, osteomalacia.
 afecțiuni inflamatorii, autoimune care se observă, în general, în cadrul bolilor de sistem: reumatismul articular acut, artrite reactive, poliartrita reumatoidă, spondilita anchilozantă, artrita psoriazică, lupusul eritematos sistemic, sclerodermia, polimiozita, dermatomiozita, sindromul Schönlein-Henoch, vasculite.

Note

Reumatologie

Specialități medicale

Reumatologie


Francis Beaufort (f. 27. maí 1774 – d. 17. desember 1857) var flotaforingi í breska sjóhernum. Árið 1805 bjó hann til kvarða til að mæla vindstyrk, Beaufort-kvarðann. Beaufort-eyja, óbyggð eyja á Suðurskautslandinu, er nefnd eftir honum.

Breskir flotaforingjar

Francis Beaufort


Flavon (prema lat. flavus: žut) je žuti biljni pigment osjetljiv na svjetlo koji pripada skupini flavonoida. Molekula flavona (C15H10O2) sastoji se od jednoga heterocikličnog i dva ciklična prstena. Kod nekih jaglaca flavoni čine svijetle brašnaste prevlake na stabljikama i listovima. Svojom žutom bojom otopljenom u vakuolama stanica privlače oprašivače u zonu cvijeta. Derivati flavona (apigenin, luteolin i drugi) rašireni su među biljkama. Oni dobro upijaju (apsorbiraju) ultraljubičastu svjetlost (čineći flavonske glikozide) i time štite biljke od oštećenja ovom svjetlošću. Neke mahunarke (leptirnjače) ispuštaju flavone kroz korijenje u tlo, čime potiču prisutne bakterije vrsta Rhizobium na uspostavljanje simbioze.

Izvori

Botanika
Pigmenti

Flavon


er en japansk animeserie fra 2011. Serien er blevet animeret og produceret af studierne Shaft og Aniplex. Serien handler om en gruppe piger, der vælger at blive "magiske piger (Mahou Shoujo)", og bekæmper onde væsner. Serien er dog blevet kendt for at have meget dystre undertoner, og er stærkt præget af psykologisk thriller/horror, hvilket er usædvanligt i forhold til tegnestilen, der virker meget traditionelt kawaii. Serien har generelt modtaget positive anmeldelser, og er anset som en af 2010'ernes bedste anime.

Eksterne henvisninger

Animeserier
Mangaserier

Puella Magi Madoka Magica


Le Cotton Bowl Classic 2021 est un match de football américain de niveau universitaire joué après la saison régulière de 2021, le  au AT&T Stadium situé à Arlington dans l'État du Texas aux États-Unis.

Il s'agit de la  édition du Cotton Bowl Classic.

Le match constitue une des demi-finales du College Football Playoff. Son vainqueur affronte ensuite le vainqueur de l'Orange Bowl 2021 lors du College Football Championship Game 2022 joué le  au Lucas Oil Stadium situé à Indianapolis dans l'État de l'Indiana.

Le match met en présence l'équipe des Bearcats de Cincinnati issue de l'American Athletic Conference  (première équipe du Group of 5 participant au CFP) et l'équipe du Crimson Tide de l'Alabama issue de la Southeastern Conference. Il débute à  locales et est retransmis à la télévision par ESPN .

Sponsorisé par la société Goodyear Tire and Rubber Company, le match est officiellement dénommé le 2021 College Football Playoff Semifinal at the Goodyear Cotton Bowl Classic.

Alabama gagne le match sur le score de 27 à 10.

Présentation du match

Il s'agit de la  rencontre entre ces deux équipes, Alabama ayant remporté les cinq premiers matchs ;

Bearcats de Cincinnati

Avec un bilan global en saison régulière de 13 victoires sans défaite (8 victoires en matchs de conférence), Cincinnati est éligible et accepte l'invitation pour participer au Cotton Bowl Classic de 2021.

Ils terminent  de l'American Athletic Conference et remportent la finale de conférence jouée contre les #20 du pays, les Cougars de Houston (35-20).

À l'issue de la saison 2021 (bowl non compris), ils seront classés #4 aux classements CFP, AP et Coaches.

C'est leur première apparition au Cotton Bowl Classic ainsi qu'à une demi-finale du CFP.

Crimson Tide de l'Alabama
Avec un bilan global en saison régulière de 12 victoires et 1 défaite ( en matchs de conférence), Alabama est éligible et accepte l'invitation pour participer au Cotton Bowl Classic de 2021. Ils terminent  de la Division Ouest de la Southeastern Conference et remporte 41 à 24 ensuite la finale de conférence jouée contre les Bulldogs de la Géorgie classés à ce moment  du pays.

À l'issue de la saison 2021 (bowl non compris), ils sont classés # 1 aux classements CFP, AP et Coaches.

C'est leur  apparition au Cotton Bowl Classic (4 victoires pour 4 défaites) :

C'est leur  participation au College Football Playoff, Alabama ayant remporté trois finale (sur 5 disputées) et ayant perdu 1 demi-finale :

Résumé du match

Résumé, photos et vidéo sur le site francophone The Blue Pennant.

Début du match à  locales, fin à  locales pour une durée totale de jeu de .

Températures de  , stade fermé.

Statistiques

Articles connexes
 Culture du football américain
 Football américain universitaire aux États-Unis
 Lexique du football américain et canadien
 Liste des College Bowls de football américain
 Championnat NCAA de football américain
 Championnat NCAA de football américain 2021

Lien externe

 Site officiel du match.

Notes et références

2021
Bearcats de Cincinnati
Crimson Tide de l'Alabama
Bowl universitaire américain en décembre 2021

Cotton Bowl Classic 2021


Harry Peter Cavers (-) est un homme politique canadien de l'Ontario. Il est député fédéral libéral de la circonscription ontarienne de Lincoln de 1949 à 1957.

Biographie
Né à St. Catharines en Ontario, Cavers étudie dans cette ville et ensuite à la Osgoode Hall de l'Université de Toronto. Appelé au Barreau de l'Ontario en 1935, il pratique le droit à St. Catharines. Nommé au Conseil de la Reine en 1961, Cavers sert comme lieutenant de la Royal Canadian Naval Volunteer Reserve de 1942 à 1945.

Élu député en 1949, il est réélu en 1953. Défait en 1957 contre John Smith, il l'est à nouveau en 1958.

Après sa carrière parlementaire, Cavers devient juge dans le comté de Dufferin.

Résultats électoraux

Références

Liens externes

Naissance en décembre 1909
Naissance à Saint Catharines
Député fédéral canadien provenant de l'Ontario
Député du Parti libéral du Canada
Étudiant de l'Osgoode Hall Law School
Décès en décembre 1995
Décès à Saint Catharines

Harry Cavers


Colegiul Districtual (în )  (numit, până în 2007, birou districtual) este organul de conducere al unui consiliu districtual, organism reprezentativ al cetățenilor unui district din Belgia. Colegiul Districtual este ales de către plenul consiliului districtual dintre membrii săi, iar consiliul, la rândul său, este ales direct de către cetățeni. Colegiul districtual este alcătuit din președintele și asesorii districtului, cunoscuți anterior sub numele de membri ai biroului sau vicepreședinți.

Antwerpen este singura municipalitate belgiană care a implementat ca formă de subdiviziune administrativă districtele. Acestea au fost înființate pe 1 ianuarie 1983, după fuziunea orașului cu șapte localități vecine. În Antwerpen, colegiul este alcătuit în general dintr-un președinte și patru asesori (în ), însă consiliile districtelor mai mici, precum Berendrecht-Zandvliet-Lillo, sunt compuse dintr-un președinte și trei asesori.

Între 2001 și 2006, conform legii Nieuwe Gemeentewet, denumirile oficiale pentru președinte și completul colegiului au fost "Președintele Consiliului Districtual" (în ), respectiv "Biroul Consiliului Districtual" (Bureau van de districtsraad). Biroul era alcătuit din președinte și vicepreședinți. Prin decretul Gemeentedecreet din 2 iunie 2006 s-a stabilit că, începând de la 1 ianuarie 2007, denumirile oficiale ale celor două funcții vor fi de "Președintele Districtului" (Districtsvoorzitter), respectiv "Colegiul Districtual" (Districtscollege), o terminologie oarecum asemănătoare cu cea folosită de municipalități.

Vezi și
 Districtele Antwerpenului

Note

Politica în Antwerpen
Administrația în Antwerpen

Colegiu Districtual (Belgia)


Trumplerov katalog je astronomski katalog švicarsko-američkog astronoma Roberta Juliusa Trumplera predstavljen javnosti 1930. godine. Sadrži 37 otvorenih skupova. Kratica ovog kataloga i oznaka objekata u njemu jest Tr.

Vidi
popis astronomskih kataloga

Astronomski katalozi

Trumplerov katalog


"Enter Sandman" pjesma je američkog heavy metal sastava Metallica. Objavljena je kao prvi singl s njihova albuma Metallica iz 1991. godine. Glazbu su skladali Kirk Hammett, James Hetfield i Lars Ulrich. Pjevač i gitarist James Hetfield je napisao tekst, koji govori od noćnim morama kod djece.

U konačnici, pjesma se ukupno prodala više od 30 milijuna kopija što je pridonijelo Metallici veliku popularnost. Pjesma se pojavljuje na svakom albumu uživo nakon 1991. godine.

Izvori

Singlovi iz 1991.
Skladbe Metallice

Enter Sandman


Walkersdorf ist ein Gemeindeteil der Gemeinde Wörnitz im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Das Dorf liegt in Tallage am Seewiesengraben, der ein rechter Zufluss der Wörnitz ist. Es ist umgeben von der Schillingsfürst-Wettringer Hardt, die Teil der Frankenhöhe ist (im Südwesten: Oestheimer Berg, im Nordosten: Wühlberg). Die Staatsstraße 2419 führt zur Anschlussstelle 109 der A 7 (0,9 km südöstlich) bzw. an Untergailnau vorbei nach Insingen (6 km nordwestlich). Die Staatsstraße 2246 führt nach Schillingsfürst (3,5 km nordwestlich).

Geschichte
1804 gab es in dem Ort 4 Haushalte, die alle der Reichsstadt Rothenburg untertan waren.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Walkersdorf dem Steuerdistrikt Gailnau und der Ruralgemeinde Wörnitz zugewiesen.

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Martin (Wörnitz) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach Kreuzerhöhung (Schillingsfürst) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Ortsteil von Wörnitz
Ort im Landkreis Ansbach
Dorf

Walkersdorf (Wörnitz)


An Aechmea drakeana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Éduard-François André. An Aechmea drakeana in nahilalakip ha genus nga Aechmea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aechmea

Aechmea drakeana


Ignat Florian Bociort ( - ) est un espérantiste roumain.

Biographie
Ignat Bociort naît le  à Cărand, en Roumanie.

Œuvres

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Liens externes

Espérantiste roumain
Espérantisation en 1969
Naissance en octobre 1924
Naissance dans le județ d'Arad
Décès en décembre 2015
Décès à Berlin
Décès à 91 ans

Ignat Bociort


Elizabeth Torres é uma Neurocientista Computacional que tem trabalhado em aspectos teóricos e empíricos da integração sensório-motora e cognição humana desde o final dos anos 90.

Vida Pessoal e Educação
Elizabeth Torres nasceu e foi criada em Havana, Cuba. Mais tarde, ela se mudou para o México durante seus anos de faculdade e depois para San Jose, Califórnia, nos Estados Unidos. Ela se formou como bacharel em matemática e ciência da computação pela San José State University em 1994 e, posteriormente, ingressou no National Institute on Aging como bolsista pré-IRTA. Torres passou um ano treinando lá antes de entrar na pós-graduação em 1995 na Universidade da Califórnia, San Diego, onde completou um Ph.D. programa em Ciências Cognitivas. Depois disso, ela foi para o Instituto de Tecnologia da Califórnia em Pasadena para pós-doutorado na área de Eletrofisiologia e Sistemas Neurais Computacionais, que foi concluído em 2008.

