The Lady Is a Tramp es una canción del musical Babes in Arms, estrenado en 1937, compuesta por Richard Rodgers. Es considerada un estándar del jazz. La versión grabada por Tony Bennett con la colaboración de Lady Gaga para su álbum Duets II y Cheek to Cheek fue lanzada en el 2011. Tras el sencillo, Bennett hizo un dibujo de Gaga desnuda para la edición de enero de 2012 de la revista Vanity Fair. Después se subastó por 30.000 dólares y el dinero se donó a Exploring the Arts (ETA) y Born This Way Foundation.

Grabación y composición

La canción fue grabada el 23 de marzo de 2011. Bennett elogió el trabajo de la cantante Lady Gaga como una verdadera "Dama del Jazz". La canción tiene una temática diferente al anterior sencillo de Bennet junto a Amy Winehouse (Body and Soul) ya que no presenta la vocalidad lucida y sombría.

Recepción

Recepción crítica

La canción recibió críticas positivas por el talento vocal de Bennett y Gaga, así como por la simplicidad del video. Gina Serpe de E! comentó que, "al igual que el vídeo de Bennett con Amy, éste cuenta con los dos cantantes cantando a gritos de lado a lado en un estudio, comenzando con Gaga en modo amplio completo, bebiendo una bebida, coqueteando con Tony, e incluso bailando con él durante las pausas de la canción. Todo esto sin incubadoras de huevos o los cuernos en la piel a la vista. Lo único que Gaga muestra en este video es su talento. Ya era hora". "De la cosecha actual de las superestrellas del pop, tal vez ninguna es más adecuada para asumir "The Lady Is a Tramp" de Lady Gaga ", dijo el trabajador de la MTV James Montgomery. Otros críticos expresaron la esperanza de Gaga en la música jazz después del esforzoso éxito.

Recepción Comercial

Aunque no fue lanzado internacionalmente, logró entrar en el top 40 de Japan Hot 100 y como sencillo en Reino Unido en el top 200 de UK Singles Chart

Vídeo musical

Trama

El vídeo muestra a Bennett y Gaga juntos en un estudio frente a los atriles. Bennett luce un traje y Gaga un vestido de noche de color negro semi-transparente de encaje. A pesar de sus ropas negras, cada artista contrasta esto con un poco de color, ya que Bennett apoya un pañuelo rojo en el bolsillo del pecho, mientras que Gaga lleva una peluca de color turquesa bob. En el comienzo del video, y durante otras escenas ocasionales, Gaga tiene un vaso de whisky. El estado de ánimo del vídeo es ligero y alegre, ya que a ambos cantantes se los ve sonreír constantemente y usar gestos con las manos, así como mover sus brazos para expresar la felicidad. Al igual que el contenido lírico, el video cuenta con un estilo nuevo y hacia adelante, mostrando a los dos cantantes de ida y vuelta. Agregando la animación, los dos hacen el gesto y el punto (uno al otro) durante en sus líneas. Las animaciones adicionales incluyen a Gaga tirando del pañuelo rojo de Bennett de su bolsillo (en el medio del video), levantando la cola de su vestido en múltiples ocasiones, y moviendo al micrófono de Bennett durante su línea "Estoy tan ebria", así como para la conclusión de la línea de "es por eso que esta señora es un vagabundo". Bennett, por su parte, hace también sus propios gestos, como un bien (en su línea de "Jeter muy bien"). Al final del video, Lady Gaga besa a Bennett en la mejilla y él le da las gracias. Aunque el video es mucho más simple que los vídeos en solitario habituales de Gaga, sus gestos animados, el pelo azul, y el beso en la mejilla, la ayudan a mantener algunas de sus peculiaridades habituales.

