Pacotes de recuperação verde são propostas de reformas ambientais, regulatórias e fiscais para construir prosperidade após uma crise econômica, como a pandemia de COVID-19 ou a crise financeira de 2007–2008. Eles dizem respeito a medidas fiscais que visam recuperar o crescimento econômico e, ao mesmo tempo, beneficiar positivamente o meio ambiente, incluindo medidas relacionadas a energia renovável, eficiência energética, , , ecoinovação e empregos verdes, entre outras.

Vários partidos políticos, governos, ativistas e acadêmicos em toda a União Europeia, apoiaram a recuperação verde em resposta à pandemia de COVID-19, além de Reino Unido, Estados Unidos, e outros países. Seguindo medidas similares em resposta à crise de 2007–2008, uma parte fundamental dos pacotes é garantir que as ações de combate à recessão também combatam o aquecimento global, incluindo a redução do uso de carvão, petróleo e gás, transporte limpo, energia renovável, edifícios ecologicamente corretos e práticas corporativas ou financeiras sustentáveis.  Essas iniciativas são apoiadas pela Organização das Nações Unidas e pela Organização para a Cooperação e Desenvolvimento Econômico. Várias iniciativas globais forneceram rastreamento ao vivo das respostas fiscais nacionais, incluindo o Observatório de Recuperação Global (da Universidade de Oxford, das Nações Unidas e do Fundo Monetário Internacional), o Rastreador de Política Energética (de um consórcio de seis organizações), e o Rastreador de Recuperação Verde da OCDE.

Delineando entre investimento de resgate e recuperação, uma análise da Universidade de Oxford em março de 2021 descobriu que 18% do investimento de recuperação e 2,5% do total de gastos foram verdes. Em julho de 2021, a Agência Internacional de Energia apoiou essa análise, observando que apenas cerca de 2% do dinheiro econômico mundial de bailout iria para energia limpa. De acordo com uma análise de 2022 dos 14 trilhões de dólares que os países do G20 gastaram como estímulo econômico, apenas cerca de 6% dos gastos com a recuperação da pandemia foram alocados para áreas que também reduzirão as emissões dos gases do efeito estufa, incluindo veículos eletrificados, edifícios mais eficientes em termos energéticos e instalação de energias renováveis.

Antecedentes
Desde a Revolução Industrial, a queima de carvão, petróleo e gás liberou milhões de toneladas de dióxido de carbono, metano e outros gases do efeito estufa (GEE) na atmosfera, causando o aquecimento global. Em 2020, a temperatura média da Terra aumentou mais de 1 °C desde os níveis pré-industriais. O Painel Intergovernamental sobre Mudanças Climáticas (IPCC) das Nações Unidas calculou que continuar a queimar combustíveis fósseis aquecerá o planeta entre 0,8 a 2,5 °C por mil gigatoneladas de queima de carbono e que 2,9 mil gigatoneladas de carbono permanecem em reservas comprovadas. A queima de uma fração das reservas de combustível fóssil levará, portanto, a um aquecimento planetário perigoso, resultando em quebras generalizadas de colheitas e na extinção em massa do Holoceno.

Até o final de 2019, incidentes crescentes de incêndios florestais na Austrália, na floresta amazônica no Brasil, e  foram relatados, bem como o aumento dos riscos de furacões nos Estados Unidos e no Caribe e inundações. Em 2015, a maioria dos países assinou o Acordo de Paris comprometendo-se a limitar as emissões globais de carbono para evitar aumentos de temperatura em mais de 2 °C, com a ambição de limitar o aumento de temperatura a 1,5 °C. Ativistas e políticos, principalmente os mais jovens, exigiram um "Green New Deal" nos EUA, e uma Revolução Industrial Verde no Reino Unido, para acabar com o uso de combustíveis fósseis nos transportes, geração de energia, agricultura, edifícios e finanças. No final de 2019, a UE anunciou um Acordo Verde Europeu, embora isso tenha ficado muito aquém da meta de acabar com o uso de combustíveis fósseis no bloco até 2050.

No início de 2020, a pandemia de COVID-19 fez com que os países fechassem suas economias, na tentativa de prevenir infecções e mortes. Isso exigiu que muitas empresas suspendessem o trabalho, pois as pessoas viajavam menos, compravam menos e ficavam em casa para trabalhar mais. Na maioria dos países, isso causou perdas de empregos. A queda da atividade econômica também causou uma queda nas emissões de GEE.

Em discursos anteriores, os efeitos colaterais positivos das políticas verdes foram denominados . De acordo com o IPCC, co-benefícios são "os efeitos positivos que uma política ou medida destinada a um objetivo pode ter sobre outros objetivos, independentemente do efeito líquido no bem-estar social geral". Energias renováveis podem impulsionar o emprego e o desenvolvimento industrial. Dependendo do país e do cenário de implantação, a substituição de usinas a carvão por energia renovável pode mais que dobrar o número de empregos por capacidade média de MW (embora isso represente uma perda concomitante de 50% de produtividade). Além dos efeitos econômicos, as estratégias de mitigação do clima podem fornecer co-benefícios relacionados à saúde. Minirredes solares podem melhorar o acesso à eletricidade para áreas rurais e a substituição da energia à base de carvão por energias renováveis pode diminuir o número de mortes prematuras causadas pela poluição do ar.

Propostas de recuperação verde
Nos Estados Unidos, um grupo de acadêmicos e ativistas introduziu "um estímulo verde para reconstruir nossa economia" em março de 2020. O menu de políticas visava oito campos: habitação e infraestrutura cívica, transporte, trabalho e manufatura verde, geração de energia, alimentos e agricultura, meio ambiente e infraestrutura verde, política de inovação e política externa. Seu nível de financiamento solicitado foi fixado em 4% do PIB dos EUA, ou cerca de 850 bilhões de dólares por ano, até a dupla conquista da descarbonização total e uma taxa de desemprego abaixo de 3,5%.

No Reino Unido, o governo propôs "uma recuperação verde e resiliente" e anunciou 3 bilhões de libras em financiamento para reformas de edifícios em julho de 2020. Por outro lado, no início de julho, um grupo acadêmico e think tank propôs uma "Lei de Recuperação Verde" que visava nove campos: transporte, geração de energia, agricultura, combustíveis fósseis, governo local, acordo internacional, finanças e governança corporativa, emprego e investimento. Isso estabeleceu deveres em todos os órgãos públicos e reguladores para acabar com o uso de combustíveis fósseis "tão rápido quanto tecnologicamente praticável", com exceções estritas se alternativas técnicas forem ausentes.

Em junho de 2020, o governo alemão prometeu uma recuperação verde com financiamento de 40 bilhões de euros como parte de um pacote de 130 bilhões de recuperação. Em julho de 2020, o Conselho Europeu concordou com um fundo de recuperação de 750 bilhões de euros, com a marca  (NGEU). Uma meta climática global de 30% será aplicada ao montante total das despesas do NGEU em conformidade com o acordo climático de Paris. Em fevereiro de 2021, comentaristas como o Conselho de Relações Exteriores observaram que outras grandes economias, como China, Índia e União Europeia, começaram a "implementar algumas das políticas previstas pelo Green New Deal".

Na primavera de 2021, o presidente dos EUA Joe Biden apresentou planos, como parte de seu , que incorporou princípios de recuperação verde, incluindo investimentos em captura e armazenamento de carbono, energia renovável e um Corpo Civil Climático semelhante ao  da Grande Depressão. Os progressistas criticaram os planos como não suficientemente ambiciosos.

Uma atualização de 2021 ao  mostrou que 17% dos fundos de investimentos em recuperação da COVID-19 que haviam sido alocados para uma recuperação verde em março de 2021 eram insuficientes. Os cientistas alertaram que as políticas climáticas devem fazer parte da recuperação da COVID-19, e exigiram que os planos tratassem das causas básicas e que reduções imediatas e drásticas nos gases do efeito estufa fossem priorizadas.

De acordo com uma análise de 2021 do Overseas Development Institute, a China poderia fazer mais para apoiar uma recuperação verde nos países em desenvolvimento.

As tecnologias digitais são importantes para alcançar a transição verde e os objetivos ambientais do Acordo Verde Europeu. As tecnologias digitais emergentes, se aplicadas corretamente, têm o potencial de desempenhar um papel crítico na abordagem de questões ambientais. Mobilidade inteligente de cidades, agricultura de precisão, cadeias de suprimentos sustentáveis, monitoramento ambiental e previsão de catástrofes são alguns exemplos. Empresas avançadas digitalmente investem mais dinheiro em estratégias de economia de energia. Na União Europeia, 59% das empresas que fizeram investimentos em tecnologias básicas e avançadas também investiram em medidas de eficiência energética, em comparação com apenas 50% das empresas EUA na mesma categoria. No geral, há uma disparidade significativa entre os perfis digitais das empresas e os investimentos em eficiência energética.

No Brasil, ex-ministros da Fazenda e ex-presidentes do Banco Central assinaram em 2020 uma carta-manifesto por uma recuperação econômica sustentável.

Economia
O crescimento econômico tem sido um dos principais impulsionadores das emissões de CO2.

Preço de emissões
Um governo pode especificar um preço de emissões de GEE e usar esse número para definir alíquotas de impostos para empresas e, possivelmente, residências. Os impostos de carbono são considerados especialmente úteis, porque as receitas fiscais pagam os gastos do governo enquanto reduzem as emissões de GEE. Há um consenso entre os economistas que os impostos sobre o carbono são o método de menor custo para reduzir as emissões. Poucos países implementaram tais impostos, devido à resistência do público e da indústria. O imposto é tipicamente .

Liberalização e reestruturação dos  ocorreram em vários países e regiões, incluindo a UE, África, América Latina, e os EUA. Estas políticas foram concebidas principalmente para aumentar a concorrência no mercado, mas podem ter um impacto significativo nas emissões. A reforma poderia permitir que o mercado respondesse melhor aos sinais de preço atribuído às emissões. Em 2020, estimou-se que, até 2022, a substituição de todas as centrais elétricas a carvão existentes por energias renováveis e armazenamento seria lucrativa no total, mas que "Uma barreira fundamental para acelerar a eliminação progressiva é que a grande maioria (93 por cento) das usinas de carvão globais são isoladas da concorrência das energias renováveis por contratos de longo prazo e tarifas não competitivas".

Notas

Leitura adicional

E. McGaughey, M. Lawrence e Common Wealth, The Green Recovery Act 2020, proposta de lei britânica (pdf)
Bernie Sanders, Green New Deal, proposta para os Estados Unidos
Green New Deal Group, A Green New Deal (julho de 2008)
Green New Deal for Europe (2019), edição II, prefácio de Ann Pettifor e Bill McKibben

Mudanças climáticas
Respostas à pandemia de COVID-19

Recuperação verde


Litijev hidroksid je tvar koja nastaje reakcijom litija s vodom, a stabilan kemijski oblik na sobnoj temperaturi netopljivi je monohidrat. Gubi kristalnu vodu i stvara anhidrid LiOH zagrijavanjem iznad 150 °C, a zatim se tali na 462 °C, što je više od temperature taljenja NaOH ili KOH. Samo se LiOH razgrađuje na oksid (Li2O) i H2O daljnjim zagrijavanjem, za razliku od ostalih alkalnih hidroksida. Ukupna kemijska svojstva LiOH relativno su blaga i donekle sličnija zemnoalkalijskim hidroksidima nego drugim alkalnim hidroksidima. Spoj snažno apsorbira CO2 iz zraka.

Zdravstvene opasnosti
Udisanje, gutanje ili dodir kože s materijalom može uzrokovati teške ozljede. Treba izbjegavati kontakt s kožom. Učinci kontakta ili udisanja mogu biti odgođeni. Vatra može proizvesti iritantne, korozivne i otrovne plinove. Otjecanje iz vode za kontrolu požara ili vode za razrjeđivanje može biti korozivno i otrovno.

Uporaba
Jedan gram litijeva hidroksida može apsorbirati 450 ml ugljičnog dioksida pa se koristi za posade u svemirskim letjelicama. Formula kemijske reakcije jest 2LiOH+CO2→Li2CO3+H2O.

Litijev hidroksid upotrebljava se za proizvodnju različitih litijevih spojeva i litijevih soli i masti na bazi litija. Koristi se kao katalizatori, razvijač fotografija, sredstvo za razvijanje za spektralnu analizu, aditiv u alkalnim baterijama. Kao dodatak elektrolitu za alkalne baterije litijev hidroksid može povećati električni kapacitet za 15 % i udvostručiti trajanje baterije.

Izvor

Kemijski spojevi

Litijev hidroksid


En træner (engelsk coach) indenfor sport er en person som vejleder andre personer i fysisk aktivitet, eller træning. Den noget bredere betegnelse instruktør benyttes også til at beskrive personer med lignende opgaver.

Trænerjobbet kan være en hobby, og i Skandinavien er der lang tradition for at trænerjobbet baseres på frivillig, idealistisk indsats. Med professionaliseringen af sport ændrede trænerjobbet imidlertid karakter, og er i højere grad blevet et decideret erhverv. Trænere findes i de fleste dele af sport. Ofte har en træner selv baggrund som aktiv udøver, og er fortsat med en trænerkarriere indenfor samme idrætsgren. Denne kompetence kan være afgørende for at klare sig godt i jobbet.

En assistenttræner er en træner inden for en hvilken som helst sportsgren, der har til formål at støtte og hjælpe cheftrænere. Assistenttrænere kan have en masse forskellige opgaver lige fra at stille op øvelser til at stå for taktiske oplæg inden konkurrencer m.v.

Eksterne henvisninger

Sport
Erhverv
Stillingsbetegnelser

Træner


Escobaria robbinsorum ist eine Pflanzenart in der Gattung Escobaria aus der Familie der Kakteengewächse (Cactaceae). Das Artepitheton robbinsorum ehrt James A. Robbins sowie seine Söhne Jimmi und John, die die Art entdeckten. Englische Trivialnamen sind "Cochise Pincushion" und "Robbins's Snowball Cactus".