Trabalho de pesquisa
Durante seu doutorado, ela trabalhou em modelos matemáticos de controle neuromotor sob a orientação de David Zipser, especificamente no domínio da ciência cognitiva incorporada, ela desenvolveu uma nova estrutura teórica para o estudo da integração sensório-motora.

Ela completou seus estudos de pós-graduação com ênfase em matemática aplicada a modelos de controle neuromotor no campo da ciência cognitiva, como parte do NIH Predoctoral Fellowship. ela trabalhou em aplicações translacionais para construir uma nova plataforma estatística para Psiquiatria de Precisão com uma abordagem personalizada.

Ao ingressar na Rutgers University, seu programa de pesquisa foi financiado pela NSF e seu laboratório registrou patentes. Ela desenvolveu novos modelos biométricos e estatísticos para promover o movimento e a neurociência comportamental para a Pesquisa e Tratamento do Autismo, apoiados pelo Conselho do Governador do Estado de Nova Jersey e financiados pela Nancy Lurie Marks Family Foundation e pela Henry Wallace Foundation.

Seu laboratório avalia comportamentos voluntários naturais em crianças que sofrem de autismo e outras deficiências de desenvolvimento. Sua pesquisa se concentra no fornecimento de terapias de intervenção precoce para melhorar as interações sociais e as habilidades de comunicação em jovens.

Carreira
Após seu pós-doutorado, ela ingressou no laboratório de Richard Andersen e por vários anos treinou em eletrofisiologia e depois como Pesquisadora Associada, trabalhou em problemas em Sistemas Neurais Computacionais. Em 2008, ela se juntou ao corpo docente da Rutgers University no Departamento de Psicologia, Ciência Cognitiva e Ciência da Computação.

Ela trabalhou em 2 livros e colaborou com vários laboratórios no campo da Psiquiatria de Precisão. O professor Torres dirige o Laboratório de Integração Sensorial Motora e atualmente atua como Investigador Principal e Diretor do Centro de Excelência de Autismo de Nova Jersey desde 2018, liderando grandes iniciativas para ajudar a transformar a pesquisa médica e os tratamentos do autismo em todo o estado.

Publicações
Ela escreveu dois livros sobre autismo e biometria

 2018: Métodos biométricos objetivos para o diagnóstico e tratamento de distúrbios do sistema nervoso, ISBN-13: 9780128040829
 2017: Autism - The Movement Sensing Perspective, ISBN-13: 9781482251630

Ela detém várias patentes nos EUA e internacionais relacionadas à biomedicina com foco em diagnósticos e tratamentos de distúrbios do sistema nervoso e rastreamento do neurodesenvolvimento.

 US20190333629A1 – Métodos para o diagnóstico e tratamento de distúrbios neurológicos
 US20190254533A1 – Sistemas e métodos para rastrear distúrbios do neurodesenvolvimento
 US20190261909A1 – Sistema e método para determinar a quantidade de vontade em um sujeito
 US20211098912 – Avaliação Longitudinal Objetiva e Personalizada de Lesão Cerebral Pós-Traumática Grave
 US20211098912 – Sistemas e Métodos para Medição de Movimento Fisiologicamente Relevante
 EP3229684B1 – Procédés de mesure d'un movement physiologiquement pertinente

Ela contribuiu com centenas de seus trabalhos de publicações. E alguns dos trabalhos notáveis são;

 Um Biomarcador que Caracteriza o Neurodesenvolvimento com aplicações no Autismo OPEN (2018)
 Ruído da periferia no autismo (Brincker & Torres, 2013)
 Diagnóstico neonatal: Rumo a gráficos de crescimento dinâmico do controle neuromotor (2016)
 Autismo: a perspectiva do micromovimento (2013)

Recepção critica
Ela foi Sloan-Swartz Fellow, Della Martin Fellow e Neuroscience Scholar no CALTECH durante seu pós-doutorado de 2001 a 2008.

O Senado e a Assembléia Geral de Nova Jersey aprovaram uma Resolução Legislativa Conjunta para reconhecer a Dra. Elizabeth (Liz) Torres e elogiá-la como uma pessoa de caráter forte e determinação excepcional. A professora Elizabeth B. Torres recebeu o prêmio The Board of Trustees Fellowship for Scholarly Excellence pelo presidente da Rutgers University em 5 de maio de 2015, em reconhecimento por suas contribuições para o controle neural do movimento e das inter-relações entre motor e fenômenos cognitivos.

Elizabeth B. Torres


Hacı Bayram-ı Veli, (d. 1352, Ankara, Ahiler Yönetimi - ö. 1430, Ankara, Osmanlı İmparatorluğu), Türk mutasavvıf ve şair. Safevî Tarikâtı büyüklerinden Hoca Alâ ad-Dîn Ali Erdebilî'nin öğrencilerinden olan Şeyh Hamid-i Veli'nin öğrencisi ve Bayramîyye Tarikâtı'nın kurucusudur. Türbesi, Ankara'da Hacı Bayram Câmii'nin bitişiğinde bulunmaktadır.

Hayatı

Doğum ismi, Numan bin Ahmed, lâkâbı "Hacı Bayram"dır. 1352'de Ankara'nın Çubuk Çayı üzerinde Zülfazıl (Solfasol) köyünde doğdu. Hacı Bayram-ı Veli, 14. ve 15. yüzyıllarda Anadolu'da yetişti. Eserlerini diğer Hacı Bektaş-ı Veli yoldaşları gibi Türkçe olarak yazdı ve dönemdeki  Türkçe kulanımını Anadolu'da önemli şekilde etkiledi.

II. Murad verdiği ünlü bir fermanda, Hacı Bayram-ı Veli'nin ve talebelerinin, yalnız ilim ile meşgul olmaları için, onların vergi ve askerlikten muaf tutulduğu bildirmiştir.

Fatih Sultan Mehmed'in İstanbul'u feth edeceğini II. Mehmed'in babası II. Murad'a bildirdiği rivayet olunur.

Bir gün medreseye birisi gelerek; "İsmim Şüca-i Karamani'dir. Hocam Hamideddin-i Veli'nin selamı var. Sizi Kayseri'ye davet ediyor. Bu vazife ile huzurunuza geldim." dedi. O da, Hamideddin ismini duyunca; "Baş üstüne, bu davete icabet lazımdır. Hemen gidelim." diyerek müderrisliği bıraktı. Birlikte Kayseri'ye yöneldiler ve Somuncu Baba diye bilinen Hamideddin-i Veli ile Kurban Bayramı'nda buluştular. O zaman Hamideddin-i Veli; "İki bayramı birden kutluyoruz!" buyurdu ve ona Bayram lakabını verdi ve kendisini talebeliğe kabul etti. Din ve fen ilimlerinde yüksek derecelere kavuşturdu.

1412 yılında Hacı Bayram-ı Veli, hocası Şeyh Hâmideddin-i Veli'nin Aksaray'da ölümünden sonra Ankara'ya dönüp irşad faaliyetlerine başlar. Bu tarih, Bayramiye tarikâtının kuruluşu kabul edilir.

Ankara'ya dönüşü
Hocası Hamideddin-i Veli'nin vefatından sonra Ankara'ya gelerek doğduğu köye yerleşti. Yeniden talebe yetiştirmekle meşgul oldu. Sohbetleriyle hasta kalplere şifa dağıttı. Talebelerini daha çok sanata ve ziraate sevk ederdi. Kendisi de geçimini ziraatle sağlardı. Açtığı ilim ve irfan ocağına, devrinin meşhur alimleri, hak aşıkları akın etti. Damadı Eşrefoğlu Rumi, Şeyh Akbıyık,  Bıçakçı Ömer Sıkinî, Göynüklü Uzun Selahaddin, Edirne ve Bursa ziyaretlerinde talebeliğe kabul ettiği Yazıcızade Ahmed (Bican) ve Mehmed (Bican) kardeşler ile Fatih Sultan Mehmed Han'ın hocası Akşemseddin bunların en meşhurlarıdır.

Fatih'in babası Sultan İkinci Murad Han, Hacı Bayram-ı Veli'yi Edirne'ye davet edip, ilim ve manevi derecesini anlayınca, fevkalade hürmet göstermiş, Eski Cami'de vazettirmiş, tekrar Ankara'ya uğurlamıştır.

Sultan İkinci Murad Han kendisinden nasihat isteyince; İmam-ı Azam'ın, talebesi Ebu Yusuf'a yaptığı uzun nasihatı yaptı: "Tebean içinde herkesin yerini tanıyıp bil; ileri gelenlere ikramda bulun. İlim sahiplerine hürmet et. Yaşlılara saygı, gençlere sevgi göster. Halka yaklaş, fasıklardan uzaklaş, iyilerle düşüp kalk. Kimseyi küçümseyip hafife alma. İnsanlığında kusur etme. Sırrını kimseye açma. İyice yakınlık peyda etmedikçe kimsenin arkadaşlığına güvenme. Cimri ve alçak kimselerle ahbablık kurma. Kötü olduğunu bildiğin hiçbir şeye ülfet etme. Bir şeye hemen muhalefet etme. Sana bir şey sorulursa ona herkesin bildiği şekilde cevap ver. Seni ziyarete gelenlere faydalanmaları için ilimden bir şey öğret ve herkes öğrettiğin şeyi belleyip tatbik etsin. Onlara umumi şeyleri öğret, ince meseleleri açma. Herkese itimad ver, ahbablık kur. Zira dostluk, ilme devamı sağlar. Bazen de onlara yemek ikram et. İhtiyaçlarını temin et. Onların değer ve itibarlarını iyi tanı ve kusurlarını görme. Halka yumuşak muamele et. Müsamaha göster. Hiçbir şeye karşı bıkkınlık gösterme, onlardan biri imişsin gibi davran."

Türk tasavvufundaki yeri

Yetiştirdiği müridleri

Hacı Bayram-ı Veli, ömrünün sonuna kadar İslâmiyeti yaymak için çalıştı. 1429'da Ankara'da öldü. Türbesi kendi ismiyle anılan Hacı Bayram Camii'ne bitişik olup, ziyarete açıktır. Ölümünden sonra tarikât, müridleri üzerinden Akşemsettin'e atfedilen (Şemsîyye-î Bayramîyye Tarikâtı), Bıçakçı Ömer Dede (Şeyh Emir Sıkkinî)'ye atfedilen (Melâmetîyye/Melâmîyye-î Bayramîyye Tarikâtı) ve Akbıyık Sultan'a atfedilen (Celvetîyye-î Bayramîyye Tarikâtı) olmak üzere üç ayrı kola ayrılarak devam etmiştir.
Hacı Bayram-ı Veli, Yunus Emre gibi Hacı Bektaş-i Veli'den etkilenmiş ve aynı tarz şiirler söylemiştir. Şiirlerinde Bayramî mahlasını kullanmıştır.

Hacı Bayram-ı Velî'nin Ankara'daki Camii

Popüler kültürdeki yeri
TRT 1'de yayınlanmakta olan Aşkın Yolculuğu: Hacı Bayram-ı Veli dizisinde kendisini Burak Sevinç canlandırmaktadır.

Dış bağlantılar
 Hacı Bayram-ı Veli.com

Kaynakça

Mutasavvıflar
1352 doğumlular
1430 yılında ölenler
Osmanlı şairleri
Osmanlı mutasavvıfları
Evliyalar
Ankara doğumlular
Ankara'da ölenler
Ankara'da defnedilenler
Osmanlı din âlimleri

Hacı Bayram-ı Veli


أوستنيت  هو أحد أنواع الحديد، يوجد في هيئة المحلول الجامد جاما (γ)؛ وهو يتألف من كربون ذائب في «حديد جاما» المكعب مركزي الوجه.

تصل أعلى ذوبانية للكربون في الأوستنيت 2.0% وذلك عند درجة حرارة °1148 والمدرجة في مخطط الحديد والكربون.