Recepción crítica

El vídeo, al igual que el contenido lírico de la canción, recibió una recepción crítica muy positiva. "El video parece mostrar dos talentosos músicos que pasan un buen rato. A Bennett parece que le encanta cada minuto de ella, en medio de las líneas vocales, la risa cuando Gaga le roba su pañuelo y cuando baila junto a ella en una danza lenta en la final de la canción. Los dos bebiendo fresco whisky escocés de los años 30, compartiendo recuerdos y haciendo música. Bueno, si este no es el video musical más encantador del año, no sé lo que es ", elogió Kyle Moffatt de Fresh 102,7 FM. "Gaga hace el papel a la perfección, improvisando y cantando junto a Bennett, con su pelo turquesa flotando a lo largo de los latidos", expresó James Montgomery de MTV. "En un vestido negro de encaje alto, los cinturones de fuera del coro, revolotea y coquetea a través de líneas como:" Me encanta el viento libre, fresco en mi pelo y estoy tan pobre "(y aún profesa su amor por los Yankees, lo que probablemente explica su comportamiento en el Citi Field de la temporada pasada) hace pucheros, requisitos previos e incluso heces un poco. Gracias a el apoyo de una gran banda rugiente, esta nueva versión de "Vagabundo" no sólo es una adición bienvenida a la larga lista de versiones de la cubierta, si no que, de alguna manera, lleva la canción a un nuevo territorio. Mucho de eso es gracias a Gaga, que lo da todo y en realidad, se convierte verdaderamente en el vagabundo ". Hypetune.com comentó que, "[El dúo] es brillante. A veces, Lady Gaga realmente nos sorprende. Solía ser diferente y extraordinaria, por lo que sus decisiones muchas veces no nos sorprenden. Pero, ¿una melodía de jazz con Tony Bennett? Gaga tiene una voz de jazz brillante. Una de las más extrañas colaboraciones en el papel es una de las cosas más fantásticas que hemos visto nunca. El video también es maravilloso. Es una visita obligada para todos los amantes de la música. Compruébelo usted mismo a continuación ".

Interpretaciones en directo

Se interpretó la canción por primera vez en ABC, en el especial de Acción de Gracias dedicado, escrito, dirigido y conducido por Gaga, A Very Gaga Thanksgiving. Como la apertura de la canción, la cantaron juntos con un viejo piano en una habitación oscura, donde hay situado un cabaret, donde Gaga interpreta su papel de "Vagabunda".
La canción también fue interpretada durante el encore de la gira Cheek to Cheek Tour , gira promocional del álbum de duetos de Tony Bennett y Lady Gaga cual incluye al tema en su versión especial

Formatos
 Descarga digital

Charts e Historial de lanzamiento

Posicionamiento en listas

Historial de Lanzamiento

Véase también
 Anexo:Discografía de Lady Gaga.
 Anexo:Canciones grabadas por Lady Gaga.
 Anexo:Premios y nominaciones de Lady Gaga.
 Anexo:Videografía de Lady Gaga.
 Anexo:Giras musicales de Lady Gaga.

Referencias

Canciones de 1937
Canciones de Frank Sinatra
Canciones de musicales

The Lady Is a Tramp


|}
Calea ferată Simeria-Hunedoara (secția secundară CFR 207) este o cale ferată secundară ce face legătura între localitățile Simeria și Hunedoara, ambele situate în județul Hunedoara. Linia are o lungime de 15 km și a fost inaugurată pe 1 iunie 1884. Tronsonul este cu linie simplă și a fost electrificat în anul 1984. În anii 1950 a fost construit pe acest tronson o rețea de linii industriale care să deservească Combinatul Siderurgic Hunedoara, lungimea totală a acestora depășind 150 km. Clădirea gării din Hunedoara a fost inaugurată în anul 1951, înlocuind vechea gară care a fost demolată pentru a face loc construcției unei noi oțelării a combinatului. La inaugurarea gării a fost prezent Gheorghe Gheorghiu-Dej. În anul 2012 transportul călătorilor pe acest tronson a fost preluat de compania Regiotrans, care a efectuat curse până în anul 2015 când transportul călătorilor a fost din nou preluat de CFR Călători. La începutul anului 2018, însă, operatorul de stat și-a anunțat retragerea, de la 1 martie a acelui an, anulând trenurile de călători care legau municipiile Hunedoara și Simeria. Momentan, niciun operator de transport feroviar de călători nu a preluat această rută, linia rămânând nedeservită.