Beschreibung
Escobaria robbinsorum wächst einzeln. Die häufig kaum aus der Bodenoberfläche herausragenden Triebe erreichen Wuchshöhen von 2 bis 6 Zentimeter und ebensolche Durchmesser. Ihre eng gepackten Warzen sind 5 bis 8 Millimeter lang. Mitteldornen sind in der Regel nicht vorhanden. Die elf bis 17 weißen Randdornen besitzen eine dunklere Spitze und sind gelegentlich verdreht. Sie sind 0,3 bis 1,8 Zentimeter lang.

Die Blüten sind gelblich grün bis rosafarben. Sie sind 1,8 bis 2 Zentimeter lang und erreichen Durchmesser von 1,2 bis 1,5 Zentimeter. Die orangeroten, kurz zylindrischen Früchte sind 6 bis 8,5 Millimeter lang.

Verbreitung, Systematik und Gefährdung
Escobaria robbinsorum ist in den Vereinigten Staaten im Cochise County im Bundesstaat Arizona sowie im mexikanischen Bundesstaat Sonora verbreitet.

Die Erstbeschreibung als Cochiseia robbinsorum durch W. Hubert Earle wurde 1976 veröffentlicht. David Richard Hunt stellte die Art 1978 in die Gattung Escobaria. Weitere nomenklatorische Synonyme sind Coryphantha robbinsorum  (1978) und Neobesseya robbinsorum  (2000).

In der Roten Liste gefährdeter Arten der IUCN wird die Art als "", d. h. als gefährdet geführt.

Nachweise

Literatur

Einzelnachweise

Weblinks

Escobaria (Kakteen)
Robbinsorum

Escobaria robbinsorum


Çandarlı Halil Paşa (d.? - ö. 10 Temmuz 1453), 1439-1453 tarihleri arasında sadrazamlık yapmış  Osmanlı devlet adamı.

İstanbul'un fethinden hemen sonra Fatih Sultan Mehmed tarafından idam ettirildiği 10 Temmuz 1453 tarihine kadar 15 yıl süresince vezir-i azamlık yapmıştır. Osmanlı tarihinde idam edilen ilk sadrazamdır.

Hayatı
Osmanlı Devleti Kuruluş Dönemi başvezirlerinden olan Çandarlı Kara Halil Hayreddin Paşa'nın torunu ve Çandarlı İbrahim Paşa'nın oğludur.

Eğitimi ve ilk görevlerinin ne olduğuna dair elimizde belge yoktur. Fakat ilmiye sınıfından olduğu için iyi derecede medrese eğitimi gördüğü kabul edilebilir. Bir vakfiyede 1436'da kazasker olduğu kaydı bulunmaktadır. Sadrazam olan babası Çandarlı İbrahim Paşa öldükten sonra ilmiye sınıfından ayrıldığı belirtilmektedir.

II. Murad saltanat döneminde 1439'da başvezir olan Koca Mehmed Nizamüddin Paşa öldükten sonra başvezirlik görevine geçmiştir. 1439 ile 1451'e kadar dönemde iki defa devlet işlerinden uzaklaşarak Manisa'ya çekilen II. Murad'ın yerine gelen genç oğlu II. Mehmed'in birinci sultanlık döneminde fiilen Osmanlı Devleti'ni yönetmiştir. Bu dönemde özelikle Anadolu beyliklerine karşı yapılan sert müdahalelerin önüne geçerek büyük bir iç kargaşalığı önlemiştir. Edirne-Segedin Antlaşması'nın koşullarından hoşnut kalmayan Papalık, Kardinal Giuliano Cesarini vasıtasıyla Macar komutanı János Hunyadi'yi "Papa'nın onayı olmadığından dolayı geçersizdir." iddiasıyla antlaşmayı ihlale yöneltmesi ile Balkan ülkelerinin büyük bir Haçlı ordusu oluşturarak Macar/Lehistan Kralı III. Władysław komutasında önce güneye Balkanlardan sarkarak sonra doğuya Varna'ya yönelmeleri ile büyük tehdit altına kalan Osmanlı Devleti ordusunun başına tekrar tahttan feragat etmiş olan II. Murad'ın gelmesini sağladı. Bunun sonucunda Osmanlı Devleti Varna Muharebesi'nde büyük bir galibiyet kazandı.

Bunu takiben Osmanlıların Mora'ya büyük bir sefer yaparak Mora'nın büyük kısmının Osmanlı devleti eline geçmesinde ve Eflak Prensi Vlad Dracula'nın Macar müttefiklerinden ayrılmasına ve II. Kosova Muharebesi'nde II. Murad komutasındaki Osmanlı ordusunun Janos Hunyadi komutasındaki yeni bir Macar-Eflak ordusunu imha etmesinde büyük katkısı oldu. II. Murad'ın 3 Şubat 1451'da Edirne'de vefatından sonra oğlu II. Mehmed'in Manisa'dan gelmesine kadar geçen 16 günlük süreçte bu tahta geçişinin problemsiz olmasını sağladı.

II. Mehmed'in ikinci tahta geçmesinden sonra da başvezirlik hizmetinde devam etti. Fakat II. Mehmed'in lalası olan Zağanos Mehmed Paşa ile arasında bir politik mücadele başladı. Çandarlı Halil Paşa, Zağanos Mehmed Paşa'nın öğrencisi olan padişaha özellikle Bizans'a karşı daha atak davranması hakkındaki tavsiyelerine karşıydı ve Bizans'a karşı daha ılımlı davranılması tavsiyeleri vermekteydi. Bazı kaynaklara göre Çandarlı, II. Mehmed'i sabırsız ve deneyimsiz buluyordu. II. Mehmed, başveziri olan Çandarlı Halil Paşa'in katkısına değer verdiğini Filibe civarlarında bir köyü malikane olarak başvezire bağışına rağmen, Çandarlı Halil tedirgin olmakta devam etti.

İstanbul kuşatması sırasında Avrupa'da yeni bir haçlı ittifakı ortaya çıkacağından kuşkulandığını ve bu nedenle kuşatmanın zayıflatılmasını ve hatta kaldırılmasını II. Mehmed'e tavsiye etti. Bu tavsiyeleri orduda ve devlet kapılarında Çandarlı Halil Paşa'nın Bizans'tan rüşvet aldığı söylentilerinin dolaşmasına neden oldu. 29 Mayıs'ta İstanbul fethedilmesinden hemen sonra 1 Haziran 1453'de II. Mehmed bu dedikoduları çok ciddiye aldığını açıklayarak başvezir Çandarlı Halil'i görevinden azletti. Çandarlı Halil Paşa ve çocukları tutuklandı. Çocukları daha sonra serbest bırakıldı ama Çandarlı Halil Paşa Yedikule'de Altın Kapı'da 40 gün hapis edildi. 10 Temmuz 1453 tarihinde gözlerine mil çekildi ve idam edildi. Boyun eğeceği yerde sultana dik baktığı iddia edilir. Daha sonra oğlu İbrahim Paşa tarafından İznik'e götürülüp türbesine gömüldü.

Bu olay hakkında tarihçiler arasında çeşitli değişik yorumlar ve tartışmalar yapılmaktadır. Bazı tarihçiler II. Mehmed, ilk tahta geçtiğinde ve İstanbul'un fethi sırasında başvezirin sergilediği tutumlar nedeniyle bu idamın ortaya çıktığını bildirirler. Babinger bu politikasıyla II. Mehmed'in kendi otoritesini pekiştirmiş olduğunu ve herkesin genç sultana boyun eğdiğini belirtir. Sakaoğlu İstanbul'un alınmasında muhalif kalması ve bu nedenle Bizans'la arasında bir gizli anlaşma olduğundan kuşkulanıldığını belirtmektedir.

Değerlendirme
Sicill-i Osmani'de şöyle değerlendirmektedir:
Tedbirli, güçlü, âlim ise de Bizans Devleti ile siyasi ilişkisi 80 senelik aile ocağının ikbaline son vermiştir.

Eserleri
Ege'de Çandarlı Körfezi'nde bir kale yaptırmış olup körfez ve Dikili'nin Çandarlı mahallesi onun adını taşımaktadır. İznik'te bir imaret ve Edirne'de "Halil Paşa Hanı" olarak adlandırılan bir han yaptırmıştır.

Kaynakça

Dış kaynaklar
 Danişmend, İsmail Hâmi, (1961) Osmanlı Devlet Erkânı, İstanbul:Türkiye Yayınevi.
 Yayın Kurulu, "Halil Paşa (Çandarlı)" (1999), Yaşamları ve Yapıtlarıyla Osmanlılar Ansiklopedisi, İstanbul:Yapı Kredi Kültür Sanat Yayıncılık A.Ş. C.1 s.518 ISBN 975-08-0072-9
 Buz, Ayhan, (2009) Osmanlı Sadrazamları, İstanbul: Neden Kitap, ISBN 975-254-278-5,

Dış bağlantılar
 Çandarlı Halil Paşa Türbesi
 Mehmed Süreyya (haz. Nuri Akbayar) (1996), Sicill-i Osmani, İstanbul:Tarih Vakfı Yurt Yayınları ISBN 975-333-0383 C.II say.283
 Tektaş, Nazım (2002), Sadrâzamlar Osmanlı'da İkinci Adam Saltanatı, İstanbul:Çatı Yayınevi (Google books:

Doğum tarihi bilinmeyenler
1453 yılında ölenler
Halil Paşa 2
15. yüzyılda Osmanlı sadrazamları
II. Mehmed'in sadrazamları
İdam edilmiş Osmanlılar

Çandarlı Halil Paşa


A direct deposit (or direct credit), in banking, is a deposit of money by a payer directly into a payee's bank account. Direct deposits are most commonly made by businesses in the payment of salaries and wages and for the payment of suppliers' accounts, but the facility can be used for payments for any purpose, such as payment of bills, taxes, and other government charges.

When making a direct deposit by means of electronic funds transfer, the payer also normally enters reference information to make it easy for the payee to recognise who made the deposit and which account to credit. The reference may be an account number, an invoice number, the payer's name, or some other meaningful identification.

The direct deposit facility is often better known by country-specific payment systems used to action these payments such as the following:

 Giro in most of Europe
 ACH Network (ACH) in the United States
 Direct entry in Australia

Correcting Direct Deposit
To correct a direct deposit, contact the organization responsible for the payment and provide accurate updated bank account details, including the new account number, routing number, and account type. Some entities may require you to complete a change form. Verify the information's accuracy, submit the request through the provided channels, and request confirmation of the change. Allow processing time and monitor your account for successful deposits. Notify your previous bank if you're switching accounts and update any other relevant parties with your new banking information to avoid disruptions in payments or deposits.

Alternatives
If a funds recipient does not have a bank account, but a payer is obligated to pay by electronic funds transfer, alternative payment arrangements need to be made. For example, a US law of 1996 required the federal government to make electronic payments, such as direct deposit, available by 1999. As a part of its implementation, the US Treasury Department paired with Comerica Bank and MasterCard in 2008 to offer the Direct Express Debit MasterCard prepaid debit card, which can be used to make payments to federal benefit recipients who do not have a bank account.

See also
 Debit card
 Direct debit
 Electronic bill payment
 Wire transfer

References

Banking terms

Direct deposit


أبنوب هي مدينة مصرية ومركز بمحافظة أسيوط.
والمدينة عاصمة مركز أبنوب
وتقع على الضفة الشرقية من نهر النيل والمركزمن أكبر مراكز محافظة أسيوط

تبلغ مساحتها كم مربع

بلغ عدد سكانها 351130 عام 2001 ثم 51000 نسمة عام 2005

تبعد عن مدينة القاهرة مسافة 375 كم جهةالجنوب وعن مدينة أسيوط 10 كيلو مترات

الموقع الفلكي والوصف

تقع مدينة ابنوب على خط عرض 5 16 27 شمال خط الاستواء وخط طول 1 9 31 شرق خط جرينتش

أصل التسمية

تتكون الكلمة من مقطعين: "آب" و"نوب" ومعناهما باللغة الهيروغليفية "أرض الذهب

السكان

تبلغ الكثافة السكانية في المدينة إلى 58 نسمة/كم مربع

التعليم

ابنوب بها عدد 117 مدرسة في المراحل التعلميمية الثلاث الأساسية
63 مدرسة ابتدائي
36 مدرسة إعدادي
6 ثانوى عام
3 فنى صناعي وزراعى وتجارى
6 فصل واحد
واحدة مهنى
واحدة فكرية
واحدة تجريبية
زائد
32 رياض أطفال
16 مدارس مجتمع

التعليم الأساسي
63 ابتدائي
36 إعدادي
1 تجريبية
1 مهنى
1 تريبة خاصة

التعليم الازهري

توجد مجمع أزهر يستقبل المتعلمين من المرحلة الابتدائية للمرحلة الثانوية.
يوجد في ابنوب معهدين الأول خاص بتعليم البنات ويقع بالقرب من مركز ابنوب وهو خاص بتعليم البنات حتى المرحلة الثانوية والاخر معهد خاص بتعليم الأولاد حتى المرحلة الثانوية.