التآصل في الحديد
من عند درجة حرارة 912 إلى 1394 درجة مئوية (1674 إلى 2541 درجة فهرنهيت) يحدث تحول طوري لحديد ألفا من المكعب مركزي الجسم إلى المكعب مركزي الوجه مكوناً حديد جاما أو كما يسمى إيضاً أوستنيت. وهو غالباً يكون طري ومطيل ولكن يذوب فيه الكربون بنسبة أكثر إلى حد 2.04% من الكتلة عند درجة حرارة 1146 درجة مئوية . هذا الطور من حديد جاما يشتهر بأنه النوع الأكثر أستخداماً من الفولاذ الغير قابل للصدأ لعمل معدات للمستشفيات والمعدات المستخدمة في المأكولات.

التحويل للأوستنيت

التحويل للأوستنيت يتم عن طريق تسخين الحديد أو الحديد ذو الأصل المعدني أو الصلب لدرجة الحرارة التي يتحول عندها البنية البلورية من الفيريت إلى الأوستنيت. عند التحول الغير كامل للأوستنيت يترك جبيبات كربيدغير متحللة في بنية البلورية.
في بعض سبائك الحديد الكربونية يمكن تكوّن كربيدات أثناء التحويل للأوستنيت أثناء التسخين. والمصطلح الشائع الذي يطلق على ذلك هو التحويل للأوستنيت ذو الطورين.

تقسية الأوستنيت
تجرى عملية تسقية على سبيكة الحديد لتحسين خواصها المكانيكية. يتم تسخين المعدن إلى منطقة الأوستنيت في منحنى اتزان الحديد والسمنتيت ثم يغمر في حمام ملح أو وسط آخر طاردة للحرارة يكون بين درجتى 300-375 درجة مئوية. ويتم تخمير المعدن في درجة الحرارة هذه إلى أن يتحول الأوستنيت إلى باينيت (شريحي البنية المجهرية) أو إلى أوسفريت (باينيت فريت + أوستنيت عالي الكربون).

بتغيير حرارة عملية التحويل للأوستنيت، يمكن الحصول من خلال عملية تقسية الأوستنيت على أبنية مجهرية مختلفة ومرغوب فيها، حيث أنها تعطيه خواصا جيدة . بزيادة درجة حرارة عملية تحويل الأوستنيت يمكن الحصول على محتوى أكبر من الكربون في الأوستنيت، في حين بتقليل درجة الحرارة يكون التوزيع البنيانى منتظم أكثر.

السلوك في الصلب الكربوني العادي
عندما يتم تبريد الأوستنيت في الغالب يتحول إلى خليط من الفيريت والسمنتيت وذلك لانتشار الكربون. وبالاعتماد على تشكيل السبيكة ومعدل التبريد يمكن ان يتكون البرليت. إذا كان معدل التبريد سريعا جداً قد يحدث للسبيكة تشوه كبير في البنية البلورية حيث تتحول إلى نظام رباعي مركزي الجسم بدلاً من أن تتحول إلى الفريت والسمنتيت. في الصناعة تعد هذه حالة مهمة جداً حيث أن الكربون غير مسموح له بالانتشار نتيجة سرعة التبريد، ولذلك يتم الحصول على مارتنزيت صَلب. يحدد معدل التبريد نسب المارتنزيت والفريت والسمنتيت وبالتالي يحدد الخواص الميكانيكية للحديد الناتج، مثل صلادة ومقاومة الشد. وإذا تم عمل تبريد سريع (للحث على تكوين المارتنزيت) ثم عمل معالجة حرارية سوف يتم تحويل بعض المارتنزيت القصف إلى مارتزيت مُعالج حرارياً. وإذا تم تبريد سريع لحديد قابليته للتصليب ضعيفة سوف يتبقى نسبة كبيرة من الأوستنيت في البنيان المجهري.

الاستقرار
يمكن حدوث استقرار لبنيان الأوستنيت بإضافة عناصر سبائكية معينة مثل الماغنسيوم والنيكل لإن ذلك سوف يسهل عملية المعالجة الحرارية لسبائك الصلب قليل العناصر السبائكية. في الحالة القصوى للأوستنيت الفولاذي الغير قابل للصدأ بزيادة نسبة العناصر السبائكية يجعله أكثر استقراراً حتى في درجة حرارة الغرفة. وعلى العكس بعض العناصر مثل السليكون والموليبدنوم والكروم تؤدي إلى زعزعة استقرار الأوستنيت.

تحويل الأوستنيت ودرجة حرارة كوري
تتصف السبائك المغناطيسية بأن لها درجة حرارة كوري (وهي درجة الحرارة التي تتوقف عندها الخاصية المغناطيسية). وفي بعض السبائك تكون درجة حرارة كوري مقاربة من درجة حرارة تحويل الأوستنيت. ويرجع ذلك لطبيعة المغناطيسية المسايرة للأوستنيت أي أنه paramagnetic ، بينما المارتنزيت والفيريت كلاهما ذو مغناطيسية حديدية ferromagnetic.

الخواص الميكانيكية للأوستنيت
 مقاومة الشد 100 كجم/ مم2
 الأستطالة 10% (عند طول قياسي 50 مم).
 القساوة Rc 40.
 غير قابل للمغنطة.
 مقاوم للتآكل.
 يتصف باللدونة العالية.
 ارتفاع المقاومة الكهربية.

اقرأ أيضاً
 فولاذ هندواني

مراجع

حديد
حديد وصلب
صناعة المعادن
مركبات الحديد
مركبات الكربون

أوستنيت


Das Nachtjagdgeschwader 7 war ein Geschwader der Luftwaffe im Zweiten Weltkrieg, das primär für die Nachtjagd aufgestellt und eingesetzt wurde. Trotz der offiziellen Bezeichnung als Geschwader kam das NJG 7 nie über Gruppenstärke hinaus.

Einsätze
Ursprünglich wurde aus der III. Gruppe des Kampfgeschwaders 3 Anfang 1944 in Münster die dem Kampfgeschwader 7 zugeordnete Beleuchtergruppe I./KG 7 gebildet. Diese Gruppe fungierte im Rahmen des Wilde-Sau-Nachtjagdverfahrens als "Markierungsgruppe". Sie führte die deutschen Nachtjäger an die einfliegenden Bomberpulks heran. Im Sommer 1944 wurde die I./KG 7 in die I. Gruppe des Nachtjagdgeschwaders 7 umbenannt. Stationierungsorte waren dabei Kastrup und Værløse. Im Oktober 1944 wurde die I. Gruppe des NJG 7 als IV. Gruppe in das Nachtjagdgeschwader 2 überführt. Anschließend erfolgten dort bis Februar 1945 unter dieser Bezeichnung ihre Einsätze. Ihre 4. Staffel, die als Ergänzungstaffel in Brieg lag, ging im November 1944 als neue Stabsstaffel zum NJG 3. Am 23. Februar 1945 schied die IV. Gruppe aus dem NJG 2 mit der neuen Bezeichnung Nachtschlachtgruppe 30 (NSG 30) aus. Unterstellt war das NJG 7 der Luftflotte 3 und einsatzmäßig der 3. Jagddivision.

Weitere Informationen über Gliederung und Geschwaderkommodore sind nicht bekannt.

Literatur
 Wolfgang Dierich: Die Verbände der Luftwaffe 1935–1945 – Gliederung und Kurzchroniken – eine Dokumentation. Motorbuch-Verlag, Stuttgart 1976.
 Steven Zaloga: Operation Pointblank 1944 – Defeating the Luftwaffe. Osprey Publishing 2011, ISBN 978-1-84908-385-0.
 Christopher Shores: Duel for the sky – ten crucial air battles of world war II vividly recreated. Guild 1985, ISBN 978-0-385-19917-9.

Einzelnachweise

Nachtjagd #:7
Gegründet 1944
Aufgelöst 1945

Nachtjagdgeschwader 7


Der Zweiseithof An der Unterführung 5 liegt im Stadtteil Naundorf der sächsischen Stadt Radebeul, am Rand der alten Ortslage und nahe der Eisenbahntrasse Leipzig–Dresden.

Beschreibung
Das ehemalige Wohnstallhaus und die Scheune des Zweiseithofes stehen gemeinsam unter Denkmalschutz. Das kleine zweigeschossige Wohnstallhaus, unten massiv und im Obergeschoss mit Fachwerk, ist schlicht verputzt und hat ein ziegelgedecktes Satteldach. Das Gebäude ist giebelständig ausgerichtet und liegt vorn an der Straße.

Hinten im Hof und zu diesem quer ausgerichtet steht die Scheune, auf der dem Bahndamm abgewandten Seite zum Dorf hin, ebenfalls schlicht verputzt und mit einem ziegelgedeckten Satteldach. In der Scheune befindet sich ein stichbogiges Tor.

Die Hofeinfahrt wird durch einfache Sandsteinpfeiler gebildet, die das Einfahrtstor halten.

Der preisgekrönte Bauerngarten liegt hinter dem Hof bzw. auf der Seite zum Bahndamm hin.

Geschichte
Die außerhalb der Naundorfer Altgemeinde am Anger gelegenen Grundstücke entstanden zum Teil gegen Ende des 16. Jahrhunderts, insbesondere die Anwesen der heutigen Coswiger Straße, der Straße An der Unterführung und des Horkenweges, sowie die beiden den ursprünglich offenen Anger abschließenden Grundstücke Altnaundorf 18 (im Norden) und Altnaundorf 38 (im Süden).

Das heutige Wohnhaus wurde um 1800 errichtet. Im Jahr 1868 ließ sich der "Haus- und Feldbesitzer" Johann Gottfried Peschel von dem Baumeister Moritz Große eine neue Scheune nach dessen Entwurf bauen.

Die Eigentümer erhielten im Jahr 2001 für das "malerisch am Bahndamm" gelegene Grundstück den Radebeuler Bauherrenpreis in der Kategorie: Sonderpreis für Freiflächen- und Gartengestaltung. "Mit einfachen Gestaltungsmitteln wurde eine Oase der Ruhe mit Nutzpflanzenanbau, Ziergarten, Fassadenbegrünung und Obstgarten geschaffen, die zum Verweilen einlädt" und "eine der landschaftlichen Ortstypik entsprechende Gestaltung wider[spiegelt]".

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Kulturdenkmal in Radebeul
Gehöft in Radebeul
Umgenutztes Bauwerk in Radebeul
Wohngebäude in Radebeul
Erbaut in den 1790er Jahren
Erbaut in den 1800er Jahren
Erbaut in den 1860er Jahren
Fachwerkhaus in Radebeul
Große (Baumeisterfamilie)
Naundorf (Radebeul)

Zweiseithof An der Unterführung 5 (Radebeul)


Lousame (llamada oficialmente San Xoán de Lousame) es una parroquia y una aldea española del municipio de Lousame, en la provincia de La Coruña, Galicia. La aldea también es conocida con el nombre de Aldeagrande y está situada a 3,5 km de la capital municipal, a una altitud media de 81 metros sobre el nivel del mar.

Límites

Limita al norte con la parroquia de Lesende (separados por el río Vilacova), al noreste con Noya, al sur con Boiro, al sureste con la parroquia de Fruíme, al oeste con la parroquia de Tállara y al este con la parroquia de Vilacoba.

Localización

La principal vía de acceso a Lousame es la AC-4201, que parte de la AC-308 en Portobravo y atraviesa toda la parroquia hasta el Confurco.

La aldea está situada a 3,5 km de la capital municipal, también en la parroquia, a una altitud media de 81 metros sobre el nivel del mar, aunque la localidad se sitúa en un valle, formado por el río Pesqueira en la ladera del monte de Lousame, por lo que la altitud varía considerablemente de unos lugares a otros pudiendo llegar incluso a los 130 metros. El asentamiento tiene una extensión delimitada de 200.800 m², Las localidades más cercanas son A Silva, Cruído, Seoane, Marracín de Abaixo, Berrimes, Maxide y Filgueira.

Geografía
La parroquia tiene una superficie de 18.76 km², siendo la más extensa del municipio ocupando el 20.17% de la superficie total.

La parroquia se corresponde casi en su totalidad con la cuenca hidrográfica del río Pesqueira, el cual la atraviesa de sur a norte y bañando toda la parroquia con sus pequeños afluentes. El río nace en las minas de San Finx y desemboca en el río Vilacova formando el río Traba, que desemboca en la ría de Muros y Noya.

Está situada en una región dedicada tradicionalmente a la minería y tiene un relieve variado, con altitudes máximas de entre 300 y 350 metros en el monte de Aldeagrande y Seoane donde se encuentra la iglesia de la parroquia.

La aldea es una de las 21 que componen la parroquia. Es un asentamiento rural con categoría de aldea.

Etimología

El topónimo Lousame procede de la palabra latina lausia que corresponde a las losas (en gallego lousas) que tanto abundan en los montes que rodean la localidad. En la Edad Media se crean las divisiones parroquiales, y la parroquia llevaría el nombre de San Juan de Lousame por ser esta aldea el único núcleo de población de la parroquia en aquel momento.

En 1836 se crea el municipio de Lousame, y como casi todos los municipios de Galicia este recibiría el nombre de una de sus parroquias. En este caso el nombre para el nuevo municipio sería el de la Parroquia de San Juan de Lousame (inicialmente iba a ser Toxosoutos). Pero la capital no sería la aldea de Lousame si no Cruído (Localidad también de la parroquia de San Juán de Lousame) que más tarde cambiaría a Portobravo.

El topónimo Aldeagrande es común en muchos lugares de Galicia. En general este topónimo corresponde a aldeas o lugares que en algún momento tenía el mismo nombre que la parroquia a la que pertenecen y a la que dieron nombre, pero en algún momento de la historia el topónimo se cambió por Aldea Grande. Esto pasa también con el topónimo Eirexa o Igrexa, nombres dados a lugares en los cuales está situada la iglesia parroquial y que antiguamente se llamaban de la misma forma que la parroquia. El topónimo aldea deriva del árabe hispánico ad-dai (Quinta Rústica), por lo que en general este topónimo se refiere a lugares o aldeas del medio rural que en su día fueron consideradas grandes en relación con otros núcleos cercanos de su rango.

No hay constancia de en qué momento el nombre cambia de Lousame a Aldeagrande, pero existe constancia de documentos que se refieren al lugar como Aldeagrande que datan de la primera década del . Es probable que el cambio se produjera con la creación del municipio de Lousame a principios del  o al principios del  cuando la iglesia parroquial se trasladó a Seoane.

Otros topónimos
Dentro de la propia aldea podemos encontrar gran variedad de topónimos propios, que en algunos casos puede referirse a grupos de casas más pequeños o a prados, zonas o propiedades. Algunos de estos son muy antiguos y no se corresponden con calles o al callejero oficial. Algunos topónimos son: A Costiña, A Revolta, A Fonte da Costiña, O Soutiño, A Pontella, O Picón, Fonte Frixil, As Maceiriñas, O Arrán, A Praza, O Campo, A Granxa, A Canle, O Coto da Canle, O Campo da Festa, Fontán Covo, O Agro de Xoán, O Agro de Perilla, O Muíño do Crego, As Canteiras, A Fonte de Lousame, O Lavadoiro o Miñar Vello.

Entidades de población

Entidades de población que forman parte de la parroquia:

Demografía

Parroquia
En 2020 tenía una población de 1023 habitantes (508 hombres y 515 mujeres), lo que supone el 31,30% de la población del municipio. Es la parroquia más poblada del municipio.

Aldea
En 2020 tenía una población de 183 habitantes (98 hombre y 85 mujeres), lo que supone 17,89% de la población de la parroquia y el 5,60% de la población del municipio. Es la segunda localidad más poblada del municipio y de la parrquia.

Urbanismo

La parroquia constaba de 445 viviendas en 2002 según el PGOM de ese año.

La Entidad de Población constaría de un Núcleo donde está la mayor parte de la población y un Diseminado alrededor del núcleo a lo largo de las vías de Berrimes-Lousame (DP 4202) y Portobravo-Confurco (DP 4201) con unas construcciones más dispersas y recientes.  El núcleo de población correspondería con la extensión original de la aldea, y es en esta parte donde encontramos las construcciones de carácter más tradicional.

Las viviendas que rodean al núcleo constituyen un diseminado ya que están muy dispersas y no reúnen los requisitos para considerarse parte de un núcleo. Estas viviendas son de construcción más reciente, de los años 60 en adelante. La zona a lo largo de la vía Berrimes-Lousame (DP 4202) Es conocida por los vecinos como A Costiña, mientras que la zona a lo largo de la DP-4201 es conocida como O Soutiño o A Plaza.

Según el PGOM de 2005, el asentamiento tiene una extensión delimitada de 200.800 m² y constaba de 75 viviendas unifamiliares y otras 128 construcciones de carácter secundario o complementario. Existe una construcción de carácter comercial así como una nave de uso agrícola y otras dos de carácter comercial o industrial. 16 construcciones estaban en estado de ruina en ese año. En la aldea podemos encontrar además una fuente y un centro sociocultural de titularidad municipal que antiguamente desempeñaba la función de escuela.

Economía

En la aldea de Portobravo está la casa consistorial, el centro médico y la casa de la cultura y en la aldea de Silva está el colegio CPI Cernadas de Castro, el polideportivo municipal Pilar Barreiro Senra y la piscina municipal.

Turismo

Una de las rutas turísticas de más interés de la región parte de la aldea y atravesando el monte conduce a las Minas de San Finx.

Festividades

 La principal festividad local del lugar de Lousame es la de San Xoán, que se celebra a finales de junio y en la cual se honra a San Juan Bautista y a la "Virxe do Leite".
 Durante varios años se vino celebrando, entre los meses de febrero y marzo, la conocida como do Rinchón, la cual no era en honor a ningún patrón ni santo y se distribuía chicharrón y filloas entre los vecinos.

Galería de imágenes

Referencias

Enlaces externos

Plano de Lousame

Parroquias de Lousame
Localidades de Lousame
Localidades de la provincia de La Coruña

Lousame (parroquia)


Charles Trimnell (1663-1723) est un évêque anglais. Il est un whig en politique et connu pour ses attaques contre les opinions de la Haute Église, écrivant sur la subordination de l'Église d'Angleterre à l'État. Après l'avènement de George  de Grande-Bretagne en 1714, il est dans la faveur royale et influent.

Biographie
Il est le fils d'un autre Charles Trimnell (c. 1630-1702), recteur d'Abbots Ripton, Huntingdonshire. Il fait ses études au Winchester College et au New College d'Oxford  où il s'inscrit en 1681 et obtient son baccalauréat en 1688.

John Trevor, maître des Rolls, lui donne un poste, dès sa graduation, comme prédicateur de la chapelle des Rolls. Il voyage aux Pays-Bas avec Robert Spencer (2e comte de Sunderland) en 1689. Sunderland est un catholique romain converti de la fin du règne de Jacques II, qui retourne en Angleterre en 1691 en tant qu'anglican whig, employant Trimnell comme aumônier à Althorp. Il est recteur de Bodington, sur la nomination de Sunderland, en 1694, et de Brington, la paroisse locale d'Althorp, en 1696. En 1698, il devient archidiacre de Norwich .

Aumônier royal sous la reine Anne, il devient recteur de Southmere en 1704 et de l'église St Giles de Norwich en 1705. Il est recteur de l'Église St James de Piccadilly en 1706, et évêque de Norwich en 1708. En mars 1710, il parle avec force à la Chambre des lords pour la destitution d'Henry Sacheverell. Il prêche en 1712 à la Chambre des lords ce que Jonathan Swift appelle un "terrible sermon Whig" dans le Journal to Stella, suffisamment controversé pour que les Lords refusent de le remercier et qu'il soit imprimé .

Il est en grande faveur lors de l'avènement de George  en 1714 . Il devient greffier of the closet la même année et évêque de Winchester en 1721. Le Black Act de 1723 est adopté à son instigation, pour dissuader le braconnage des cerfs à Bishop's Waltham .

Famille
De sa femme Henrietta Maria, fille de William Talbot, évêque de Durham, il a deux fils qui meurent en bas âge. Elle meurt en 1716 et, en 1719, il épouse Elizabeth, fille de Sir Edmund Wynne de Nostell, Yorkshire, deuxième baronnet et veuve de Joseph Taylor du Temple .

Références

Liens externes

Évêque de Winchester
Évêque de Norwich
Décès en août 1723
Naissance en 1663

Charles Trimnell


Spanish invasion may refer to one of the following historical invasions by Spain:
 Spanish colonization of the Americas, beginning with the 1492 arrival of Christopher Columbus and continuing for over four centuries
 Spanish invasion of Britain, a group of Jacobites and Spanish soldiers which reached Scotland and surrendered at the Battle of Glen Shiel
 Spanish invasion of Georgia, a military campaign by Spanish forces which attempted to seize and occupy disputed territory held by the British colony of Georgia
 Spanish invasion of Portugal, the principal military campaign of the Fantastic War
 Spanish invasion of New Granada, part of the Spanish American wars of independence in South America

Spanish invasion


The Beverly Hills Supper Club fire in Southgate, Kentucky, is the seventh deadliest nightclub fire in history. It occurred on the night of May 28, 1977, during the Memorial Day holiday weekend. A total of 165 people died and more than 200 were injured as a result of the blaze.

Club
The Beverly Hills was a major attraction, less than 2.5 miles (4 km) outside Cincinnati, just across the Ohio River in Southgate, Kentucky, on US 27, near what would later become its interchange with Interstate 471. The club booked its entertainers from Las Vegas, Nashville, Hollywood, New York, and other show-business hubs. The site had been a popular nightspot and illegal gambling house as early as 1926. Ohio native Dean Martin had been a blackjack dealer there. The club had reopened under the then-current owners and management in 1971 and was considered an elegant venue that attracted top-notch talent and affluent clientele.
Several additions had been built onto the original structure between 1970 and 1976, creating a sprawling, non-linear complex of function rooms and service areas. The resulting complex was roughly square in shape, and though it was not situated in a north–south direction, reports of the fire have tended to use these as reference points when describing the complex. Assuming this system, the front entrance of the complex lay at the southern point of the compass. Along the central portion of the southern wall, to the east of the building entrance, was a small event room called the Zebra Room. A narrow corridor to the Zebra Room's east separated it from the Viennese Room and a series of service spaces, which ran northward along the building's eastern wall. This interior corridor terminated between the Garden Room, occupying the central portion of the north wall of the building, and the Cabaret Room, which jutted out from the northeastern corner of the building.

A smaller, branching corridor led from the internal corridor to an exit door that sat between the Garden Room and the Cabaret Room; to exit the building from the Cabaret Room using that corridor, a person would need to pass through a set of double doors into the main interior corridor, pass through a single door between the main interior corridor and the branching interior corridor, turn a sharp corner into the branching corridor, and proceed approximately one-quarter of the length of the Cabaret Room to the single door that connected the branching corridor to the exterior of the building. This complex navigation was not atypical for the building; a number of other event and services spaces were scattered throughout the rest of the building, with some rooms leading into each other, some leading into interior hallways, and some leading to the outside of the building. A partial second story covered approximately the southern third of the building, sitting above the main entrance, Zebra Room, and main dining room; it held two more small event rooms made of six smaller rooms conjoined, collectively labeled the Crystal Rooms.

Though the building's frame and ceiling tiling was classified as non-combustible, the Beverly Hills Supper Club made substantial use of wooden building materials, including floor joists for the two-story portion of the complex and framing on interior hallways. It was decorated throughout with highly flammable carpeting and wood wall paneling; event rooms also used wooden tables and supports, as well as tablecloths, curtains, and a variety of other small combustible materials. The building did not have a fire-suppression sprinkler system installed—at the time, these were not required in venues such as the Supper Club—nor did it have an alarm system or smoke detectors. In addition, the majority of the paths of egress in each event room led not to the outside of the building, but to a variety of narrow interior corridors and service spaces.

Fire
On Saturday, May 28, 1977, the Beverly Hills Supper Club was operating beyond capacity, largely due to the popularity of that evening's Cabaret Room show, featuring popular Hollywood singer and actor John Davidson. Based on its number of exits, the Cabaret Room could safely accommodate about 600 people, according to the calculations of the Fire Marshal. On that night it exceeded capacity, with people seated on ramps and in aisles. According to later estimates based on seating charts and memories of those present, the number of people in the Cabaret Room at 9:00 p.m. on was between 900 and 1,300. Regardless of the exact number, sources agree that the room was beyond its safety capacity.