السياحة

يضم مركز ابنوب بعض المناطق الاثريه تتمثل في بعض الآثار الفرعونيه والرومانيه والقبطيه وتوجدفى المعابده حيث يوجد بها دير الشهيد مارمينا العجايبى المعروف بالدير المعلق وأيضا اثار العطيات البحرية واثاردير الجبراوى

دير الشهيد مار مينا العجائبي العامر الدير المعلق يرجع تاريخه إلى القرن الرابع الميلادي وتقول التقليد أن مار مينا توحد في هذه المغارة وهو يقع بجبل أبنوب بالضفة الشرقية ل نهرالنيل شمال مدينة أبنوب بحوالي 25 كم ويقع على ارتفاع 170 متر من سطح الأرض لذلك اشتهر بالدير المعلق نظراً لأنه معلق في حضن الجبل
المؤرخ المقريزي في خططه وفي وجه 503 قال «إنه دير لطيف معلق في الجبل» وكتب عن موقع الدير والوصول إليه ونواحي الحياة فيه، ومن الشائع أن الشهيد مار مينا جاء إلى هذه المغارة وأقام فيها فترة من الزمن وذلك في فترة توحده في البرية، الحصن الأثري
قام ببنائه الملكة هيلانة أم الملك قسطنطين ملاصق للصخور الجبلية وهو عبارة عن ثلاثة طوابق ومحتفظ بشكله من القرن الرابع الميلادي، تم ترميمه عام 1998 بإشراف هيئة الآثار ويتكون من:
الدور الأول: هو مدخل الحصن وبه السلم الصاعد للدور الثاني ويوجد به بعض الأبواب الأثرية وبعض القطع الأثرية الأخرى ويوجد به الطافوس القديم (مدفن الرهبان)
الدور الثاني: وبه كنيسة على اسم البابا أثناسيوس الرسولي وأنبا أرسانيوس معلم أولاد الملوك تم إعادتها وتجديدها واستخدامها مع ترميم الحصن الأثري، وقلاية منحوتة في الصخر.
الدور الثالث: وبه مجموعة من القلالي..

مباني الدير:
المبني المجاور للحصن به السلم الموصل إلى الكنيستين الموجودتين بالطابق الأخير من الحصن وبه مركز الوسائل السمعية والبصرية ويوجد به أيضاً مصنع الشمع وورشة للصدف.
مبني قلالي الرهبان ويشتمل على:
كنيسة على اسم الشهيد مار مينا والبابا أثناسيوس (كنيسة المزار) قلاية الأب الأسقف رئيس الدير و 23 قلاية للرهبان أسفله استراحة للزائرين ومجمع الدير وبيت الخلوة للشباب.
القلالي المنفردة:
توجد مغائر وقلالي منفردة تحيط بالدير منها ما هو قديم ويستخدم للوحدة وقت أي كان الدير عامراً بالرهبان في القرون الماضية ومنها ما هو أعلى الجبل ويستخدم لخلوة الآباء الرهبان.

كنائس الدير:
يوجد بالدير أربع كنائس

1 - كنيسة الشهيد مار مينا الأثرية باسم الشهيد مار مينا (كنيسة المغارة) وبها حامل الأيقونات الأثري، وباب الهيكل يشبه باب النبوات الموجود بدير السريان، والكنيسة يوجد بها مجموعة من الأيقونات الأثرية

2 - كنيسة السيدة العذراء الأثرية على اسم السيدة العذراء ورئيس الملائكة ميخائيل وهي عبارة عن مذبح جميل منحوت بالكامل في الصخر

3 - كنيسة البابا أثناسيوس باسم البابا أثناسيوس والأنبا أرسانيوس الموجودة بالحصن الأثري وهي خاصة بالأباء الرهبان فقط، ومن الثابت إن البابا أثناسيوس الرسولي البابا العشرون عاش في هذه المغارة في فترة نفيه عن كرسيه في صعيد مصر وقد دشن الكنيسة الأثرية على اسم الشهيد مار مينا

4 - كنيسة المزار على اسم الشهيد مار مينا والبابا أثناسيوس الرسولي وبها جزء من رفات الشهيد مار مينا العجائبي ومجموعة من رفات الشهداء القديسين.
5-

الصناعة

تعتبر أبنوب من أكبر المدن الصناعية بالصعيد، حيث يتواجد بها الكثير من المصانع (شيبسي، كوكاكولا، وT3A للأدوية، مطاحن الحاج فرج)

ابنوب في الادب

ورد ذكر اسم ابنوب في رواية يوميات نائب في الأرياف للأديب العبقري توفيق الحكيم
وتتشابه اسمه مع ابنود بلد الشاعر عبد الرحمن الابنودي

أبنوب في الدراما

ورد ذكر أبنوب في الأعمال الدرامية الآتية:
1-يوميات نائب في الأرياف و هو فيلم بطولة نور الشريف
2-لا يا من كنت حبيبيو هو فيلمبطولة نجلاء فتحي و محمود ياسين

طالع أيضا
 محافظة أسيوط
 قائمة قرى محافظة أسيوط

مدن محافظة أسيوط
مراكز محافظة أسيوط

أبنوب


"Won", aşağıdaki anlamlara gelebilir:
 Bir tür para birimi:
 Güney Kore wonu
 Kuzey Kore wonu

Won


Easley High School er en offentlig high school i Easley, South Carolina. Skolen er den største high school i Pickens County.

I august 2012 rykkede de ind i en nyere bebyggelse. Det er stadigvæk Pickens County, South Carolina største high school.

Kilder

High schools i USA

Easley High School


Fabrica de porțelan Walledorf (germană: Wallendorfer Porzellanmanufaktur) a fost fondată la 30 martie 1764 în Lichte (Wallendorf), în landul Turingia și este una dintre cele mai vechi fabrici de porțelan din Europa.

Galerie

Legături externe

 Webseite Thüringer Porzellanstraße
 Wallendorfer Porzellan Manufaktur

Referințe

Fondări în 1764

Porțelan de Wallendorf


La Final Four París 1996 corresponde al Final Four o etapas semifinales y finales del campeonato de baloncesto de Europa, que en su edición del año 1996 se disputó en el Palais Omnisports Paris-Bercy, Francia.

Polémica final
Era la cuarta final para los azulgrana y la primera para los verdes. El Barça fue casi todo el tiempo perdiendo, llegando al descanso 10 puntos abajo (35-25). La segunda parte no cambió para nada el panorama y la derrota blaugrana parecía cantada en el minuto 38 (52-61), pero en sólo dos minutos cambió por completo. Los hombres de Aíto sacaron todo su genio, robaron dos balones, Karnišovas anotó un triple, Galilea un '2+1' y Montero lanzó el balón del título cuando los griegos no tenían ya tiempo material para reaccionar (67-66).

En los últimos segundos del partido, se produjo un dudoso tapón de Vrankovic a Montero, siendo muy controvertida tanto la actuación de Virovnik y Dorizon -los árbitros de aquel día- como de la mesa arbitral, ya que el reloj también se detuvo de manera inexplicable, durante varios segundos, en el ataque final del FC Barcelona, permitiendo al equipo Catalán una posesión más larga y, presumiblemente, un mayor tiempo de reacción al BC Panathinaikos en un hipotético último ataque.

El Barça impugnó el acta del partido cinco minutos después de concluir el mismo, debido a las irregularidades cometidas en los últimos compases de la final. Los colegiados, citados a declarar en el hotel Concorde Lafayette tras el partido, reconocieron su error en el tapón ilegal de Vrankovic. Finalmente la FIBA desestimó el recurso del Barça y la Copa se fue para Atenas, tras una final que acabó a las cuatro de la madrugada en un hotel de París.

Resultados
 Palais Omnisports, París  - 9 y 11 de abril de 1996

Semifinales

CSKA Moscú – Panathinaikos

FC Barcelona Banca Catalana – Real Madrid Teka

Tercer y cuarto puesto

Final

Estadísticas

Referencias

1996
Baloncesto en 1996

Final Four Liga Europea de la FIBA 1996


Zonguldak () is a city in the Black Sea region of Turkey. It is the seat of Zonguldak Province and Zonguldak District. Its population is 101,749 (2022). It was established in 1849 as a port town for the nearby coal mines in Ereğli and the coal trade remains its main economic activity. According to the 2009 census, Zonguldak has a population of 108,792. The current mayor is Ömer Selim Alan, representing the AKP.

Etymology
There are several different theories concerning the origin of the city's name:
 That it comes from Zone Geul-Dagh, the name given to the area by French and Belgian mining companies from French "zone" and a French spelling of Turkish Göldağı ('Lake Mountain'), the highest mountain in the vicinity of the Devrek district.
 That the name came from Turkish  which means "swamp", or .
 That the name may derive from the name of the nearby ancient settlement of Sandaraca or Sandarake (in Ancient Greek Σανδαράκη).
 That the name may have come from "jungle" (which the French entrepreneurs called the area due to its uneven wooded geography) plus Turkish  'mountain'.

In a 1920 report, the British Foreign Office spelled Zonguldak Zunguldak.

History

The port city of Zonguldak suffered a heavy bombardment by the Russians during World War I, according to the caption of a Lubok popular print.

As of 1920, the port was under the control of the Heraclea Coal Company. The northern part of the bay featured a man-made harbor, for steamship use. At that time, they had two cranes which distributed coal to exporting vessels.

Climate
According to the Köppen climate classification, Zonguldak has a humid subtropical climate (Cfa). Zonguldak was, until recently, considered to have an oceanic climate (Cfb), with its warmest month being well below the 22 °C threshold, yet in recent decades climate change and the city's urban heat island has warmed the city enough to change its classification. Summers are warm, the average temperature is around 22.5 °C in July and August. Winters are cool, the average temperature is around 6 °C in January and February. Precipitation is frequent, while it is generally heaviest in autumn and early winter, lightest (although still frequent) in spring.

The water temperature is cool to mild and fluctuates between 8 °C and 20 °C throughout the year.

Health
Because of coal there is a lot of lung disease.

Economy
Jobs in coal in Turkey are being lost and in 2020 the EBRD proposed a just transition.

Transportation

The city is the terminus of a railway line to Irmak, with the terminating station Zonguldak Railway Station built in 1937.

International relations

Zonguldak is twinned with:
 Brindisi, Apulia,  Italy
 Castrop-Rauxel, North Rhine-Westphalia, Germany
 Kherson, Kherson Oblast, Ukraine
 Monfalcone, Friuli Venezia Giulia, Italy

Notable people

Ergün Penbe - Turkish former footballer

Murat Boz - Turkish singer-songwriter and actor

Nilgün Efes - Turkish entrepreneur and journalist

See also
Zonguldak basin

References

External links

 Zonguldak Municipality official website
 History of Zonguldak
 History of Mind
 Zonguldak Documentary

Videos
 Video 1 Zonguldak Akşamları
 Video 2 Resimlerle Zonguldak

Populated places in Zonguldak District
Black Sea port cities and towns in Turkey
Populated places established in 1849
Mining in Turkey
Populated coastal places in Turkey
1849 establishments in the Ottoman Empire
Greek colonies in Bithynia
Provincial municipalities in Turkey

Zonguldak


An Panicum luzonense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jan Svatopluk Presl. An Panicum luzonense in nahilalakip ha genus nga Panicum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Panicum

Panicum luzonense


Nilson Ricardo da Silva Júnior (født 31. marts 1989) er en brasiliansk fodboldspiller.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Brasilien

Nilson Ricardo da Silva Júnior


Valentin Hossu-Longin () a fost un jurnalist și prozator român.

Biografie
S-a născut la București ca fiu al inginerului mecanic Emilian Hossu și al soției acestuia, Ana (n. Hațeganu), având inițial numele Valentin Hossu. Tatăl lui a fost judecat în procesul politic al lotului Canalului și apoi condamnat la moarte. În timpul procesului public sala a fost înțesată de agitatori, care l-au scuipat pe el și pe membrii familiei. Casa lor a fost confiscată, iar familia a fost nevoită să locuiască într-un beci. Valentin Hossu a urmat studii medii la Liceele "Nicolae Bălcescu" și "Titu Maiorescu" din București, cu bacalaureat obținut în 1956, apoi studii superioare la Facultatea de Filologie a Universității din Cluj (1959-1961) și București, specialitatea teoria și practica presei (absolvită în 1964).

După absolvirea facultății a lucrat ca reporter la ziarele Scînteia (1964-1966), România liberă (1967) și Teleormanul (1968), la Radiodifuziunea Română (1969-1971) și la revista România pitorească (1972-1990). După Revoluția din decembrie 1989 a fost redactor la ziarele Atheneum, Baricada, Rezistența, Democrația creștină și Linia întâi (1990-1992), redactor-șef al revistei Cuget (1992-1996), director al postului de televiziune SOTI (1993-1994), consilier guvernamental (1997-2000), membru în Consiliul de Administrație și consilier al președintelui Societății Române de Radiodifuziune (1999-2001), apoi redactor-șef adjunct al ziarului Curierul Național (din 2003) și senior editor la ziarul Ziua (până în 2016).

A fost căsătorit cu jurnalista de televiziune Lucia Hossu-Longin, viitoarea realizatoare a serialului documentar Memorialul durerii, de care a divorțat în 1980 și cu care a rămas prieten. Într-un articol publicat pe 28 iulie 2006 în paginile ziarului Ziua a recunoscut că a dat note informative la Securitate în timpul cât a lucrat la revista România pitorească, descriind o călătorie de două luni efectuată în Canada și SUA; notele au fost semnate cu numele conspirativ "Horea". Fosta soție s-a declarat profund șocată de această știre, afirmând că ea nu a știut de semnarea acestui angajament și că a refuzat două propuneri de colaborare cu Securitatea după întoarcerea soțului ei din Canada, concluzionând: "fostul meu soț a fost un om slab". Cu toate acestea, prin adeverința 763/1 martie 2011, Consiliul Național pentru Studierea Arhivelor Securității (CNSAS) a constatat că nu au fost identificate documente care să indice semnarea unui angajament de colaborare cu Securitatea și nici note informative semnate de Valentin Hossu-Longin, susținând că nu i se poate atribui calitatea de lucrător/colaborator al Securității.

Valentin Hossu-Longin a decedat la 7 noiembrie 2016, la vârsta de 77 de ani, și a fost înmormântat la Cimitirul Bellu din București.

Activitatea literară
A mai colaborat cu articole și reportaje la revistele Viața studențească, Presa noastră, Tribuna, Steaua, Luceafărul, România literară și Viața Românească. A debutat ca prozator în 1970 în revista Steaua cu schița "La despărțire", iar în anul următor a publicat volumul de proză scurtă Trenul de flăcări. Este mai cunoscut ca autor al cărților de reportaje Țara Lotrului (1972), Omul pentru om (1977), Prin țara trandafirilor (1979), Soarele din poartă (1989) și al romanului Cel căzut (1980). A fost distins cu Premiul Comitetului Central al Uniunii Tineretului Comunist (1972).