Elsewhere in the club, patrons were eating gourmet meals. Later estimates place the total number of people in the Beverly Hills Supper Club on May 28, 1977, at approximately 3,000, substantially more than the 1,500 people fire code allowed at the time for a building with the number of exits the club had.

Near the south exit close to the main bar, the opposite end of the building from the Cabaret Room, a wedding reception drew to a close around 8:30 p.m. in the Zebra Room, near the building's main entrance; some of its guests had complained of the room being excessively warm with loud explosions from beneath the floor, and the group left the building before the end of their allotted time. The room remained vacant from their departure until 8:59 p.m., when an employee smelled smoke and opened the Zebra Room's door to confirm the presence of smoke. She asked another employee to call the fire department while she and others grabbed fire extinguishers and began trying to fight the flames. Though the employees were not aware of it, their opening of the Zebra Room's door allowed enough oxygen into the room to cause what had been a smoldering fire in the room's drop ceiling to flashover and begin to spread rapidly. It quickly became clear that fire extinguishers were useless against the fast-growing blaze. The Fire Department was alerted to the fire at 9:01 p.m. and arrived by 9:05; as they approached, firefighters on the first emergency vehicles could already see smoke coming from the building.

As smoke began to escape the Zebra Room and drift down the hall toward other banquet rooms, patrons and employees nearest to the Zebra Room smelled it. The employees began to urge room occupants to leave the building. However, as the sprawling complex lacked an audible fire alarm, those in more isolated rooms had no way to know that there was a fire in the building until an employee walked the length of the building alerting them. Fire investigators later estimated that the fire, once it spread through the northern doors of the Zebra Room, took only two to five minutes to enter the Cabaret Room; as a result, news of the fire and the first of the smoke and flame reached the Cabaret Room, the farthest point from the Zebra Room, nearly simultaneously. By the time busboy Walter Bailey arrived in the Cabaret Room and interrupted the show to order an evacuation at 9:06 p.m., there was very little time left for the audience of around 1,000 people to leave via the room's small number of exits. As it spread laterally, the fire also began to spread upwards, engulfing the spiral staircase that would have provided the best exit for those on the second floor of the building.

Around 9:10 p.m., power failed in the building, extinguishing the lights. Panic ensued, and even those who had been calmly moving toward exits in the Cabaret Room began to push and shove each other. The situation was made even more desperate because of the three exits in the room, two were soon blocked by the fire, leaving the crowd to funnel through a single exit. Employees outside the exits attempted to pull guests to safety, but the crush of bodies as those behind pushed upon those in front became so solid that no amount of strength could free most of them. Many of those who escaped the crush blocking the northeast fire exit became lost trying to find other exits. The building's confusing design often led to a set of doors opening into a bar area that funneled frantic guests into a dead end.

Firefighters, alerted that the majority of the building's occupants were in the Cabaret Room, focused their efforts there, but even the combined efforts of every fire department in the county were simply too little, too late. Temperatures in the Cabaret Room soared into the thousands of degrees and even firefighters, weary and dehydrated, were soon unable to safely attempt any further rescues.

At 11:30 p.m. fire command, suspecting that the building's roof would soon collapse, ordered all firefighters to evacuate the building. At approximately midnight, the roof did indeed implode onto what remained of the building. The magnitude of the blaze was such that firefighters did not have the flames under control until around two o'clock that morning; parts of the building continued to burn until May 30, two days after the fire began.

Victims
By the early morning of May 29, 134 bodies had been removed from the building and laid out, initially on the hillside surrounding the building and then in a makeshift morgue inside the nearby Fort Thomas Armory. By the end of June 1, 28 more bodies had been discovered, bringing the death toll up to 162. All but two of the dead were found in and around the Cabaret Room, with 125 clustered near the room's north exit and another 34 at the room's southern exit. Two bodies were removed from the Viennese Room. A small number of fire victims died after being rescued from the scene: one on June 25, and one on July 2. The last victim of the fire, Barbara Thornhill of Delhi Township, died on March 1, 1978, nine months after the tragedy. This brought the number of verified deaths to 165.

Investigation

The investigation into the fire found the following deficiencies, as enumerated by The Cincinnati Enquirer:

 Overcrowding. Although seating charts recovered from the club after the fire show that the Cabaret Room (the largest facility in the club) normally held between 614 and 756 people, a hostess who had worked at the club for several years estimated occupancy on the date in question to be well over 925.
 Inadequate fire exits. Full occupancy of the entire complex was estimated to be roughly 2,750, which under Kentucky law would require 28 exits (one for every hundred people). The club had fewer than 17 exits, many of which were not clearly marked nor easily reached. Some exits could be reached only by passing through three or more interior doors and corridors.
 Faulty wiring. Governor Julian Carroll's report on the fire called the club's wiring an "electrician's nightmare", and alleged multiple, wide-ranging code violations. Bridgetown electrician H. James Amend, who inspected the fire site at the request of a local attorney Stan Chesley a year and a half later said, "I cannot believe that any of this was ever inspected."
 Lack of firewalls. This allowed the fire to spread, and in addition allowed it to draw oxygen from other areas of the complex.
 Poor construction practices. The club had been built piecemeal with inadequate roof support, no common ceiling space, and highly flammable components.
 Extreme safety code violations. There was no sprinkler system and no audible automatic fire alarm.
 Poor oversight by regulatory authorities. The local volunteer fire department is said by the Enquirer to have known of the deficiencies, but by law, at the time, did not have the authority to compel corrections.

Lawsuit
This was the first lawsuit to use the concept of "enterprise liability" and one of the first disaster suits to be brought as a class action. Chief litigation attorney Stanley Chesley raised millions through the class action, benefiting many survivors.

Aftermath

Richard Whitt of the Louisville Courier-Journal was awarded the 1978 Pulitzer Prize for Local General or Spot News Reporting for his articles on the fire. His citation reads: "For his coverage of a fire that took 164 lives at the Beverly Hills Supper Club at Southgate, Ky., and subsequent investigation of the lack of enforcement of state fire codes."

In a letter dated July 8, 2011, Kentucky Attorney General Jack Conway ordered a retired Kentucky State Police forensic specialist to return 30 boxes of color slides taken in the days after the fire, including pictures of the club's basement during the aftermath, which the forensic specialist had taken personal possession of following his retirement from the State Police. Conway's decision was that these documents were public records, and must be handled and made available to the public in accordance with Kentucky's Open Records Act.

A state historic marker commemorates the fire. Although off limits to the public, the site is a popular destination for urban explorers, many of whom have found relics from the club.

As of 2020, a private developer has reached a deal with the City of Southgate to build a mixed-use development on the site. The development will include a memorial to the Beverly Hills Supper Club fire. First responders, families of fire victims, and others filed a lawsuit in September 2020 to halt the project.

Later arson allegations

Author Robert D. Webster, in his 2012 investigative history Beverly Hills Supper Club: The Untold Story of Kentucky's Worst Tragedy, alleges that the fire was actually set deliberately by the mafia, in retaliation for the Supper Club's owner's refusing to sell the venue to them. Webster began his investigation at the behest of David Brock, who had been a busboy at the venue on the night of the fire and claimed to have seen unidentified "maintenance men" working in the ceiling of one of the party rooms shortly before the fire broke out. Webster was awarded a 2013 Kentucky History Award for his work on his book.

Brock's allegations had previously been presented to Kentucky Governor Steve Beshear in 2008 by a group called "the Beverly Hills Survivors for Justice". Beshear appointed a special Governor's Review Team, which reviewed the allegations and evidence with assistance from the Office of Inspector General of the Kentucky Public Protection, Environment and Energy, and Labor Cabinets. This Review Team's final report on the matter described the allegations as "a very tiny shred of evidence of arson and a huge mountain of conjecture, unsupported speculation, and personal opinion" which "fall[s] many miles short of the kind of proof that would be needed to justify a ... re-investigation..."

See also

 Carrollton bus collision
 The Who concert disaster

References

Further reading
The Beverly Hills Supper Club: The Untold Story Behind Kentucky's Worst Tragedy, by Robert Webster. Newport, KY: Saratoga Press, 2012. 328 pages. .
Groupthink: Role Playing at the Beverly Hills Supper Club Fire. In The Unthinkable: Who Survives When Disaster Strikes - and Why by Amanda Ripley (p. 108-138). New York, NY: Three Rivers Press, 2008. .
Inside the Beverly Hills Supper Club Fire, by Ronald E. Elliott and based on an original story by survivor Wayne Dammert. Paducah, KY: Turner Publishing Company, 1996. 280 pages. .
Beverly Hills: The Anatomy of a Nightclub Fire, by Robert G. Lawson. Athens, OH: Ohio University Press, 1984. 304 pages. .
Reconstruction of a Tragedy: The Beverly Hills Supper Club Fire, Southgate, Kentucky, May 28, 1977, by Richard L. Best. Boston, MA: National Fire Protection Association, 1977. .
Cornwell, Benjamin, and Jing-Mao Ho. "Network Structure in Small Groups and Survival in Disasters."  100:1357-1384.

External links
"Cautionary Tales – Fire At The Beverly Hills Supper Club", podcast by Tim Harford
, originally published by The Cincinnati Post

1977 in Kentucky
1977 fires in the United States
1977 disasters in the United States
Building and structure fires in the United States
Campbell County, Kentucky
Concert disasters
Fire disasters involving barricaded escape routes
Fires in Kentucky
May 1977 events in the United States
Nightclub fires
Building and structure collapses in the United States
Building and structure collapses caused by fire

Beverly Hills Supper Club fire


Mérida () je jedna od 23 savezne države Venezuele, koja se nalazi na zapadu zemlje.

Karakteristike

U Méridi živi 828,592 stanovnika na površini od 11,300 km²-

Mérida graniči sa sljedećim saveznim državama; Zuliom i Trujillom sa sjevera, Táchirom sa zapada i Barinasom s juga i istoka.

Osim uskog jezička koji se proteže prema sjeverozapadu do obala Jezero Maracaibo, većina teritorija leži potpuno unutar onog dijela Anda poznatog kao Cordillera de Mérida. Taj planinski masiv koji se uzdiže do 5.007 metara nadmorske visine kod vrha Pico Bolívar (najviša točka u Venezueli), proteže se od sjeveroistoka do jugozapada i rijeke Chama.

U plodnoj dolini Chame leži većina naselja te države, uključujući i glavni grad Méridu.

Iako je prvenstveno poznata po poljoprivrednim proizvodima, jer je prvi venezuelski proizvođač salate, celera, krumpira, cvjetače, mrkve, češnjaka, repe, kupusa, graška i banana. I stočarstvo (goveda i koze) je dobro razvijeno, država također ima i ruda. Nafta je otkrivena u i oko Jezera Maracaibo, a iskapaju se i tinjci, zlato i smaragd. Mliječna industrija je dobro razvijena, tako da je Mérida treća među proizvođačima mlijeka u zemlji.

Za ekonomiju Méride važni su i turizam i ribogojstvo (uzgoj pastrva). Ova država je mjesto najveće i najduže žičare na svijetu, koja je duga 12,5 km i penje se do visine od 4,765 metara n/m.

Panamerička autocesta prolazi državom od sjeveroistoka prema jugozapadu, dok jedna druga autocesta prolazi dolinom Chame, za razliku od tog istok i zapad države su loše povezani.

Izvori

Vanjske poveznice

 Estado Mérida na portalu Venezuelatuya
 Mérida na portalu Encyclopedia Britannica

Savezne države Venezuele

Mérida (država u Venezueli)


Das ATP-Turnier von Berlin (offiziell Berlin Open) war ein Tennisturnier in Berlin und von 1990 bis 1991 Teil der ATP Tour. Es wurde in der Halle ausgetragen, die Spieloberfläche war Teppich. In den zwei Jahren, in denen das Turnier ausgetragen wurde, gelang es lediglich dem Tschechen Petr Korda, sich zweimal als Sieger zu verewigen: 1991 gewann er sowohl die Einzel- als auch die Doppelkonkurrenz.