Volumul de proză scurtă Trenul de flăcări (1971) este format din parabole realist-lirice ale unor situații-limită, cu treceri bruște din planul real în planul imaginar, despre care Nicolae Balotă consideră că "violența coloritului bazat pe tușe apăsat-contrastante, metamorfismul dezlănțuit, de o stridență căutata, le plasează în cadrele expresionismului". Volumele de reportaje ale lui Valentin Hossu-Longin reprezintă un amestec de realități contemporane cu incursiuni istorice, etnografice și folclorice, fără să abunde în statistici, dar cu o oarecare emfază. Astfel, Țara Lotrului (1972) este un volum de reportaje dedicate șantierului hidroenergetic de pe râul Lotru, Omul pentru om (1977) conține reportaje cu o tematică diversă (descoperirile arheologice recente, cercetările științifice românești cu ecou pe plan mondial, inundațiile din 1970 sau cutremurul din 1977), Prin țara trandafirilor este un jurnal de călătorie în Bulgaria, iar Soarele din poartă (1989) constituie o monografie geografică, culturală și economică a Maramureșului.

Romanul Cel căzut este inspirat din viata rugbiștilor, având ambiția de a trata teme foarte diverse (conflictul între generații, confruntarea mentalităților în anii regimului comunist, tema familiei etc.), dar nereușind să obțină rezultate convingătoare, în ciuda unei fluidități narative de tip jurnalistic.

Opera
 Trenul de flăcări, povestiri, Editura Eminescu, București, 1971;
 Țara Lotrului, reportaje, Editura Reporter, București, 1972;
 Omul pentru om, reportaje, Editura Eminescu, București, 1977;
 Prin țara trandafirilor, reportaje, Editura Albatros, București, 1979;
 Cel căzut, roman, Editura Eminescu, București, 1980;
 Soarele din poartă, reportaje, Editura Sport-Turism, București, 1989;
 Monarhia românească, Editura Litera, București, 1994;
 Clipe de eternitate, proză document, Editura Eminescu, București, 1995;
 A doua Românie, eseuri, Editura Libra, București, 1999;
 Canalul morții. Martor, Editura Fundației Academia Civică, București, 2013;
 Mantaua Iancului, evocări istorice transilvănene, Editura Betta, București, 2014.

Note

Bibliografie
 Aurel Sasu, Dicționar biografic al literaturii române A-L, vol. I, Ed. Paralela 45, București, 2004, pp. 737-738. ISBN: 973-697-758-7

Nașteri în 1939
Decese în 2016
Jurnaliști români
Prozatori români
Bucureșteni
Înmormântări în Cimitirul Bellu

Valentin Hossu-Longin


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Prašník enthält die drei nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Prašník im Okres Piešťany.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Prasnik


An Eleocharis flavescens in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jean Louis Marie Poiret, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Ignatz Urban. An Eleocharis flavescens in nahilalakip ha genus nga Eleocharis, ngan familia nga Cyperaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 E. f. flavescens
 E. f. olivacea

Mga kasarigan

Eleocharis

Eleocharis flavescens


Anker Engelunds Vej Station (DTU) er en kommende letbanestation på Hovedstadens Letbane (Ring 3-letbanen) i Lyngby-Taarbæk Kommune. Stationen kommer til at ligge på Anker Engelunds Vej, umiddelbart syd for krydset med Nils Koppels Allé ved DTU Bygning 101. Den kommer til at ligge midt på vejen og kommer til at bestå af to spor med hver sin perron med adgang via fodgængerfeltet i krydset. Stationen forventes at åbne sammen med letbanen i 2025.

Referencer

Stationer på Ring 3 Letbane
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Lyngby-Taarbæk Kommune

Anker Engelunds Vej Station


Astrolojide burçlar, ekliptiğin iki yanında, aşağı yukarı 10 derece genişliğinde, içinde Güneş'in ve gezegenlerin döndüğü zodyak kuşağı ile belirlenir. Ekliptik, dünyadan bakan birinin gözüktüğü şekliyle Yeryüzünün Güneş çevresinde bir yılda çizdiği görünür yörüngesinden başka bir şey değildir; diğer bir deyişle yer-merkezli sistemin bir verisidir

Tablo

Ekliptik
Ekliptik düzlemi, günümüzde, gök ekvatoruna göre yaklaşık 23 derece eğilimli durumdadır ve onu, adları Ekinoks olan iki noktada keser; İlkbahar Ekinoksu ya da "Koç'un ilk noktası" (ilkbahar ekinoksu) ve Sonbahar Ekinoksu.

Ekliptik üzerindeki yıllık dolanımı sırasında Güneş, günde yaklaşık bir derece ilerleyerek (yılda 360 derece) zodyağın 12 burcundan geçer. Oysa çok iyi bilinmektedir ki Güneş'in zodyağın 12 burcu çevresindeki görünür hareketini yaratan, gerçekte Dünya'nın Güneş çevresindeki dönüşüdür.

Astrolojide Element
Burçlar 4 elemente ayrılırlar: Ateş, Hava, Su ve Toprak.

Her element de 3 gruba ayrılırlar. Bunlar, Öncü, Sabit ve Değişkendir. Batı astrolojisinin takımyıldızlarıyla bir alakası yoktur. Yukarıda anlatıldığı gibi ilkbahar ekinoksunun başlangıcı olan 0 derece Koç esas alınarak "Burçlar kuşağı" oluşturulur. 0 derece Koç esas alındığında 360 derecelik dairenin matematiksel olarak 30 dereceye bölünmesinden 12 burç elde edilir.

 Tropikal Astroloji
Mevsimleri esas alan bu astrolojiye göre Koç burcunun öncü kabul edilmesinin nedeni, ilkbahar mevsiminin bu burçla başlıyor olmasıdır. Daha sonra Boğa burcu gelir ki, bu o mevsimin sabit yaşandığı dönemdir, bundan dolayı Boğa burçları sabit gruba girerler. Boğa burcunu takipen İkizler burcu gelir ki, bu mevsimin değişmeye başladığı dönemdir. Bundan dolayı İkizler burcu değişken gruba denk gelir. Dolayısıyla mevsim başlarında yer alan burçlar öncü gruba, sabit olduğu dönem sabit gruba ve mevsimin değişmeye başladığı dönemlerde değişken burçlara denk gelir.

 Astrolojide gruplar
 Ateş grubuna giren burçlar sırasıyla; Koç (Öncü), Aslan (Sabit) ve Yay (Değişken)
 Toprak grubuna giren burçlar sırasıyla; Oğlak (Öncü), Boğa (Sabit) ve Başak (Değişken)
 Su grubuna giren burçlar sırasıyla; Yengeç (Öncü), Akrep (Sabit) ve Balık (Değişken)
 Hava grubuna giren burçlar sırasıyla; Terazi (Öncü), Kova (Sabit) ve İkizler (Değişken)

 Doğum haritası

Bir bebeğin doğup ilk nefesini soluduğu anda Doğum haritası oluşur. Yukarıda anlattığımız Burçlar 360 derecelik bir dairede 30 dereceye bölünerek 12 burç oluşturur. Bu doğum haritasında sıralanır. Doğum haritası doğum anındaki gökyüzünü resimleyen bir şemadır. Bu şemada burçlar, evler, gezegenler ve gezegenlerin birbirleriyle yapmış oldukları açılar vardır. Bu haritaya Doğum haritası ismi verilir. Bu haritayı yorumlayan insanlara da "astrolog" adı verilir.

 Burç simgelerinin söylencesel öyküleri

Mezopotamyalılar güneşin gök kubbede 12 takımyıldız doğrultusunda izlediği rotayı 360 derecelik döngüde 12 bölüme ayırmışlardı. Antik Yunan da bu sistemi benimsemiş ve mitolojilerinde öyküleriyle yer alan hayvanları yerleştirdikleri burçlara 'Zodion' (hayvan) sözcüğünden 'Zoidiakos' (Hayvancık) ve onları yerleştirdikleri çembere de 'Zoidiakos Kyklos' (hayvancıklar çemberi) adı vermiştir. Bugün "Burçlar Kuşağı" adı verilir. İngilizcedeki 'Zoo' ve 'Zoology' sözcükleri de bu Yunanca sözcükten gelmiştir.

Burçların Türkçe ve batı dillerindeki isimleri ve özdeşleştikleri mitolojik figürler şunlardır:Koç (Aries): Aries, altın tüylü postu uğruna Argo Denizcileri'nin tehlikeli bir yolculuğu göze aldıkları koçun ismidir. Kişiliği bulutlarla simgeleşen göksel varlık Nephele, çocukları Phriksos ile Helle'yi üvey anneleri İno'nun kötülüklerinden kurtarmak için onlaraaltın tüylü ve kanatlı bir koç göndermişti. Çocuklar doğuya doğru yol alırken kız çocuk Helle denize düştü; düştüğü sular Helle'nin anısına Hellespontos (Helle Denizi) diye anıldı. Bu isim, Çanakkale Boğazı'nın antik ismidir (Modern dönemde Boğaz'a Troia kralı Dardanos'tan dolayı Dardanelles ismi verildi.) Koç'un yolculuğu Kolkhis'te son bulmuş ve Phriksos Koç'u Zeus'a sunu olarak kurban ettikten sonra altın tüylü postunu kendisini konuk eden kral Aietes'e hediye etmişti. Kral postu savaş tanrısı Ares'in onuruna donattırdığı bahçedeki bir ağaca astığından Koç'un ismi Aries'in Ares'den geldiği de söylenir.

Antik Roma'da kalelerin ele geçirilmesi için yapılan savaşlarda kale kapılarını kırarak açmak için kullanılan, uçlarına koç başı biçimi verilen kütüklere Aries denilmiştir.Boğa (Taurus): Prenses Europa'yı Fenike kıyılarından alıp Girit'e kaçıran Zeus'un Boğa'sının burçlar kuşağına yansıması Boğa burcudur. Bazı yazarlar bu burç için mitolojideki diğer bir boğayı, Girit Boğa'sını ileri sürer. Poseidon'un kral Minos'a armağanı olan bu boğa, kraliçe Pasiphae'den Minotauros'un babası olan ve azgınlığından dolayı Herakles'in 7. görevinin konusu olduktan sonra Theseus tarafından öldürülen boğadır.İkizler (Gemini): Mitolojinin ünlü ikizleri, Dioskouroi (Tanrı'nın -Zeus'un- delikanlıları) diye anılan Kastor ve Polydeukes (Latin Pollux) Sparta kraliçesi Leda'nın, babaları farklı ikiz oğulları, Troia'ya kaçırılan Helene'nin kardeşleridir. Kastor'un babası kral Tyndareos, Polydeukes'in babası ise Zeus'tu. Biri ölümlü diğeri ölümsüz olan ikizler birbirlerine çok bağlıydılar. Kastor bir çatışmada öldüğünde ölümsüz Polydeukes ölen kardeşinden ayrı kalmaya dayanamamış kardeşiyle birlikte Hades'e inmek istemişti. Yunan mitolojisine göre Zeus önce birinin ölümsüzlüğünü diğeriyle paylaştırarak günlük yaşamlarını Hades ile Olympos arasında geçirmelerine izin vermiş, sonra da onları birbirlerinden hiç ayrılmasınlar diye burçlar kuşağında onurlandırmıştır.Yengeç (Cancer): Yengeç burcunun ismi Yunanca 'Karkinos'dan gelir. Karkinos'tu, Herkül 12 zorlu görevinden ikincisinde dokuz başlı canavar Hydra'yı öldürmeye çalışırken ayaklarını ısıran yengecin adıdır. O yengeci, Herakles'in dikkatini dağıtmak için Hera göndermiş ve Herakles'in ayakları altında ezilen Karkinos'un anısını canlı tutmak için ona burçlar kuşağında yer vermişti.