Siegerliste

Einzel

Doppel

Quellen
ITF Berlin Open 1990 / Einzel
ITF Berlin Open 1990 / Doppel

Berlin

ATP Berlin


Safra asitleri, memeli hayvanların safrasında bulunan steroit asitlerdir. Karaciğerde kolesterolun oksidasyonu sonucu oluşurlar, safra kesesinde depolanıp ince bağırsağa salgılanırlar. Surfaktan olarak etki ederler, lipitleri çözüp onların emilmesi ve sindirimine yardım ederler. Taurin ve glisin ile konjuge safra asitleri safra tuzları olarak isimlendirilen artıklar bırakırlar. Çeşitli safra tuzları arasındaki kimyasal farklılıklar çok ufaktır, 3,7,12 pozisyonlarında hidroksil gruplarının olup olmamasıyla birbirlerinden fark ederler.

Birincil safra asitleri karaciğer tarafından sentezlenir. İkincil safra asitleri ise bağırsaktaki bakterilerce üretilir. İnsanlarda en önemli safra asitleri kolik asit ve kenodeoksikolik asit, ve bunların taurin ve glisin ile olan bileşikleridir (taurokolat ve glikokolat). Bazı memeliler hemen tamamen deoksikolik asit sentezlerler.

Sentez
Safra tuzlarının sentezi kolesterolun katobolizması sonucu gerçekleşir ve vücuttaki kolestrolun önemli bir kısmı bu işlemde kullanır. Vücut günde 800 mg kolesterol sentezler ve bunun yaklaşık yarısı safra asidi üretimine gider. Tüm safra asidi çeşitlerinin sentezlenebilmesi için 17 enzim gereklidir. Yolakta kullanılan bu enzimlerin ifadesi nükleer hormon reseptörleri ve diğer trankripsiyon faktörleri tarafından regüle edilir. Safra asidi sentezine engel olan kalıtsal mutasyonlar erken çocuklukta karaciğer iflasından yetişkinlikte görülen nörodejeneratif hastalıklara kadar çeşitli hastalıklara yol açar.

Günde toplam 20-30 gram safra tuzu bağırsağa salgılanır; bu safra asitlerinin %90'ı enterohepatik sirkülasyon sonucunda geri emilir ve tekrar kullanılır.

Birincil safra asitleri

Kaynakça

Safra asidi


Aceasta este o listă de regizori de film japonezi:

A
 Yutaka Abe
 Hideaki Anno
 Shinji Aoyama
 Tarō Araki
 Mari Asato

D
 Masanobu Deme
 Nobuhiro Doi

F

 Kei Fujiwara
 Kinji Fukasaku
 Jun Fukuda
 Yasuo Furuhata
 Tomoyuki Furumaya

G
 Hideo Gosha
 Heinosuke Gosho

H
 Sachi Hamano
 Tsutomu Hanabusa
 Susumu Hani
 Masato Harada
 Yasuharu Hasebe
 Kazuhiko Hasegawa
 Ryōsuke Hashiguchi
 Kaizo Hayashi
 Shinji Higuchi
 Hideyuki Hirayama
 Ryūichi Hiroki
 Ishirō Honda

I
 Kon Ichikawa
 Mako Idemitsu
 Takahiko Iimura
 Yutaka Ikejima
 Shohei Imamura
 Shinji Imaoka
 Hiroshi Inagaki
 Haruo Inoue
 Katsuhito Ishii
 Sōgo Ishii
 Takashi Ishii
 Teruo Ishii
 Juzo Itami
 Daisuke Itō
 Shunya Itō
 Shunji Iwai

K
 Norimasa Kaeriyama
 Shusuke Kaneko
 Nozumi Kasugi
 Yoshikazu Katō
 Naomi Kawase
 Yūzō Kawashima
 Keisuke Kinoshita
 Teinosuke Kinugasa
 Ryuhei Kitamura
 Takeshi Kitano
 Masaki Kobayashi
 Satoru Kobayashi
 Takashi Koizumi
 Satoshi Kon
 Masaru Konuma
 Hirokazu Koreeda
 Seijirō Kōyama
 Kei Kumai
 Tatsumi Kumashiro
 Minoru Kunizawa
 Kazuo Kuroki
 Akira Kurosawa
 Kiyoshi Kurosawa

M
 Toshio Masuda
 Yasuzo Masumura
 Mitsuru Meike
 Mitsuhiro Mihara
 Takashi Miike
 Takahiro Miki
 Takahiro Mitsuyoshi
 Kenji Misumi
 Kōki Mitani
 Hayao Miyazaki
 Kenji Mizoguchi
 Yoshimitsu Morita
 Shirō Moritani
 Katsuyuki Motohiro
 Kan Mukai
 Ryū Murakami
 Minoru Murata

N
 Shunichi Nagasaki
 Masahiko Nagasawa
 Sadao Nakajima
 Hiroyuki Nakano
 Hideo Nakata
 Mikio Naruse
 Giichi Nishihara
 Katsumi Nishikawa
 Miwa Nishikawa
 Yoshitaro Nomura

O
 Mipo O
 Kōyū Ohara
 Kihachi Okamoto
 Mamoru Oshii
 Nagisa Oshima
 Yasujirō Ozu
 Okazaki Miyazaki

S
 Sabu   (Tanaka Hiroyuki)
 Yoichi Sai  (Choi Yang-il)
 Buichi Saitô
 Kōichi Saitō
 Torajiro Saito
 Junji Sakamoto
 Kazuhiro Sano
 Hirohisa Sasaki
 Hajime Sato
 Hisayasu Satō
 Junya Sato
 Shimako Satō
 Toshiki Satō
 Yūichi Satō
 Kōji Seki
 Kazuyoshi Sekine
 Makoto Shiina
 Yasujirō Shimazu
 Hiroshi Shimizu
 Takashi Shimizu
 Kaneto Shindo
 Masahiro Shinoda
 Tetsuo Shinohara
 Makoto Shinozaki
 Akihiko Shiota
 Chūsei Sone
 Masayuki Suo
 Nobuhiro Suwa
 Seijun Suzuki

T
 Yūji Tajiri
 Gō Takamine
 Lisa Takeba
 Tetsuji Takechi
 Tetsuya Takehora
 Yōjirō Takita
 Yuki Tanada
 Eizō Tanaka
 Noboru Tanaka
 Tomotaka Tasaka
 Shūji Terayama
 Hiroshi Teshigahara
 Shirō Toyoda
 Toshiaki Toyoda
 Eiji Tsuburaya
 Yutaka Tsuchiya
 Shinya Tsukamoto
 Tokuzo Tanaka

U
 Toshiya Ueno
 Kiyohiko Ushihara

W
 Kōji Wakamatsu
 Mamoru Watanabe

Y
 Takeshi Yagi
 Yamada Yoji
 Kazuhiko Yamaguchi
 Masashi Yamamoto
 Satsuo Yamamoto
 Sō Yamamura
 Sadao Yamanaka
 Mitsuo Yanagimachi
 Keisuke Yoshida
 Kōta Yoshida
 Isao Yukisada
 Yumi Yoshiyuki

Z
 Takahisa Zeze

Vezi și
 Listă de regizori de film
 Listă de actori japonezi

japonezi
regizori
 Listă
Cinematografia japoneză

Listă de regizori japonezi


An Epidendrum microtum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Eric Hágsater och Luis M. Sánchez. An Epidendrum microtum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum microtum


An Pleurostachys beyrichii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ernst Gottlieb von Steudel. An Pleurostachys beyrichii in nahilalakip ha genus nga Pleurostachys, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pleurostachys

Pleurostachys beyrichii


HMS Juno was a J-class destroyer of the Royal Navy laid down by the Fairfield Shipbuilding and Engineering Company, Limited, at Govan in Scotland on 5 October 1937, launched on 8 December 1938 and commissioned on 25 August 1939. Juno participated in the Battle of Calabria  in July 1940 and the Battle of Cape Matapan in March 1941.

Construction
The eight ships of the J class were ordered on 25 March 1937, and Juno was laid down with the name Jamaica at Fairfield's Govan shipyard on 5 October 1937. The ship was renamed Juno in September 1938 and was launched on 8 December 1938. The ship was completed on 25 August 1939, and was commissioned with the pennant number F46.

Juno was  long between perpendiculars and  overall, with a beam of  and a draught of . Displacement was  standard and  deep load. Two Admiralty three-drum boilers fed steam at  and  to Parsons to two sets of Parsons single-reduction geared-steam turbines, rated at . This gave a design speed of  at trials displacement and  at full load.

As completed, Juno had a main gun armament of six  QF Mark XII guns in three twin mountings, two forward and one aft. These guns could only elevate to an angle of 40 degrees, and so were of limited use in the anti-aircraft role, while the aft mount was arranged so that it could fire forwards over the ship's superstructure to maximise the forward firing firepower, but was therefore incapable of firing directly aft. A short range anti-aircraft armament of a four-barrelled 2-pounder "pom-pom" anti-aircraft mount and eight .50 in machine guns in two quadruple mounts was fitted, while torpedo armament consisted of ten  torpedo tubes in two quintuple mounts. Anti-submarine armament consisted of two depth charge throwers and a single rack, with 20 depth charges carried, while the Two-Speed Destroyer Sweep (TSDS) minesweeping gear could also be carried.

Modifications
Early in the war, the aft 4.7-inch mount was modified to allow it to fire directly aft, while in mid-1941, the aft set of torpedo tubes was replaced by a single 4 inch (102 mm) Mk V anti-aircraft gun (although this gun was not provided with appropriate fire control and was therefore of limited use). Close-in armament was improved by replacing the .50 in machine guns with 4 single Oerlikon 20 mm cannon.

Service
The initial work-up of the ship and her crew was interrupted by the German invasion of Poland on 1 September 1939, and on 6 September 1939, Juno and sister ships  and  escorted the Norwegian steamer SS Batavia, carrying the staff of the British embassy in Berlin across the North Sea from Rotterdam to the Tongue lightship in the Thames estuary. She then resumed training and work up activities based at Devonport for the remainder of September, joining the 7th Destroyer Flotilla based on the Humber and operating off the east coast of Britain, with duties including patrols and escorting convoys. On the night of 6/7 December 1939, Juno and  were on patrol off Cromer when they encountered two German destroyers, Hans Lody and Erich Giese, returning from a minelaying sortie. Juno and Jersey did not spot the two German ships, which launched 7 torpedoes, one of which hit Jersey. Juno in response, searched for a submarine, which was believed to have fired the torpedo, allowing the German destroyers to escape unchallenged. When it was realised that there was no submarine, Juno took Jersey under tow, taking the damaged destroyer to Immingham.

Juno continued in service with the 7th Flotilla until March 1940, with her service interrupted by a refit at Kingston upon Hull from 5 February to 2 March 1940 and by repairs to her feedwater tanks from 9 to 20 March. The German invasion of Norway in April 1940 saw  Juno operate with the Home Fleet in operations to oppose the invasion.

Attacked and sunk
Juno was attacked end sunk by five Italian CANT Z.1007 aircraft from 210th group, led by Lt. Mario Morassutti, as she steamed with the Mediterranean Fleet against the German sea-borne invasion of Crete and sank 30 nautical miles south-east of Crete on 21 May 1941.

At the time of her sinking Juno was commanded by Cdr. St. John Reginald Joseph Tyrwhitt and would have had a complement of 183 to 218 seamen and officers. It is believed that 116 crew lost their lives after 3 powerful explosions split Juno in two, sinking her in around 97 seconds.

Notes

References

J, K and N-class destroyers of the Royal Navy
Ships built in Govan
1938 ships
World War II destroyers of the United Kingdom
World War II shipwrecks in the Mediterranean Sea
Maritime incidents in May 1941
Ships sunk by aircraft during the Battle of Crete
Ships sunk by Italian aircraft

HMS Juno (F46)


La fiebre del heno (Katar) es una novela policíaca con elementos de ciencia ficción del escritor polaco Stanisław Lem publicada en 1976 por Wydawnictwo Literackie (Editores Literarios). El título original polaco significa literalmente "La rinitis", refiriéndose a la rinitis alérgica o fiebre del heno.

En 1979, esta obra obtuvo un premio literario francés: el Grand Prix de Littérature Policière (Gran premio de Literatura Policíaca) a la mejor novela en lengua extranjera.

Con una base clara de novela negra en ella, esta historia es desarrollada por Lem empleando elementos ajenos a la tradición del subgénero. No sólo se consideran varios sospechosos de los crímenes, sino que también se contempla la posibilidad de que todo haya sucedido por casualidad, de manera que las leyes de la probabilidad y la teoría del caos se convierten en personajes de la historia y, en concreto, en sospechosos, procedimiento que tiñe la historia con rasgos fantacientíficos.

Trama

Una agencia de detectives requiere los servicios de un astronauta retirado para que ayude a esclarecer unas muertes misteriosas: en un balneario de Nápoles, varias personas se han vuelto locas, al parecer, y algunas se han suicidado sin que se conozca motivo para ello; otras, también al parecer, han muerto por accidente. Todas las víctimas eran extranjeras, viajaban solas, no hablaban bien el italiano, rondaban la cincuentena, padecían alergia, habían llegado a Nápoles para beneficiarse de los efectos terapéuticos de las aguas ricas en azufre y cambiaron por completo su comportamiento antes de su muerte. Puesto que las circunstancias de cada caso presentan similitudes con los demás, se entiende que se trata de crímenes en serie mediante envenenamiento, aunque no está claro cuál es la conexión entre las víctimas, si es que hay alguna. Tanto la policía local como la Interpol consideran que no hay pistas suficientes.

El astronauta retirado, que también padece alergia, deberá reconstruir en lo posible el itinerario de una de las víctimas, pero desistirá de hacerlo tal como estaba planeado tras sobrevivir a un atentado con bomba en el aeropuerto de Roma. Decide entonces ir a París y reconstruir en Francia las circunstancias de las muertes, y tendrá lugar allí la misma cadena de acontecimientos inhabituales y de coincidencias que llevaron a las muertes en Italia: descubre el investigador que una reacción química entre determinado antialérgico y determinado restaurador de cabello, catalizada por el tiocianato resultante de la metabolización del cianógeno de las almendras, produce un psicotrópico que causa pesadillas, alucinaciones y fuertes episodios depresivos, como si se tratase de una suerte de arma química la combinación. El afectado es incapaz de controlar su comportamiento. El astronauta sufre esos efectos, pero su experiencia profesional le ayuda a sobrevivir y a resolver el caso: acaba encontrando los orígenes industriales de los reactivos y demuestra que las combinaciones químicas que se han dado al azar han conducido a las muertes en cadena.

Sobre la novela

Lem vuelve en esta obra de 1976 al tema que ya había tratado en Filosofía de la casualidad (Filozofia przypadku, 1968) y en Vacío perfecto (Doskonała próżnia, 1971).

Como sucede en La investigación, novela anterior del mismo autor publicada en 1959, en La fiebre del heno no hay una persona concreta que sea la culpable. La obra ilustra el concepto de que los hechos tenidos como improbables en una serie experimental acaban presentándose si los experimentos son muchos, lo que es decir que cuanto mayor sea el número de interacciones tanto mayor es la probabilidad de que se den hechos que son improbables cuando el número de interacciones es muy bajo. Como se dice en el texto de la novela, la humanidad se ha vuelto tan populosa y tan hacinada que comienza a parecer estar sometida a leyes similares a las que rigen los movimientos y las interacciones de las partículas. En conceptos similares de mecánica estadística se funda la idea de la psicohistoria que maneja Isaac Asimov en su ciclo de las Fundaciones.

Bibliografía

Notas y referencias

Enlaces externos

 Sobre La fiebre del heno en el sitio oficial de Stanisław Lem.

 Ficha de la edición original de La fiebre del heno en el sitio Lemopedia; en inglés.
 Ficha de la edición española de 1978; en el mismo sitio.
 Ficha de la edición española de 1979; en el mismo sitio.
 Ficha de la edición española del 2002; en el mismo sitio.
 Enlaces con fichas de otras ediciones.

 Texto español.

Novelas de Stanisław Lem
Novelas de 1975
Novelas policíacas
Novelas de misterio
Novelas filosóficas

La fiebre del heno (novela)


Lyminge es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Folkestone and Hythe, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Lyminge tiene una superficie de 16,32 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Lyminge tenía 2688 habitantes (46,99% varones, 53,01% mujeres) y una densidad de población de 164,71 hab/km². El 17,34% eran menores de 16 años, el 70,83% tenían entre 16 y 74 y el 11,83% eran mayores de 74. La media de edad era de 44,46 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 20,03% estaban solteros, el 61,21% casados y el 18,77% divorciados o viudos.

El 95,28% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 1,9% de la población, mientras que el 2,83% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 98,55% eran blancos, el 0,89% mestizos, el 0,11% negros, el 0,26% chinos y el 0,19% de cualquier otro salvo asiáticos. El cristianismo era profesado por el 80,77%, el budismo por el 0,15%, el judaísmo por el 0,11% y cualquier otra religión, salvo el hinduismo, el islam y el sijismo, por el 0,26%. El 12,76% no eran religiosos y el 5,95% no marcaron ninguna opción en el censo.

1263 habitantes eran económicamente activos, 1224 de ellos (96,91%) empleados y 39 (3,09%) desempleados. Había 1166 hogares con residentes, 50 vacíos y 13 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Lyminge


La cinquième circonscription législative de la Seine (ou circonscription «Seine-Nord-Ouest») recouvrait les cantons de Boulogne-Billancourt, Puteaux, Colombes, Courbevoie, Neuilly-sur-Seine, Levallois-Perret, Asnières, Clichy, Saint-Ouen.

Cette délimitation s'est appliquée aux trois législatures de la Quatrième République française, de 1946 à 1958. Le département de la Seine comportait six circonscriptions, dont trois pour Paris et trois pour la banlieue, selon un découpage déjà en vigueur lors des élections des  Assemblées constituantes du 21 octobre 1945 et du 2 juin 1946.

Le mode d'élection est basé sur le suffrage universel direct à un tour, avec scrutin de liste proportionnel par circonscription et répartition des restes à la plus forte moyenne.

Dans la cinquième circonscription de la Seine sont pourvus 9 sièges de députés, sur la base d'un nombre d'électeurs inscrits en 1946 de 418 000, arrondi au millier supérieur.

Voir aussi

 Liste des députés de la Seine

Notes et références

Circonscription législative de la Seine de 1946 à 1958

Cinquième circonscription de la Seine (Quatrième République)


Gregory Kuznik (oft auch Gregory Kužnik; * 12. Juni 1978 in Prince George, British Columbia) ist ein ehemaliger kanadischer Eishockeyspieler mit slowenischer Staatsbürgerschaft, der zuletzt beim SHC Fassa in der italienischen Serie A1 unter Vertrag stand.

Karriere
Kuznik spielte zunächst zwischen 1994 und 1995 für die Royal City Outlaws in der British Columbia Hockey League sowie anschließend bis 1998 bei den Seattle Thunderbirds in der Western Hockey League. Während dieser Zeit wurde er im NHL Entry Draft 1996 von den Hartford Whalers in der siebten Runde an 171. Stelle ausgewählt. Im Sommer 1997 wurden die Transferrechte Kuzniks dann an die Carolina Hurricanes überschrieben, da das Whalers-Franchise umgesiedelt worden war.

Im Sommer 1998 wechselte Kuznik ins Franchise der Hurricanes und spielte in den folgenden fünf Jahren für deren Farmteams, die Beast of New Haven, Florida Everblades, Cincinnati Cyclones, Dayton Bombers, Lowell Lock Monsters, in den Minor Leagues International Hockey League, American Hockey League und ECHL. Sein Debüt in der National Hockey League feierte er in der Saison 2000/01, als er in einem Spiel für die Carolina Hurricanes zum Einsatz kam.

Nach fünf Jahren in den Minor Leagues wechselte der Verteidiger im Juli 2003 für zwei Jahre in die British National League zu den Fife Flyers, gefolgt von einem zweijährigen Gastspiel beim SHC Fassa in der italienischen SHC Fassa. Im Sommer 2007 schloss sich Kuznik für drei Jahre dem slowenischen Spitzenklub HDD Olimpija Ljubljana an, mit dem er 2008 die Vizemeisterschaft in der EBEL feierte. Bis Januar 2010 blieb der Kanadier den Slowenen treu, ehe er sich für drei Monate der SG Pontebba anschloss. Im April 2010 wechselte er schließlich zum EC VSV aus Österreich. Im Sommer 2012 folgte die Rückkehr nach Fassa, wo er 2013 seine Karriere beendete.

International
Da Kuznik während seines Aufenthalts beim HDD Olimpija Ljubljana auch die slowenische Staatsbürgerschaft annahm, lief er ab 2010 für die slowenische Nationalmannschaft auf. Diese vertrat er bei der Weltmeisterschaft der Division I 2010, als die Mannschaft den Wiederaufstieg in die Top-Division schaffte, und ein Jahr später bei der Weltmeisterschaft 2011. Dort stieg die Mannschaft wieder in die Division I ab.

Erfolge und Auszeichnungen
 2008 EBEL-Vizemeister mit dem HDD Olimpija Ljubljana
 2010 Aufstieg in die Top-Division bei der Weltmeisterschaft der Division I

Statistik

(Stand: Ende der Saison 2010/11)

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Slowenien)
Eishockeyspieler (Seattle Thunderbirds)
Eishockeyspieler (Cincinnati Cyclones, IHL)
Eishockeyspieler (Beast of New Haven)
Eishockeyspieler (Florida Everblades)
Eishockeyspieler (Dayton Bombers)
Eishockeyspieler (Lowell Lock Monsters)
Eishockeyspieler (Fife Flyers)
Eishockeyspieler (Carolina Hurricanes)
Eishockeyspieler (HDD Olimpija Ljubljana)
Eishockeyspieler (SG Pontebba)
Eishockeyspieler (EC VSV)
Eishockeyspieler (SHC Fassa)
Kanadier
Geboren 1978
Mann

Greg Kuznik


Jules Supervielle () a fost un poet și scriitor uruguayan. El a fost nominalizat de trei ori la Premiul Nobel în Literatură.

Jules Supervielle s-a situat împotriva curentului suprarealist, care era dominant în prima jumătate a secolului al XX-lea. Dornic să propună o poezie mai apropiată de om și în relație cu lumea reală, el a respins scrisul automatizat și dictatura inconștientului, fără a nega meritele poeziei moderne de după Baudelaire, Rimbaud și Apollinaire, ca și anumite înnoiri fundamentale aduse de suprarealiști.

Atent la universul din jurul său, ca și la fantomele lumii sale interioare, el a fost unul dintre primii care au recomandat o vigilență față de mișcarea suprarealistă. A anticipat evoluțiile literare din anii 1945-1950, dominate de personalități puternice precum René Char, Henri Michaux, Saint-John Perse sau Francis Ponge, apoi, după mișcarea avangardistă din anii 1960-1970, inițiativa creării unui nou lirism și a unei abordări a misterelor universului, fără a modifica radical limbajul poetic, promovată de poeții Yves Bonnefoy, Philippe Jaccottet, Jacques Dupin, Eugène Guillevic, Jean Grosjean, André Frénaud, André du Bouchet și Jean Follain.

Printre admiratorii săi s-au numărat René-Guy Cadou, Alain Bosquet, Lionel Ray, Claude Roy, Philippe Jaccottet și Jacques Réda.

Biografie

O familie strâns unită
În perioada 1880-1883, Bernard, unchiul poetului, a fondat o bancă în Uruguay, împreună cu soția lui, Marie-Anne. Aceasta companie a devenit rapid o afacere de familie. Bernard i-a cerut fratelui său, Jules, tatăl poetului, să vină să i se alăture în Uruguay. Jules s-a căsătorit cu cumnata lui, Marie, sora lui Marie-Anne și mama poetului.