Antikitenin ünlü doktoru Galenos'un tümörlerin üzerini kaplayan damarları yengeç ayaklarına benzettiği için karkinos sözcüğünü tıptaki anlamında (kanser) kullanmıştır.Aslan (Leo): Aslan burcunun simgesi Nemea Aslanı adlı yaratıktır. Herakles'e yüklenen 12 zorlu görevin ilki Nemea Aslanı'nı öldürmek ve derisini yüzmekti. Derisine ok, mızrak ve kılıç işlemediğinden aslanı boğarak öldürdükten sonra Herkül hayvanın kendi tırnaklarını kullanarak derisini yüzmüş, postundan giysi, başından da miğfer yapmıştı kendine.Başak (Virgo): Elinde bir başak demeti ile betimlenen bereket tanrıçası Demeter'in yanı sıra Batı dillerindeki anlamı (bakire) dolayısıyla tanrıçalar Artemis ve Astraeia tanrıçaları ile, daha sonraki dönemlerde Romalı adalet tanrıçası İustitia ve Meryem ile ilişkilendirildi.Terazi (Libra): Bu burcun yıldızları burçlar kuşağının döngüsünde yarı yoldadır. Güneş bu takımyıldızdan geçerken gece ve gündüz eşit zamanlıdır, yani terazinin kefeleri aynı hizadadır. Denge ve eşitliği simgelediğinden adalet tanrıçaları Themis, Dike ve Astraeia'nın kişiliklerinde adaletin terazisi ile simgelenmiştir (Roma mitolojisinde Iustitia). Burçlar kuşağının tam ortasında olması da adalete verilen önemi vurgulamaktadır.Akrep (Scorpio): Akrep burcu Orion takımyıldızıyla ilişkilidir. Efsaneye göre Orion, av tanrıçası Artemis'in hoşlandığı, erkek güzeli dev gibi bir avcıydı. Yeryüzündeki bütün hayvanları öldürebilecek güç ve beceriye sahip olmakla böbürlenirdi. Buna öfkelenen Toprak Ana Gaia bağrından büyük bir akrep çıkarıp Orion'un üzerine salmıştır. Görevini yerine getirdiği için hoşnut kaldığı akrebi Gaia burçlar kuşağına koyarken Artemis de Orion'u koymuş yakınına. Orion'un sevgili köpeğinin ismini de Sirius yıldızına vermiş.Yay (Sagittarius): Ok atan bir Kentavros (At Adam) simgesiyle tanınan yay burcu, kentavrosların en ünlüsü olan Kheiron'un anısını yaşatır. Kentavros, başı ve beline kadar olan gövdesi insan, belden aşağısı at olan mitolojik bir kişiliktir. Bu varlıkların en tanınmışı olan Kheiron Teselya bölgesinde Pelion Dağı'nın eteklerinde yaşardı. Türünün en iyisi ve en bilgesiydi, çünkü Apollo ile Artemis eğitmişti onu. Ok-yay kullanımında ustaydı. O da bilgi ve deneyimlerini ileride Troia savaşının kahramanı olacak Akhilleus (Aşil) ve Argonautika Seferi'ni yönetecek İason gibi gençlere aktarmıştı. Herakles'in yer aldığı bir çatışma sırasında bir rastlantı sonucu Herakles'in zehirli okuyla yaralanınca çektiği acıya dayanamayarak ölmek istemiş, ama ölümsüz olduğundan acısına son vermek uğruna ölümsüzlüğünden vazgeçerek Hades'e inmişti. Onun yeryüzünde bıraktığı ölümsüzlüğünü Zeus, Prometheus'a vermeyi uygun görmüştü.Oğlak (Capricorn): Zeus kendisini emziren ve büyüten keçi veya keçi görünümlü orman nympha'sı Amalthea'yı, öldüğünde burçlar kuşağında onurlandırmıştı. Zeus'un doğumuyla ilgili söylenceye göre Zeus'un babası Kronos doğacak çocuklarından birinin kendini alaşağı ederek yerine geçeceği yolundaki kehaneti boşa çıkarmak için doğan çocuklarını yutuyordu. Zeus doğduğunda annesi Rhea (veya ninesi Gaia) onu saklayarak yerine bezlere sarılı bir taş yutturdu Kronos'a. Bebek Zeus'u Girit Adası'na kaçıran ninesi Gaia onu Amalthea'nın bakımına emanet etti. Onun sütüyle ve diğer orman nympha'larının getirdikleri balla beslenen Zeus ergenliğe ulaştıktan ve babasını devirip Olympos tahtına oturdu. Tahta oturduktan sonra Amalthea'yı unutmadı. Onun boynuzlarından birini kopararak içini sonsuz bollukla doldurdu. Boynuzu elinde tutanın yiyecek ve içecekten yana zengin olması dileğinde bulundu. Romalılar bu boynuza 'Bolluk Boynuzu' anlamında 'Cornu copiae' dediler. Amalthea Yunancada sevecen ve nazik anlamlarına geliyor. Zeus'un Latin adını alan Jupiter gezegeninin uydularından biri Amalthea'nın ismini taşır.Kova (Aquarius): Batı dillerinde 'Su taşıyan' diye anılan bu burcun ilişkilendirildiği mitolojik kişilik, Homeros'un "Ölümlülerin en güzeli' diye andığı prens Ganymedes'tir. Yunan mitolojsinde Ganymedes Troia'nın kurucu kralı Tros'un oğluydu. Taşıdığı kaplarda su deği, Olymposluların ölümsüzlüklerini borçlu oldukları nektar vardı. Zeus onu kendine özel sâki yapmak için gözde hayvanı kartal aracılığıyla (veya bizzat kendini kartala dönüştürerek) onu Troia'dan kaçırmıştı.Balık (Pisces):' Canavar Typhon Olympos'a saldırdığında tanrılar ve tanrıçalar kendilerini birer hayvan biçimine sokarak kaçmaya çalışırken Aphrodite ile Eros da birer balığa dönüşerek suya dalmışlardı. Typhon yok edildikten sonra bedenlerine girdikleri balıkların anısına onları birbirlerine bağlı bir iple burçlar kuşağına koydular.

Ayrıca bakınız
 Zodyak ışığı

Kaynakça

Astroloji
Batı astrolojisi
Burçlar

Burçlar


Pinanga disticha es una especie de palma endémica de  Sumatra y Malasia.

Descripción

Pinanga disticha, es una palma pequeña con el tallo muy delgado,  formando un grupo denso. Las hojas son moteadas, y no están divididas o divididas solo una vez. Los frutos maduros son de color rojo.

Taxonomía

Pinanga disticha fue descrita por (Roxb.) H.Wendl.  y publicado en Les Palmiers 253, en el año 1878.
Etimología
Pinanga: nombre genérico que es la latinización del nombre vernáculo malayo, pinang aplicado a la palma de betel, Areca catechu y especies de Areca, Pinanga y Nenga en la naturaleza.

disticha: epíteto latino que significa "en 2 filas".
Sinonimia
 Areca disticha Roxb. basónimo
 Areca humilis Roxb. ex H.Wendl.
 Pinanga bifida Blume
 Ptychosperma distichum (Roxb.) Miq.
 Seaforthia disticha (Roxb.) Mart.

Referencias

Enlaces externos

 Imágenes en Google

disticha
Flora de Malesia

Plantas descritas en 1878

Pinanga disticha


The 9 municipalities of the South Karelia Region (; ) in Finland are divided on two sub-regions:

Imatra sub-region
Imatra
Parikkala
Rautjärvi
Ruokolahti (Ruokolax)

Lappeenranta sub-region
Lappeenranta (Villmanstrand)
Lemi
Luumäki
Savitaipale
Taipalsaari

See also
Southern Finland
Regions of Southern Finland

External links

Municipalities of South Karelia


Šime Marović (Mravince 25. svibnja 1952.) hrvatski svećenik i skladatelj crkvene glazbe.

Životopis
Osnovnu školu završio je u Solinu 1966. godine, a sjemenišnu Klasičnu gimnaziju u Splitu, 1970. godine. Filozofsko-bogoslovni fakultet završio je 1977. godine., gdje je diplomirao 1981. Godine 1977. zaređen je za svećenika.

Od 1981. do 1989. studirao je crkvenu glazbu u Rimu, na Papinskomu Institutu za crkvenu glazbu, gdje je 1985. postigao licencijat iz crkvene glazbe (talijanski "Musica sacra") naslov crkvenoga orguljaša (talijanski "Organista da Chiesa") dobiva 1987. Magisterij Gregorijanskoga pjevanja (talijanski "Canto gregoriano") postigao je 1988.  radom Il Sacramentario del tesoro della cattedrale di Split 624 odnosno Sakramentar iz riznice splitske prvostolnice 624. Crkvenu skladbu (kompoziciju) (Composizione sacra) diplomirao je 1989. god., u klasi profesora. mo. Domenica Bartoluccija.

Služba
Godine 1989. imenovan je kapelnikom stolne crkve Sv. Dujma u Splitu. Od 1989. do 1996. god. profesor je glazbene umjetnosti u Nadbiskupskoj klasičnoj gimnaziji Don Frane Bulića. Od 1991. predavač je na Katehetskomu institutu u Splitu, a od 1995. je honorarni predavač na Umjetničkoj akademiji u Splitu.
U umjetničko nastavno zvanje docenta promaknut je 2000. godine, a za izvanrednoga profesora 2005. godine. Pročelnik je katedre za liturgiku na KBF-u u Splitu od 2005. godine. Od rujna 2002. redoviti je član Hrvatskog društva skladatelja.

Skladao je trideset djela liturgijske glazbe. Napisao više knjiga o crkvenoj glazbi.

Vanjske poveznice
 Šime Marović Hrvatsko društvo skladatelja

Izvori

Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski skladatelji

Šime Marović


Pickova formula ili Pickov teorem je rezultat u Euklidskoj geometriji koji služi za računanje površine mnogokuta koji se nalazi u pravokutnom koordinatnom sustavu te kojemu su vrhovi točke s cjelobrojnim koordinatama.

Ovaj važan geometrijski poučak prvi je iskazao austrijski matematičar Georg Alexander Pick i to 1899. godine.

Teorem kaže da vrijedi , gdje je  broj točaka s cjelobrojnim koordinatama na rubu mnogokuta,  broj točaka s cjelobrojnim koordinatama unutar mnogokuta, a  površina tog mnogokuta u kv. jed. (kvadratnim jedinicama).

Zanimljivosti
Ovaj se teorem može koristiti kao baza pri dokazivanju slavne Eulerove formule za poliedre, iako se češće postupa obratno, tj. češće se Eulerovom formulom za poliedre dokazuje Pickova formula.

Izvori

Matematika

Pickova formula


Uladzimir Adamavič Žylka (bjeloruski: Уладзімір Адамавіч Жылка) (Makašy, Minska oblast, 27. svibnja 1900. – Uržum, Kirovska oblast, 1. ožujka 1933.) bio je bjeloruski pjesnik i prevoditelj. Najpoznatiji je po zbirci pjesama S njiva Zapadne Bjelorusije (bjeloruski: Z palëŭ Zahodnjaj Belarusi, 1927.) te kao prevoditelj djela Charlesa Baudelairea i Adama Mickiewicza. U svojim pjesmama zagovarao je visoke nacionalne ideale.

Životopis
Uladzimir Žylka rođen je 27. svibnja 1900. godine u seljačkoj obitelji. Do 1926. godine kada se vraća u Bjelorusiju, živio je u izbjeglištvu u Zapadnoj Bjelorusiji (tada dio Poljske) te u Čehoslovačkoj. Godine 1930. uhićen je te osuđen na petogodišnje progonstvo u Uržumu gdje umire od tuberkuloze 1. ožujka 1933. godine. Rehabilitiran je 1960. godine. Tijekom života objavljivao je u Minsku, a od 1921. godine u zapadnobjeloruskim časopisima Belaruskija vedamasci (bjeloruski: Беларускія ведамасці), Naša dumka (bjeloruski: Наша думка) i Novae žyccë (bjeloruski: Новае жыццё).

Izvori

Vanjske poveznice

 Uladzimir Žylka, Hrvatska enciklopedija

Bjeloruski književnici
Pjesnici
Prevoditelji

Uladzimir Žylka


Guillermo Oyágüez Montero (n. Málaga; 1970) es un pintor español.

Biografía

Menor de dos hermanos, la fuerte influencia parental determinó que ambos se dedicasen a las artes. Se trasladó a Madrid desde Frigiliana (Málaga) a los cinco años junto a su familia. Estudió Bellas Artes en la UCM, donde se licenció en 1992.

Desde el inicio de su carrera se decantó por el figurativismo, evolucionando con los años desde una paleta cromática poco intensa hasta otra mucho más colorista, por influencia de sus viajes a Norte y Centroamérica, en especial a la isla mexicana de Holbox. De hecho el manejo del color se señala como una de sus mejores cualidades.

Con el tiempo ha orientado ocasionalmente su esfuerzo artístico hacia el autorretrato, la naturaleza muerta o la pintura en torno a la figura en el agua. En los últimos tiempos ha acercado parte de su producción a la obra sacra, con el encargo de un Cristo y un San Cristóbal para la Iglesia de San Cristóbal de Boadilla del Monte (Madrid).

Por influencia de uno de sus profesores y benefactor, José Sánchez Carralero, se inició en la temática paisajística. Con su primer viaje a Túnez para participar en la Bienal de aquel país, se inició también otro motivo recurrente de su pintura: el viaje y lo extranjero. Su etapa en Estados Unidos y el ya mencionado México continuarían esa tendencia. La gran mayoría de sus paisajes se caracterizan por una ausencia directa del ser humano, que aparece ocasionalmente.

La técnica que utiliza se centra principalmente en el óleo sobre lienzo.

En 2011 la productora Mare Films realizó el cortometraje documental «Guillermo Oyágüez, pintor», con apoyo del Instituto de la Cinematografía y las Artes Visuales (ICAA). Dirigido por Antonio Gómez Olea, se centra en el proceso creativo del pintor desde la propia producción artística hasta la preparación y montaje de una exposición.

Con la misma dirección, Oyagüez se embarcó en 2014 en el documental «Retrato de Aida», centrado en el proceso creativo y las relaciones que se establecen entre pintor y modelo, rol que toma la actriz Aida Folch.

En 2019 publicó su primer libro como autor, Viaje a Boston, en realidad la reproducción de los apuntes a mano y dibujos realizados en su libreta de viajes durante una visita a Boston para pintar al natural, que se prolongó durante dos meses.

Exposiciones

Individuales
 1992 Galería Balboa 13, Madrid.
 1994 Galería Arles, Madrid.
 1995 Galería Milán, Madrid.
 1997 Galería Nolde, Navacerrada, Madrid.
 1997 Galería Haurie, Sevilla.
 1997 Galería Pedro Torres, Bilbao.
 1998 Feria D'arte Moderna y Contemporánea de Turín, Italia.
 1999 Galería Nolde, Navacerrada, Madrid.
 2000 Galería Ansorena, Madrid.
 2001 Galería Estela Docal, Santander.
 2001 Galería Nolde, Navacerrada, Madrid.
 2002 Galería Akros, Bilbao.
 2002 Galería Ansorena, Madrid.
 2003 Sala Parés, Barcelona.
 2003 Galería Van Dyck, Gijón.
 2003 Galería Juan Amiano, Pamplona.
 2004 Galería Estela Docal, Santander.
 2005 Dos islas Galería Ansorena, Madrid.
 2005 Galería Pedro Torres, Logroño.
 2006 Galería Estela Docal, Santander.
 2006 Galería Nolde, Madrid.
 2007 Sala Parés, Barcelona.
 2008 Aisaldo Galería Ansorena, Madrid.
 2009 Galería Nolde, Navacerrada, Madrid.
 2010 Sala Parés, Barcelona.
 2010 Estela Docal, Santander.
 2011 Guillermo Oyágüez, otros lugares, otros medios, en la galería Ansorena, Madrid.
2012 Galería VanDyck, Gijón
2014 Sala Parés, Barcelona.
2015 Galería Haurie, Sevilla
2016 Galería Aurora Vigil Escalera, Gijón
2016 Caribe, isla de Holbox, Galería Ansorena, Madrid
2017 Art Miami, Miami
2018 Una serie de series. Galería Ansorena, Madrid

Colectivas
 1992 Galería Balboa, 13, Madrid.
 1993 Galería Tolmo, Toledo.
 1995 Galería En Mont Art, Valencia.
 1995 Galería Siena, Ponferrada.
 1996 Galería Nolde, Navacerrada, Madrid.
 1996 Galería Pedro Torres, Bilbao.
 1998 Jungen Madrid, Potsdam, Alemania.
 1998 Galería M&R , Madrid.
 1998 Galería EFE Serrano, Cieza, Murcia.
 1999 Galería Music Academy of the West, Caia, EE. UU..
 2000 Galería Clave, Murcia.
 2002 Bienal del Arte Mediterráneo, Túnez.
 2002 Galería Nolde, Navacerrada, Madrid.
 2002 Galería Juan Amiano, Pamplona.
 2002 Galería Ángel Granero, Bruselas, Bélgica.
 2003 Galería Estela Docal, Santander.
 2003 Galería 4 x 17, Madrid.
 2005 ART MIAMI. Miami, EE. UU.
 2005 Pabellón de Marruecos, (Exposición Encuentros Culturales del Mediterráneo ECUME).
 2006 Sala Parés, Barcelona.
 2006 Galería Nolde, Madrid.
 2006 Galería Haurie, Sevilla.
 2007 International Art Expo Malasia.
 2007 Galería Nolde, Navacerrada, Madrid.
 2008 Art London.
 2008 Art Singapure.
 2008 International Art Expo Malasia.
 2008 Art in Capital, Grand Palais, París.
 2009 Art in Capital. Grand Palais, París.
 2009 International Art Expo Malasia.
 2009 Jóvenes valores (Galería Vandyck).
 2010 Jóvenes valores (Galería Vandyck).
 2010 La noche en blanco, Madrid. 1987 - 1992: Pintura de Guillermo Oyágüez y escultura de Jesús Curiá.
 2010 Galería Tamenaga, París.
 2011 Nacidos en los 70 Galería Nolde. Navacerrada (Madrid).
2012 Feria de Arte contemporáneo de Estrasburgo
2013 Lille Art Fair
2013 Feria de Arte Contemporáneo de Estrasburgo
2014 Feria de Arte Contemporáneo de Estrasburgo
2015 Feria de Arte Contemporáneo de Estrasburgo
2015 Affordable Brussels, Bruselas

Otros proyectos

Cine
2011 Guillermo Oyäguez, pintor. Mare Films.
2015 Retrato de Aida .

Literatura
2019 Viaje a Boston

Premios

 1994 Pintura al aire libre "Parque del Retiro", Madrid. Mejor artista menor de 25 años
 1996 Primer Premio Certamen Nacional "Ciudad de Tudela"
 1996 Primer Premio Certamen Nacional Acuarela, Priego de Córdoba
 1997 Primer Premio "Ejército de Aire"
 1999 Primer Premio de Acuarela, Colmenar Viejo
 1999 Primer Premio de Pintura, Villa de Riaza
 1999 Primer Premio VI Certamen Nacional de Pintura "Lozano Sidro", Priego de Córdoba
 2000 Primer Premio Certamen Nacional de Pintura de Guadarrama
 2002 Segundo Premio I Certamen Nacional de Pintura "Virgen de las Viñas"
 2003 Primer Accésit Aitor Urdangarín
 2003 Segundo Premio Emilio Ollero
 2004 Primer Premio de Dibujo de la Academia de Bellas Artes de Granada
 2004 Segundo Accésit Aitor Urdangarín
 2008 Premio Fundación Taylor, Grand Palais, París2009 Segundo Accésit, Fundación Villalar.
 2010 Salón de Otoño de Madrid, Premio "Excmo Ayuntamiento de Madrid"

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial
 Galería

Pintores de España del siglo XX
Pintores de España del siglo XXI
Nacidos en Málaga

Guillermo Oyágüez


En mathématiques, et plus particulièrement en théorie des graphes, la conjecture de Tait affirme que « tout graphe cubique planaire 3-connexe possède un cycle hamiltonien ».

La conjecture
Elle a été formulée par P. G. Tait (en 1884) et réfutée par W. T. Tutte (en 1946) :  il a construit un contre-exemple avec 25 faces, 69 arêtes et 46 sommets. Plusieurs autres contre-exemples plus petits, avec 21 faces, 57 arêtes et 38 sommets, ont été donnés plus tard, notamment le graphe de Barnette-Bosák-Lederberg, et étudiés par Holton et McKay (en 1988)  qui ont démontré qu'ils sont de taille minimale. La condition sur le graphe d'être 3-régulier est nécessaire : il existe des polyèdres tels que le dodécaèdre rhombique, qui est un graphe biparti avec six sommets de degré quatre d'un côté et huit sommets de degré trois de l'autre; pour ce graphe, un cycle hamiltonien doit alterner entre les deux côtés de la bipartition, mais comme les deux parties n'ont pas le même nombre de sommets, le dodécaèdre rhombique n'est pas hamiltonien.

La conjecture avait historiquement une certaine importance car, si elle avait été vraie, elle aurait impliqué le théorème des quatre couleurs : comme Tait l'a décrit, le problème des quatre couleurs est équivalent au problème de trouver une coloration des arêtes d'un graphe planaire cubique sans pont avec trois couleurs. Dans un graphe planaire cubique hamiltonien, une telle coloration des arêtes est facile à construire : on utilise deux couleurs alternativement sur le cycle et une troisième couleur pour toutes les arêtes restantes. On peut aussi construire une 4-coloration des faces d'un graphe planaire cubique hamiltonien  directement, en utilisant deux couleurs pour les faces à l'intérieur du cycle et deux autres couleurs pour les faces à l'extérieur.

Le contre-exemple de Tutte

Fragments de Tutte
La notion centrale de ce contre-exemple est un graphe que l'on appelle maintenant le fragment de Tutte, illustré ci-contre.

Si ce fragment fait partie d'un graphe plus grand, alors tout cycle hamiltonien du graphe doit entrer ou sortir par le sommet du haut (et entrer ou sortir par l'un des deux sommets du bas). Il ne peut pas entrer par l'un sommet du bas et sortir par l'autre.

Le contre-exemple

Les fragments de Tutte sont utilisés pour construire le graphe de Tutte qui est non hamiltonien, en assemblant trois de ces fragments comme indiqué sur la figure. Les arêtes « obligatoires » des fragments, c'est-à-dire celles qui doivent faire partie de tout chemin hamiltonien traversant les fragments, sont connectés au sommet central ; comme tout cycle ne peut utiliser que deux de ces trois arêtes, il ne peut y avoir de cycle hamiltonien.

Le graphe de Tutte résultant est 3-connexe et planaire et, par le , c'est le graphe d'un polyèdre. Il a 25 faces, 69 arêtes et 46 sommets. Il peut être réalisé géométriquement à partir d'un tétraèdre dont les faces correspondent aux quatre grandes faces du dessin (trois entre des paires de fragments et la quatrième la face extérieure) en tronquant par multiplication trois de ses sommets.

Des contre-exemples plus petits

Le graphe de Barnette-Bosák-Lederberg a 21 faces, 57 arêtes et 38 sommets. Holton & McKay (1988) ont montré qu'il existe exactement six polyèdres non hamiltoniens à 38 sommets qui ont des coupes à trois arêtes non triviales. Ils sont formés en remplaçant deux des sommets d'un prisme pentagonal par le même fragment utilisé dans l'exemple de Tutte.

Énoncés liés

 Le théorème de Grinberg donne une condition nécessaire à l'existence d'un cycle hamiltonien ; il peut être utilisé pour montrer qu'un graphe est un contre-exemple à la conjecture de Tait.
 La conjecture de Barnette est un raffinement encore ouvert de la conjecture de Tait ; elle dit que tout graphe biparti polyédrique cubique  est hamiltonien.

Notes et références

Bibliographie
.
. Réimprimé dans Scientific Papers, Vol. II, .
.

Liens externes

Graphe planaire
Conjecture réfutée

Conjecture de Tait


Spillemanden - en film om Karl Skaarup er en portrætfilm instrueret af Jørgen Vestergaard efter eget manuskript.

Handling
Karl Skaarup i Thy spillede til bal første gang som 4-årig. Nu er han 88 år, og han spiller stadigvæk til bal og giver koncerter. Alene eller sammen med meget yngre musikere, hvoraf nogle er uddannede på Det Fynske Musikkonservatorium. En af dem er violinspilleren Kristian Bugge. Filmen fastholder Karl Skaarups vigtige indsats i dansk folkemusik som inspirationskilde for nye generationer af spillemænd og dansere.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2012
Portrætfilm fra Danmark

Spillemanden - en film om Karl Skaarup


El LXIV Campeonato Europeo de Lucha se celebró en Belgrado (Serbia) entre el 6 y el 11 de marzo de 2012 bajo la organización de la Federación Internacional de Luchas Asociadas (FILA) y la Federación Serbia de Lucha.

Las competiciones se realizaron en la Arena de Belgrado.

Resultados

Lucha grecorromana masculina

Lucha libre masculina

Lucha libre femenina

Medallero

Referencias

Enlaces externos
Página web del evento (en inglés).
Base de datos de la FILA (en inglés).

2012
Lucha en 2012
Lucha en Serbia
Deporte en Belgrado
Competiciones deportivas europeas celebradas en Serbia

Campeonato Europeo de Lucha de 2012


Čemerikovke (lat. Melanthiaceae), biljna porodica u redu ljiljanolike. Ime je dobila po rodu melancijum (Melanthium), koji se danas vodi kao sinonim za rod čemerika (Veratrum). Sastoji se od 15 rodova s 195 vrsta.  Uz rod čemerika u Hrvatskoj je poznat i petrov križ (Paris) s vrstom četverolisni petrov križ (Paris quadrifolia).

Rod hamelirijum (Chamaelirium) ponekad se uključuje u tribus Chionographideae.

Rodovi
 Familia Melanthiaceae Batsch ex Borkh. (195 spp.)
 Tribus Meliantheae Griseb.
 Zigadenus Michx. (1 sp.)
 Melanthium L. (4 spp.)
 Schoenocaulon A. Gray (29 spp.)
 Amianthium A. Gray (1 sp.)
 Veratrum L. (24 spp.)
 Toxicoscordion Rydb. (8 spp.)
 Stenanthium (A. Gray) Kunth (7 spp.)
 Anticlea Kunth (10 spp.)
 Tribus Heloniadeae Fr.
 Chamaelirium Willd. (2 spp.)
 Helonias L. (13 spp.)
 Chionographis Maxim. (9 spp.)
 Tribus Xerophylleae S. Watson
 Xerophyllum Michx. (2 spp.)
 Tribus Parideae Bartl.
 Pseudotrillium S. B. Farmer (1 sp.)
 Paris L. (36 spp.)
 Trillium L. (48 spp.)

Vanjske poveznice

Izvori

Ljiljanolike

Čemerikovke


Corning, New York is the name of two places in Steuben County, New York, although it most frequently means the City of Corning.

Corning (city), New York
Corning (town), New York, adjacent to the city

See also
Corning (disambiguation), includes other places named "Corning"

Corning, New York (disambiguation)


Útilokunarmenning, útskúfunarmenning eða slaufunarmenning er tegund félagslegrar útskúfunar þegar einhver útilokaður fá félagslegum eða faglegum vettvangi.
Dæmi um þetta er allt frá því þegar þekktar persónur segja eitthvað sem þykir fordómafullt eða fremja ofbeldisbrot. Á Íslandi er yngri kynslóðin eru jákvæðari gagnvart útilokunarmenningu samkvæmt könnun árið 2021.

Tilvísanir
Menning

Útilokunarmenning


السيدة ملعقة مسلسل أنمي (رسوم متحركة) من إنتاج شركة إستديو بيرو اليابانية عام 1983.

يتكون المسلسل من 50 حلقة، عرضت لأول مرة في اليابان بين 1983 و1984.

القصة
قصة المسلسل مقتبسة من رواية للمؤلف النرويجي ألف برويسن (بالنرويجية: Alf Prøysen).

السيدة ملعقة هي امرأة تعيش في قرية صغيرة مع زوجها وتضع ملعقة شاي سحرية كقلادة على عنقها تتسبب بين الفينة والأخرى بصغر جسمها لتصبح بحجم الملعقة، ثم بعد فترة من الوقت تعود إلى حجمها الطبيعي وعند تقلص حجمها يمكنها التواصل مع الحيوانات وتقوم بمغامرات رائعة في الغابة وتتعرف إلى فتاة غامضة تعيش في الغابة وحدها تقوم بمساعدتها بالإضافة إلى أنها تقوم بصداقة مع عائلة الفئران. يتمكن زوجها السيد شوكة من كشف سرها في نهاية المسلسل رغم صعوبة رؤيتها عند تقلص جسمها.

الشخصيات
 السيدة ملعقة
 السيد شوكة. وهو زوج السيدة ملعقة.
 ليلي. وهي فتاة صغيرة تزعج السيدة ملعقة أحياناً.
 ثلاثة ميو. وهو قط تربيه السيّدة ملعقة.
 عائلة الفئران. عائلة هوكين. وهم أصدقاء السيد ملعقة عندما تصغر.

الدبلجة العربية
نفّذت الدبلجة العربية في المركز العربي للخدمات السمعية والبصرية، وقام بالدبلجة عدد من الفنانين الأردنيين، منهم رفعت النجار بدور السيدة ملعقة، خالد الطريفي، إيمان هايل، عبد الكريم القواسمي، وغيرهم.