Copilăria ca orfan
Supervielle s-a născut în Montevideo, Uruguay, dintr-un tată originar din Béarn și o mamă bască. În același an, micul Jules și părinții lui s-au întors în Franța pentru a-și vizita familia. Părinții lui au murit la Oloron-Sainte-Marie în urma unui tragic accident otrăviți de apa de la robinet sau victime ale holerei. Copilul a fost, prin urmare, crescut inițial de bunica lui.

În 1886, unchiul lui, Bernard, l-a adus pe tânărul Jules înapoi în Uruguay, unde a fost crescut de unchiul și de mătușa sa ca și cum ar fi fost fiul lor.

Începuturile vocației literare
 1893: La vârsta de nouă ani, tânărul Jules află din întâmplare că el este numai fiul adoptiv al unchiului și mătușii lui. El începe scrierea unei cărți de fabule pe un registru al băncii Supervielle.
 1894: unchiul și mătușa lui se stabilesc la Paris. Jules urmează acolo învățământul secundar.
 1898: Jules descoperă scrierile lui Musset, Hugo, Lamartine, Leconte de Lisle și Sully Prudhomme. El începe să scrie poezii în secret.
 1901: El publică în considerare de autor o placă de poezii intitulat Brumes du passé. Își petrece vacanța de vară în Uruguay în 1901, 1902, 1903.
 Din 1902 până în 1906: Jules își continuă studiile, obținând bacalaureatul și apoi licența în literatură. El își încheie serviciul militar, deși sănătatea sa fragilă face ca experiența cazonă să fie una dificilă.

Maturitatea
 1907: Se căsătorește cu Pilar Saavedra la Montevideo. Cei doi au șase copii, născuți între 1908 și 1929.
 1910: Își susține teza de doctorat despre simțirea naturii în poezia hispano-americană. Extracte au apărut în Bulletin of the American library.
 1912: După mai multe călătorii, se stabilește la Paris, într-un apartament (situat pe bulevardul Lannes nr. 47), unde va locui timp de douăzeci și trei de ani. Cu toate acestea el continuă să viziteze frecvent Uruguay-ul, a doua lui patrie.
 Între 1914 și 1917 Jules este recrutat în Armata Franceză. Desfășoară activități de birou în cadrul Ministerului de Război, datorită abilităților sale lingvistice. Începând din 1917 dedică o mare parte de timp pentru lectură și descoperă scrierile lui Paul Claudel, Arthur Rimbaud, Stéphane Mallarmé, Jules Laforgue și Walt Whitman.
 1919: Publicarea poemelor sale atrage atenția lui André Gide și Paul Valéry și îl aduce în contact cu Nouvelle Revue Française (NRF).

Activitatea ca poet
 1922: Publică primul volum important de poezii: Débarcadères.
 1923: Acest an marchează începutul unei lungi prietenii cu scriitorul Henri Michaux, care va deveni prietenul său apropiat. Tot acum publică primul său roman: L'Homme de la pampa.
 1925: Îl cunoaște pe marele poet german Rainer Maria Rilke și publică una dintre colecțiile majore de poezie franceză din secolul al XX-lea: Gravitations.
 1927: El devine prieten apropiat al lui Jean Paulhan și îi trimite acestuia toate textele sale.
 1931: Publică primul volum important de povestiri fantastice: L'Enfant de la haute mer (cinci texte publicate între 1924 și 1930, plus trei povestiri originale). În acest moment, desfășoară multe activități literare și dobândește recunoașterea criticilor, inclusiv din Uruguay. Prima lui piesă importantă, La Belle au bois, este scrisă, de asemenea, tot acum. În plus, el își modifică permanent textele, le republică de mai multe ori și trece des de la un gen literar la altul.
 1938: Îl cunoaște pe René Étiemble.

Anii exilului
 1939: Odată cu declanșarea războiului începe o perioadă dificilă: tensiunile internaționale, dificultățile financiare și problemele de sănătate (probleme pulmonare și cardiace) îl determină pe Supervielle să trăiască exilat timp de șapte ani în Uruguay. El este numit Ofițer al Legiunii de onoare.
 1940: Banca Supervielle intră în faliment; poetul este ruinat. Activitatea sa literară este încă foarte intensă și piesele sale de teatru au fost puse în scenă ulterior de importanți regizori, printre care și Louis Jouvet. În plus, el continuă să se dedice traducerilor (Guillen, Lorca, Shakespeare etc.) și obține mai multe premii literare de-a lungul acestor ani.
 1944: Ține o serie de conferințe la Universitatea Republicii din Montevideo despre poezia franceză contemporană.

Dedicarea
 1946: Supervielle se întoarce în Franța, după ce a fost numit corespondent cultural la legația Uruguayului din Paris. Publică primele povești mitologice sub titlul Orphée.
 1947: Shéhérazade lui Supervielle este una dintre cele trei piese de teatru regizate de Jean Vilar la primul festival de la Avignon.
 1951: Publică o povestire autobiografică intitulată Boire à la source. La acel moment, el suferă de aritmie și de o boală pulmonară.
 1959: El publică ultimul său volum de poezii, Le Corps tragique.
 1960: Supervielle este ales Prince des poètes ("Prințul poeților") de către colegii lui. Pe 17 mai moare în apartamentul său parizian; este îngropat în Oloron-Sainte-Marie. În luna octombrie, NRF publică un număr special dedicat lui.
 1966-1987: Editura Gallimard publică în colecția "Poésie" principalele sale volume de poezie.
 1976: Pilar moare; ea este îngropată alături de soțul ei.
 1990: Primăria orașului Oloron-Sainte-Marie înființează premiul Jules Supervielle; printre câștigătorii premiului se află poeți contemporani majori precum Alain Bosquet, Eugène Guillevic, Henri Thomas, Jean Grosjean și Lionel Ray.
 1996: Are loc publicarea completă a operei poetice a lui Jules Supervielle în Bibliothèque de La Pléiade, de către editura Gallimard.

Onoruri
 Lycée Français de Montevideo îi poartă numele.

Studii despre activitatea sa
 Claude Roy, Supervielle, Paris, Poésies P., NRF, 1970
 Sabine Dewulf, Jules Supervielle ou la connaissance poétique - Sous le soleil d'oubli, coll. Critiques Littéraires, in two volumes, Paris, éd. L'Harmattan, 2001

Traduceri în limba engleză
Textul în limba engleză cu text paralel în limba franceză:
 James Kirkup, Denise Levertov, Kenneth Rexroth and Alan Pryce-Jones,  Jules Supervielle: Selected Writings , New Directions, New York, 1967
 George Bogin,  Jules Supervielle: Selected Poems and Reflections on the Art of Poetry , SUN, New York, 1985

Referințe

Legături externe
 Jules Supervielle and poetry
 Jules Supervielle

Nașteri în 1884
Decese în 1960
Oameni din Montevideo
Traducători uruguayeni
Traducători din secolul al XX-lea
Poeți de limbă franceză
Traducători francezi

Jules Supervielle


Clodovil foi um programa de televisão do tipo variedades, apresentado por Clodovil Hernandes e exibido durante dois períodos na extinta Rede Mulher, primeiro entre outubro de 1995 e março de 1996 e, depois, brevemente no início de 1999.

Clodovil de 1995 a 1996
Em agosto de 1995, após se afastar e processar a CNT, Clodovil foi anunciado como uma das novas atrações da Rede Mulher, de São Paulo. Em outubro daquele ano, ele assinou contrato com a Rede Mulher, ao mesmo tempo em que voltava à alta costura após uma pausa, transparecendo uma nova aparência e um estilo novo e "espiritualizado" diante das câmeras e dos telespectadores. Dizia-se que ele, em entrevista à Hebe Camargo, havia "reconhecido seus erros" e estava disposto a acrescentar coisas boas nas vidas das pessoas. Em dezembro de 1995, o apresentador foi elogiado por crítico em sua atuação mais "sóbria" e profissional no Rede Mulher: "o veneno continua, só que melhor dosado, sem baixarias".

Era dirigido por Eduardo Sidney, que já havia dirigido um outro programa homônimo de Clodovil na Rede Bandeirantes, em 1983, e contava com a supervisão de Waldemar de Moraes.

Para ser sintonizado, o programa era transmitido via antena UHF, que era uma novidade e pouco usada em meados da década de 1990 no Brasil.

Episódios
O programa inaugural de Clodovil foi realizado com entrevistas de Clodovil com a atriz Bia Seidl; em outro episódio, ele entrevistou Fernanda Montenegro e Fernando Torres; também entrevistou a cantora Cláudya e o então ex-ministro Antônio Cabrera Mano Filho. Em 13 de fevereiro de 1996, Clodovil recebeu Carlos Alberto de Nóbrega. Também entrevistou o crítico musical Paulo Cavalcanti.

Fim
Em fevereiro de 1996, Clodovil já havia confirmado como "certa" sua reaproximação com a CNT, gravando os últimos episódios de seu programa na Rede Mulher. Em abril de 1996, Clodovil estava à procura de outra emissora, depois que o programa Clodovil ficou quatro meses no ar na Rede Mulher e que ele não teve seu contrato renovado. Surgiram então boatos de que iria ganhar um programa semanal na mesma casa, mas nada foi concretizado e e ele montou um grande barraco por isso. Na época, a Rede Mulher, não conseguindo obter suas cotas de patrocínio no programa Clodovil, fez pesquisa por meio de agência de publicidade, que apurou que o apresentador era "carta fora do baralho"; em contrapartida, Clodovil encomendou pesquisa própria e apurou que o sentimento do público com ele era "8 ou 80, amor ou ódio". Em julho de 1996, Clodovil finalmente conseguiu um novo programa seu, Retratos, na CNT.

Clodovil de 1999
Em março de 1999, então fora da televisão desde Clodovil Soft na Rede Bandeirantes, Clodovil ganhou novamente um programa só seu na Rede Mulher (então canal 42 UHF), o qual seguiu com o mesmo nome, Clodovil, mas exibido diariamente das 21h50 até 23h. A nova versão tinha uma configuração bem diferente da anterior, pois incluia um divã e um cenário imitando uma praia com coqueiros, uma "ilha da fantasia", em reverência à Ubatuba (onde Clodovil tinha residência).

No começo de cada entrevista, o convidado era questionado por Clodovil se queria uma entrevista "com ele" (na qual ia para o divã numa sessão de "abrir gavetas") ou "sobre ele" (sentado numa cadeira para falar de "banalidades", mas sem escapar de certos assuntos). Cada episódio do programa recebia dois convidados, pelo menos um ligado à música/canto, que era acompanhado do pianista Marcos Romera. Além disso, os entrevistados de Clodovil tinham apenas dois minutos ao final do programa para falarem algo que nunca havia sido permitido a eles. Segundo Clodovil, a "cláusula principal do contrato dele era a liberdade de expressão", tanto para ele como para os convidados.

Fim
Em 25 de abril de 1999, em menos de dois meses no novo programa, Clodovil Hernandes foi demitido da Rede Mulher, após a emissora ter sido adquirida pela Igreja Universal do Reino de Deus, do bispo Edir Macedo, a qual não enxergava o programa de Clodovil "enquadrado" na linha proposta por ele. Os episódios que já estavam gravados foram exibidos normalmente. Subsequentemente, Clodovil ficou desempregado, sem trabalho na televisão, mas voltando à costura em seu ateliê e participando de entrevistas com Xuxa e Faustão e de um quadro de Zorra Total na TV Globo, onde trouxe grande audiência, vindo somente a ganhar um programa seu em 2001, com Clodovil Frente e Verso, na CNT.

Programas de televisão de Clodovil Hernandes
Programas da Rede Mulher
Programas de televisão do Brasil que estrearam em 1995
Programas de televisão do Brasil encerrados em 1996
Programas de televisão do Brasil que estrearam em 1999
Programas de televisão do Brasil encerrados em 1999
Programas de televisão em língua portuguesa

Clodovil (Rede Mulher)