مراجع

وصلات خارجية

أنمي ومانغا خيالية
إستديو بيرو
برامج تلفزيونية مبنية على كتب أطفال
تغير الحجم في الأعمال الخيالية
ديسكوتيك ميديا
ذا دان
شخصيات خيالية بإمكانها تغيير الشكل
عرض إن إتش كاي
مسلسلات أطفال تلفزيونية يابانية
مسلسلات أنمي متلفزة في 1983
مسلسلات أنمي مدبلجة للعربية
مسلسلات أنمي متلفزة بدأ عرضها في 1983
مسلسلات رسوم متحركة فانتازية تلفزيونية يابانية للأطفال

السيدة ملعقة


An Aloe bowiea in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schult. ngan Julius Hermann Schultes. An Aloe bowiea in nahilalakip ha genus nga Aloe, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Aloe

Aloe bowiea


Agrilus mathabathei é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Bellamy, 1998.

Referências

mathabathei

Agrilus mathabathei


An Tetraria octandra in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Christian Gottfried Daniel Nees von Esenbeck, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Georg Kükenthal. An Tetraria octandra in nahilalakip ha genus nga Tetraria, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tetraria

Tetraria octandra


Die N636 war von 1933 bis 1973 eine französische Nationalstraße, die in zwei Teilen zwischen Bayonne und der N21 südwestlich von Tarbes verlief. Ihre Gesamtlänge betrug 141 Kilometer. Von 1832 bis 1881 war zwischen Bayonne und Saint-Pierre-d'Irube, sowie von 1849 bis 1881 zwischen Saint-Pierre-d'Irube und Briscous die Straße schon mal Nationalstraße als Teil der N132.

N636a

Die N636A war ein Seitenast der N636, der 1965 durch den Bau einer Brücke über die Adour in Bayonne entstand. Sie verlief zur N117 auf der anderen Flussseite. 1973 wurde sie zur D935 abgestuft.

Weblinks
 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen (französisch)

636

Route nationale 636


Schitul Nifon este un schit ortodox aflat în comuna Vânători, județul Neamț, la o distanță de 19 kilometri de Târgu Neamț.

Amplasare
Schitul Nifon este situat la circa 2 km NV de Mănăstirea Secu și la circa 300 m SV de noul Schit Nifon, sfințit în anul 2011. Conform legendei păstrate între localnicii Mănăstirii Secu, la începutul secolului XX, preluată de către Dionisie Udișteanu: "Schitul Nifon ar fi fost făcut îndată după fondarea Mănăstirii Secu, de către un călugăr cu numele Nifon, venit din Muntele Athos. Acest călugăr, după ce a terminat biserica și schitul cu locuințele, a chemat la sfințire pe mitropolitul vremii de atuncea, Anastasie Crimca. Biserica nefiind făcută pe locul indicat mai înainte de mitropolit, adică în Poiana lui Gheorghe, mai în apropiere de Dealul vacilor, n-a fost sfințită; schitul s-a distrus, iar catapeteasma a fost luată și așezată în paraclisul "Adormirea Maicii Domnului" din Secu, unde se poate vedea și astăziˮ.

Legenda
Schitul Nifon, conform unor legende care circulau în prima jumătate a secolului XX, ar fi fost fondat după ctitorirea Mănastirii Secu, de un călugăr venit de la Muntele Athos, cu numele Nifon. Acesta, după ce a construit schitul, a chemat la sfințire pe mitropolitul Anastasie Crimca. Tot conform unei legende, schitul ar fi fost ars în 1821 și reconstruit de către Ieroschimonahul Nifon Ionescu, ctitorul Schitului Podromu de la Muntele Athos. El nu ar fi terminat biserica deorece nu ar fi avut binecuvantarea mitropolitului. Această a doua legendă este, însă, eronată, Nifon Ionescu neavând nici măcar metania la Mănăstirea Secu, iar documentele nepomenind nimic despre el. In plus, schitul Nifon nu a fost afectat de evenimentele de la 1821.

Istoric
Sursele istoriografice indirecte susțin că schitul ar fi fost ctitorit pe parcusul secolului XVII, la date diferite: 1664 , 1667  și 1690 . Biserica așezământului monahal a purtat hramurile: Buna Vestire și Sfântul Ierarh Modest , primul hram fiind preluat și de noul schit Nifon. După desființarea Cetății Neamțului (transformată în mănăstire în sec. XVII și închinată mănăstirii Secu), în anul 1718, a foat adusă la Schitul Nifon, împreună cu alte bunuri, icoana Maicii Domnului, cunoscută în popor sub numele de "Ciprioataˮ. Aceasta a fost păstrată în biserica schitului până anul 1758.

Narcis Crețulescu opinează că Schitul Nifon a fost închinat Mănăstirii Secu la anul 1765 de ctitorul, egumenul Nifon din Mănăstirea Secu. C. Bobulescu  este de părere că ctitorul Nifon Udrescu (stareț  al Mănăstirii Secu între 1757-1765) a avut următoarea motivație pentru a zidi schitul: "Poate că Nifon este și acela care clădește schitișorul din apropierea mănăstirii Secului. Căci n-avem altă dovadă că el este adevăratul ctitor, doar atât că a purtat numele, de "schitul lui Nifonˮ până mai acum câteva decenii în urmăˮ.La începutul secolului XIX, în anul 1815 s-a făcut o danie schitului, o carte de cult, care are următoarea însemnare: "Acest Checragarion, cu bl(a)goslovenia preasfințitului nostru arhipăstoriul chirio Veniamin s-au dat cuviosului ieroschimonah Andrei ot schitul ce să numeaște a(l) lui Nifon, ca să-i fie spre cetire până la moarte. Iară de i s-ar întâmpla ieșire de la schit, nu are voie să-l ia, ci să rămâe schitului.

În anul 1821 a avut loc la Mănăstirea Secu cunoscuta luptă dintre eteriști și turci, din care mănăstirea a avut mult de suferit. După acest eveniment s-a încetățenit ideea că schitul Nifon a fost ars odată cu mănăstirea și celelalte schituri din jur. Acestă afirmație nu poate fi dovedită din punct de vedere documentar, deoarece toate documentele ce redau în detaliu aceste fapte nu menționează nimic despre schit.

Tradiția orală, păstrată între monahii Mănăstirii Secu, preluată și de unele scrieri, menționază că schitul ar fi fost refăcut de către Ieroschimonahul Nifon Ionescu, ctitorul Schitului Podromul de la Muntele Athos, în anul 1824. Acestă tradiție este eronată întrucât ieromonahul Nifon Ionescu avea metania la Mănăstirea Horaița împreună cu ieromonahul Nectarie, iar în momentul când a fost dat Așezământul pentru schitul Podromu de la muntele Athos, în anul 1852, de către mitropolitul Sofronie Miclescu, în acesta se menționează că acești doi ieromonahi erau plecați de mulți ani la Muntele Athos , iar cercetările arheologice întreprinse începând cu anul 2011 nu au scos la lumină nici o urmă de incendiu în obiectivele studiate (biserică și chilii) , ceea ce dovedește că această legendă este eronată.

Ultimele informații scrise despre schitul Nifon sunt din anul 1843, când apare în Hrisovul pentru Așezământul statornicirii rânduielei soborului sfintelor Mănăstiri Neamțu și Secu, dat de domnul Moldovei, Mihail Sturza, la 4 mai 1843. Art. 36 se menționează că: "Schiturile Săhăstria, Sihla și Nifon vor rămâne întru purtarea de grijă a Egumenului, rânduindu-se de către starețul la dânsele proistoși din părinții cei mai încuviințați a Monastirii aceștia, Secul, dupre rânduiala păzită încă din zilele preacuviosului Paisie" .

Această carte este dăruită de sfinția sa ieroschimonahul Gherman din Sfânta Mănăstire Neamțul, sfântului schit Nifon, unde se cinstește și se prăznuiește hramul "Bunei Vestiri a Sfintei Născătoare de Dumnezeu" și cine o va înstrăina, oricare va fi acela, de la numitul schit să fie neiertat canon până iarăși o va întoarce. 1843 februarie 2ˮ. Ieroschimonahul Gherman a mai dăruit schitului Nifon, tot în același an, și alte cărți bisericești: Bogorodicină tipărită la Neamțu în 1816, pe care a însemnat următoarele: "Starețul Silivestru a murit la 1818 în mai 26, la două ceasuri din zi. Gherman duhovnic și eclesiarh". La 1823 noiembrie 23, la trei ceasuri din noapte a murit starețul Ilarieˮ; b; Un minei octoih tipărit la Neamțu în 1831; Teofilact: Tâlcuirea evangheliilor, tipărit la Iași în 1805 și Un trup de minee, tipărite la Neamțu în 1831, legate" .

La jumătatea secolului XIX, așezământul monahal încetează să funcționeze. În legătură cu data dispariției schitului există câteva opinii: Dionisie Udișteanu menționează că "schitul a dăinuit până pe la 1850, poate și peste această dată, când a fost mistuit de focˮ ; Macarie Ciolan amintește ca dată de încetare anul 1859  iar C. Bobulescu a scris despre așezare: "doar atât că a purtat numele, de schitul lui Nifon până mai acum câteva decenii în urmăˮ . Din aceste relatări se poate desprinde concluzia că schitul și-a încetat activitatea după anul 1863, când au fost secularizate averile mănăstirilor; acest fapt a dus la micșorarea numărului de călugări din mănăstirea Neamț și Secu, iar din această cauză se poate presupune că schitul Nifon a fost părăsit.

Este foarte greu de imaginat cum s-au putut crea aceste legende prin mișcarea în timp și spațiu a unor persoane și lucruri. Prin dispariția primei și celei de a doua biserici a Schitul Nifon, care au fost construite cel mai probabil undeva în apropierea actualului schit cu acest nume, s-a pierdut în timp localizarea lor. Dăinuirea acestor ruine situate nu departe de amintitele biserici au determinat mutarea, în mentalul colectiv, a localizării inițiale a schitului către un lucru existent, și anume această biserică din piatră. În altă ordine de idei, construcția din piatră sau chiar a doua biserică a Schitului Nifon nu a putut fi ridicate de Nifon Ionescu din mai multe motive. Citind cu atenție biografia lui Nifon Ionescu, observăm că provenea dintr-o familie modestă, fapt ce nu i-ar fi permis să ridice o biserică, mai ales de dimensiunile celei pe care o vedem astăzi. De asemenea, când a intrat în obștea călu - gărească de la Horaița, a luat numele de Natanail, pe care îl schimbă în Nifon, când devine schimonah, după plecarea la Atos, în 1840. Dacă acesta ar fi rectitorit schitul, în tradiția locului ar fi trebuit să rămână ca Natanail, ținând cont că el nu mai revine în țară decât pentru perioade scurte de timp. Ținând cont de toate informațiile de până acum, putem concluziona că biserica de piatră pe care o vedem astăzi nu a aparținut niciodată Schitului Nifon.

Ea a fost construită, dacă ținem cont de compoziția mixtă și grosimea zidurilor care ar fi trebuit să susțină o boltă foarte grea, undeva prin secolele XVII-XVIII, sau poate spre sfârșitul acestei perioade, de obștea călugărilor paisieni de la Neamț și Secu. De obicei, bisericile din secolul al XIX-lea au zidurile ceva mai subțiri și mai bine finisate, datorită unor materiale de construcție mai bune. Orientarea construcției în teren cu altarul spre sud, grosimea impresionantă a zidurilor care nu era necesară unui schit, ar putea justifica probabilitatea ca această zidire să fi fost gândită ca un loc de adăpost și apărare a călugărilor de origine slavă de la Neamț și Secu. Numărul mare al acestora (aproximativ 800 în cele două mănăstiri) ar justifica dorința de a avea un loc sigur de retragere în cazul unor conflicte armate între supușii dinastiei Romanovilor și cei ai coroanei habsburgice. Poate că din acest motiv dăinuie un mister asupra construcției. Probabil legendele au fost create pentru a se mistifica adevărul. Ele s-au transmis din generație în generație, devenind pentru localnici veridice în defavoarea documentului istoric. Nu știm dacă a fost sfințită și dacă a funcționat ca biserică sau a fost o biserică ce a purtat alt nume. Săpăturile arheologice, probabil, ne vor da indicii despre perioada ridicării construcției, ceea ce ne va ajuta mult în noile cercetări pe care le vom întreprinde.

Note

Situri arheologice din județul Neamț
Schituri în România

Situl arheologic Schitul Nifon


Pierre-Hugues Herbert (født 18. marts 1991) er en fransk tennisspiller.

Han repræsentere Frankrig under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der blev han slået ud i første runde i double.

Kilder

Eksterne Henvisninger

Tennisspillere fra Frankrig

Pierre-Hugues Herbert


Leena Alam, (en ), née à Kaboul en , est une actrice afghane de cinéma, de télévision et de théâtre. Elle joue au cinéma dans L'Enfant de Kaboul, , Loori,  et Hassan.

A la télévision, elle tient le rôle principal dans le drame télévisé féministe, Shereen (), dirigé par Ghafar Azad, qui lui vaut le surnom de  (en ). Shereen est nommé pour le prix de la meilleure mini-série dramatique aux côtés de The Night Manager : L'Espion aux deux visages, Mr. Robot et Deutschland 83. Leena Alam remporte plusieurs prix dans des festivals internationaux de cinéma. Elle participe fréquemment à des films et des émissions de télévision qui traitent du mariage des enfants, de l'inégalité des sexes, des droits des femmes et des conflits sociaux.

Biographie

Début de carrière
Leena Alam est née en 1978 à Kaboul. En 1989, Leena Alam et sa famille déménagent aux États-Unis en raison de la guerre dans son pays natal. Elle y commence sa carrière d'actrice et de cinéma en 1998. Elle vit désormais en Californie.

Elle travaille d'abord comme mannequin et participe à des compétitions de danse. Elle joue au cinéma dans Promise of Love, produit par Tarin Films et In Foreign Land réalisé par Hafiz Asefi en 1998. L'écrivain  écrit pour elle le scénario du film Loori, réalisé par , dans lequel elle incarne une jeune Afghane qui a oublié son passé à cause d'une lésion cérébrale.

Filmographie
En 2007, Leena Alam retourne à Kaboul et joue avec Hadji Gul dans L'Enfant de Kaboul, un drame franco-afghan produit par Fidélité Films en 2009 et réalisé par Barmak Akram. En 2013, elle joue dans Soil and Coral un film irano-afghan, produit par Parween Hussaini et réalisé par  interprète . Toujours en 2013, elle interprète un des rôles principaux de la deuxième saison de la populaire série télévisée Our Street, réalisée par Mirwais Rekab. En 2014, elle est dans Darya's Message produit par Axobarax Films (réalisé par Homayoun Karimpour) et  de Tarique Qayumi. Ce dernier est tourné à la hâte en Afghanistan, changeant fréquemment de lieu pour éviter d'attirer l'attention des talibans.

La même année, Leena Alam joue dans Shereen de Ghafar Azad, un drame télévisé féministe, le premier du genre à avoir été réalisé en Afghanistan et produit par Kaboora et Tolo TV. La série raconte l'histoire d'une femme de 36 ans qui élève seule trois enfants tout en menant une carrière de greffière dans un tribunal de Kaboul et dénonce également la corruption qui règne dans le système judiciaire afghan.

Le 11 décembre 2014, Leena Alam est blessée dans un attentat-suicide alors qu'elle assiste à un spectacle au Centre culturel français de Kaboul. Le film True Warriors réalisé par Niklas Schenck et Ronja von Wurmb-Seibel, deux allemands ayant vécu à Kaboul, raconte cet épisode.

En 2016, elle interprète le rôle-titre dans le film , réalisé par Roya Sadat. C'est le premier film réalisé par une femme en Afghanistan après la chute des talibans.

Leene Alam participe également à plusieurs courts métrages pour soutenir de jeunes cinéastes aghans, notamment Moving in a Circle de Siyar Noorzad, Live in Grave de Lal Alizada, The Unknown de Ghafar Faizyar, Qamar de Nima Latifi et In Parentheses réalisé par Ghafar Azad.

Au théâtre, elle participe au 68e festival de Bad Hersfeld en 2018 dans le rôle de Solveig dans Peer Gynt de Henrik Ibsen mis en scène par Robert Schuster.

Leen Alam est membre du jury de plusieurs festivals de cinéma :

 Negah-e-No Film Festival en 2014 et 2015
 Afghanistan Human Right Film Festival, 2015
 Sama International Film Festival à Stockholm, en 2016
 8e National Theatre Festival Afghanistan 2014
 Festival du film d'Adélaïde en 2017
 Festival international du film Imagine India 2020 et 2021 à Madrid.

En 2021, elle est désignée comme l'une des 100 femmes de l'année par la BBC.

Action en faveur des droits humains
Leena Alam est une militante des droits humains qui travaille pour les droits des femmes, contre le mariage des enfants et l'injustice sociale en Afghanistan.

Elle est nommée Ambassadrice pour la paix de la Mission d'assistance des Nations Unies en Afghanistan (MANUA) en 2009.

Avec d'autres femmes, elle participe aux funérailles de Farkhunda Malikzada, une Afghane de 27 ans lynchée après avoir été accusée à tort d'avoir brûlé un exemplaire du Coran. Le 19 mars 2015, avec des militants à Kaboul, elle participe à une reconstitution du meurtre, dans laquelle elle interprète  Farkhunda Malikzada.

Distinctions

 Meilleure actrice, Festival international du film de Kaboul, 2008
 Meilleure actrice, Festival du film Tolo 2009
 Meilleure actrice, Festival du film des droits humains, Afghanistan, 2013
 Meilleure actrice, Festival du film Negah-e-No, Afghanistan, 2014
 Prix honorifique, Festival international du film de femmes de Herat, 2014
 Meilleure actrice, Festival du film Negah-e-No, Afghanistan, 2015
 Meilleure actrice, Festival international du film de Mehran, 2015
 Meilleure actrice, Festival international du film de femmes de Herat, 2015
 Nomination pour le prix de la meilleure actrice, , 2016
 Prix honorifique pour sa contribution au cinéma afghan, Festival international du film Sama, Stockholm, 2017
 Nomination pour le prix de la meilleure actrice, ,(Golden Global Awards), 2018
 Meilleure actrice pour son rôle dans , Festival international du film Sinema Zetu (SZIFF) Tanzanie 2019
 Meilleure actrice, Festival national du film Lajward, 2020
 Parmi les 100 femmes de l'année 2021 de la BBC.

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Actrice afghane de cinéma
100 femmes de la BBC
Actrice afghane de télévision
Féministe afghane
Personnalité afghane du XXIe siècle
Personnalité afghane du XXe siècle
Naissance en 1978
Naissance à Kaboul

Leena Alam


Agrega, betonun ham maddelerini oluşturan kum ve çakıl (veya kırmataş) karışımıdır. Su ve çimentoyla uygun oranda karıştırıldığında beton elde edilir.

Genellikle büyüklüğü 1 ila 4 mm arasında olan agrega, kum, 8-31,5 mm arasında olan agrega çakıl 31,5–64 mm arasında olan agrega ise balast olarak adlandırılır ve belirtilen ölçülerin aralığındaki malzemenin tümünün bir arada harmanlanması ile oluşur. Agrega dolgu malzemesi veya yapay taş beton oluşturmak amacıyla diğer malzemeler ile birlikte belirli ölçülerde kullanılan bir elemandır. Doğal agrega, kum ocaklarından, dere yataklarından ya da deniz kıyısından elde edilir. Yapay agrega ise taşların, bu iş için üretilmiş araçlar (konkasör) ile kırılmasıyla mekanik olarak üretilir. İnşaat mühendisliğinde beton harcından yol kaplamasına (tüenan agrega) kadar çok geniş bir kullanım alanı vardır.

Tabii etkenler ile ufalanma ürünü olup tabiatta hazır rastlanan tanelere, iriliklerine göre kum veya çakıl adı verilir. Ufalanma, insan eliyle veya makineler yardımıyla yapılacak olursa kırmızı taş veya sadece kırma denilen agrega elde edilir. Doğal taş yerine yeteri kadar sert ve sağlam bazı sanayi ürünleri veya atıkları da kırma olarak kullanılabilir. Yani; agregalar kırma taş, dışık, çakıl, kum ve benzerleri gibi taneler olup bir bağlayıcı yardımı ile bağlandıkları vakit beton, harç, asfalt veya benzerleri gibi sağlam kütleler meydana getiren cisimlerdir.

Yapı malzemeleri
Malzeme bilimi
Jeoloji
Döşemeler

Agrega


بلدية أورتومباسكوال (بالإسبانية: Hurtumpascual) هي بلدية تقع في مقاطعة آبلة التابعة لمنطقة قشتالة وليون وسط إسبانيا.

الديموغرافيا
يبلغ عدد سكان بلدية أورتومباسكوال 76 نسمة عام 2011 (وفقاً للمعهد الوطني للإحصاء الإسباني).

مراجع

مصادر
  الموقع الرسمي لبلدية أورتومباسكوال

أماكن مأهولة في آبلة
بلديات آبلة

أورتومباسكوال


Bracteamorpha, monotipski rod zelenih algi smješten u vlastitu porodicu Bracteamorphaceae, dio reda Sphaeropleales. Jedina vrsta je terestrijalna alga  B. trainorii.

Tipski lokalitet je u pećinama nacionalnog parka Carlsbad Caverns u Novom Meksiku. Otkrivena je i na Ruskom dalekom istoku

Izvori

Vanjske poveznice

Vrste Sphaeropleales

Bracteamorpha trainorii


Beremana ist ein osttimoresischer Ort, Aldeia und Suco im Verwaltungsamt Turiscai (Gemeinde Manufahi).

Der Ort
Der Ort Beremana liegt im Westen des Sucos, auf einer Meereshöhe von .

Der Suco

In Beremana leben 943 Einwohner (2022), davon sind 494 Männer und 449 Frauen. Im Suco gibt es 184 Haushalte. Über 91 % der Einwohner geben Mambai als ihre Muttersprache an. Knapp 7 % sprechen Tetum Prasa, kleine Minderheiten sprechen Isní oder Makasae.

Vor der Gebietsreform 2015 hatte Beremana eine Fläche von 13,59 km². Nun sind es 12,63 km². Der Suco liegt im Westen des Verwaltungsamts Turiscai. Nördlich befinden sich die Sucos Manumera und Turiscai, östlich die Sucos Matorec, Foholau und Orana, südlich der Suco Mindelo und südwestlich der Suco Aitemua. Drei Quellflüsse des Sui treffen hier aufeinander. Der Sui ist ein Nebenfluss des Caraulun.

Größere Straßen, die den Suco mit der Außenwelt verbinden, fehlen. So mussten für die Parlamentswahlen in Osttimor 2007 die Wahlurnen zum Wahllokal in der Escola primaria Beremana mit einem Hubschrauber hingebracht und wieder abgeholt werden. Entlang einer kleinen Straße, die von Nord nach Süd quer durch das Zentrum des Sucos führt liegen die größeren Siedlungen. Dies sind Fahilebo (Fahilebu), Beremana und Dalubo (Delubo).

Im Suco befinden sich die drei Aldeias Beremana, Dalubo und Fahilebo.

Politik
Bei den Wahlen von 2004/2005 wurde Hermengildo Casmiro L zum Chefe de Suco gewählt. Bei den Wahlen 2009 gewann Orlando Soares und 2016 in seinem Amt bestätigt.

Weblinks

 Ergebnisse des Zensus 2010 für den Suco Beremana (tetum; PDF; 8,4 MB)
 Ergebnisse des Zensus 2015 für den Suco Beremana (tetum; PDF)
 Seeds of Life: Suco information sheets Turiscai (tetum)

Einzelnachweise

Suco in Manufahi
Ort in Manufahi

Beremana


The Last Married Couple in America est un film américain réalisé par Gilbert Cates, sorti en 1980.

Synopsis

Fiche technique
 Titre : The Last Married Couple in America
 Réalisation : Gilbert Cates
 Scénario : John Herman Shaner
 Musique : Charles Fox
 Société de production : Universal Pictures
 Pays d'origine : États-Unis
 Genre : comédie
 Date de sortie : 1980

Distribution
 George Segal : Jeff Thompson
 Natalie Wood : Mari Thompson
 Richard Benjamin : Marv Cooper
 Valerie Harper : Barbara
 Bob Dishy : Howard
 Dom DeLuise : Walter Holmes
 Marilyn Sokol : Alice Squib
 Priscilla Barnes : Helena Dryden
 Oliver Clark : Max Dryden
 Mark Lonow : Tom
 Allan Arbus : Al Squib
 Arlene Golonka : Sally Cooper
 Sondra Currie : Lainy
 Catherine Hickland : Rebecca
 Murphy Dunne :  Schallert
 Lynne Marie Stewart : Réceptionniste

Liens externes

Film américain sorti en 1980
Comédie américaine
Film avec une musique composée par Charles Fox
Film d'Universal Pictures
Film sur le mariage

The Last Married Couple in America


Journey Back to Youth (, Puteshestvie v yunost) is a 2001 documentary film by  Russian film makers Alexander Gutman and Sergey Litvyakov. The film is an interview of four German women who tell the story of four young German girls from East Prussia placed into a Soviet labor camp at the end of World War II according to Stalin's decisions about mobilization of Germans for reconstruction works in the USSR.

The film won the Platinum Award at the 34th International Independent Film Festival (Worldfest) in Houston, Texas, in 2001 and the "Gold Camera Award" at the US International Film and Video Festival in 2001.

Film history
The film maker, Gutman, said that he got the idea for the film when he learned that the Heinrich Böll Foundation funded a monument in Petrozavodsk, Karelia at the graveyard of German women who died in the local GULAG camp.

References

2001 films
Documentary films about the Gulag
Russian documentary films
2001 documentary films

Journey Back to Youth


Akdeniz (la propriu: marea albă) este una dintre cele patru unități administrativ-teritoriale a orașului Mersin și, în același timp, a provinciei Mersin, situata în sudul Turciei.

Note

Districtele Turciei

Akdeniz (Mersin)


Mimarlar Odası 1954 yılında çıkarılan 6235 sayılı Türk Mühendis ve Mimarlar Birliği yasası ile kurulmuştur. Yasa, Mimarlar Odasına şu görevleri vermektedir:

 Mimarların ortak ihtiyaçlarını karşılamak, mesleki çalışmalarını kolaylaştırmak,
 Mesleğin genel çıkarlara uygun olarak gelişimini sağlamak,
 Mimarların birbirleriyle ve halk ile olan ilişkilerinde dürüstlüğü hakim kılmak üzere meslek disiplinini korumak.
 Meslek ve meslek çıkarlarıyla ilgili konularda resmi makamlarla iş birliği yaparak yardım ve önerilerde bulunmak,
 Meslekle ilgili bütün mevzuat, normlar şartnameleri incelemek, bunlar hakkındaki görüş ve düşüncelerini ilgililere bildirmek.

1980'li yıllara kadar çalışmalarını ülkenin üç büyük kenti İstanbul, Ankara ve İzmir'de kurulan şubeler ile yürüten Mimarlar Odası'nın bugün 21 ilde şubesi 79 kentte temsilciliği ve 145 kentte oda temsilcisi bulunmaktadır.

Yayınları
1963'ten beri Mimarlık adlı bir dergi yayımlamaktadır. Ocak 2013'ten beri derginin tüm sayıları, kurum tarafından derginin tüm sayıları kendi web sitesinde yer almaktadır.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'de mimarlık
 Hassa Mimarlar Ocağı
 Osmanlı Mühendis ve Mimar Cemiyeti
 Güzel Sanatlar Birliği
 Mimarlar Derneği

Kaynakça

Dış bağlantılar

1954'te kurulan kuruluşlar
TMMOB
Türkiye merkezli mimarlık kuruluşları
1954'te Türkiye'de kurulan oluşumlar

Mimarlar Odası