Note

S
Fondări în 1884

Calea ferată Simeria-Hunedoara


Der Ese ist ein Fluss in Frankreich, der im Département Corse-du-Sud auf der Insel Korsika verläuft. Er entspringt im Regionalen Naturpark Korsika, an der Nordwest-Flanke des Monte Giovanni (1950 m), im Gemeindegebiet von Ciamannacce, entwässert generell Richtung Südwest bis West durch ein schwach besiedeltes Gebiet und mündet nach rund 21 Kilometern an der Gemeindegrenze von Bastelica und Tolla, beim Einlauf zum Stausee Lac de Tolla, als linker Nebenfluss in den Prunelli.

Orte am Fluss
 Ski-Station Val d'Ese

Sehenswürdigkeiten
 Pont de Zipitoli, Brücke genuesischer Herkunft aus dem 15. Jahrhundert – Monument historique

Weblinks
 Infos über die Ski-Station Val d'Ese (französisch)

Anmerkungen

1Ese Prunelli

Ese (Prunelli)


Siapiccia (sardisk: Siapicìa, Siipicìa) er en by og en kommune (comune) i provinsen Oristano i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 64 meters højde og har 359 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 17,93 km² og grænser til kommunerne Allai, Fordongianus, Ollastra, Siamanna og Simaxis.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Oristano

Siapiccia


Veliki grad je zbirka novela Milutina Cihlara Nehajeva iz 1919. godine i jedno je od njegovih najvažnijih djela u okvirima povijesti hrvatske književnosti.

Povijest
Prvo izdanje zbirke bilo je u nakladi Matice hrvatske. Zbirkom novela postigao je Cihlar Nehajev veliki uspjeh. U novelama je opisao ondašnju suvremeni i dekadentni sloj inteligencije koja nije pronašla smisla u životu pa se pasivno prepustila ispraznim filozofiranjima i lamentacijama.

Sadržaj
Zbirka sadrži novele:
 Veliki grad
 Zeleno more
 Doktorova noć
 Godiva
 Arkangjelovo carstvo
 Iz neznanog kraja  (elektronička inačica )

Povezano
 Vuci

Izvori

 M. Nehajev, Veliki grad : novele, Izdanje Matice hrvatske, Zagreb, 1919. (158 str.)
 Milutin Cihlar Nehajev, Bijeg : roman ; Veliki grad : novele, Alfa, Zagreb, 2017. (324 str.), ISBN 9789532978650

Hrvatska književnost
Novela

Veliki grad (zbirka novela Milutina Cihlara Nehajeva)


Olaylar
 1621 - Piteå, İsveç'te şehir konumuna alındı.
 1820 - Modern hemşireliğin kurucusu, Kırım Savaşı sırasında Üsküdar'daki Selimiye Kışlası'nda da görev yapan İngiliz hemşire Florence Nightingale, İtalya'nın Floransa kentinde doğdu. Kendisine "Lambalı Kadın" adı takılmıştı.
 1871 - Paris Komünü, ayrılık halinde kadınlara nafaka hakkı tanıdı.
 1881 - Fransızlar tarafından işgal edilen Tunus'ta, Bardo Antlaşmasıyla Tunus Fransız Protektorası kuruldu.
 1916 - İrlanda'nın Birleşik Krallık'tan bağımsızlığını ilan eden Paskalya Ayaklanması'nın öncüsü ve İrlanda'nın ilk marksist işçi önderlerinden James Connolly kurşuna dizildi.

 1925 - Japon İmparatorluğu'nda siyasi muhalefeti topluca bastırmak için, Barış Koruma Kanunu adlı antikomünist yasa yürürlüğe girdi.
 1929 - İlk Tıp Bayramı, Haydarpaşa Tıp Fakültesi'nde kutlandı.
 1939 - Türk- İngiliz ortak bildirisi imzalandı.
 1939 - İzmit Gölcük'te liman ve tersane inşa edilmesi ile ilgili olarak bir Alman grubuyla sözleşme imzalandı.
 1940 - Kırkpınar Yağlı Güreşleri'nde, Tekirdağlı Hüseyin, altıncı kez başpehlivan oldu.
 1947 - İstanbul Güzel Sanatlar Akademisi, Bedri Rahmi Eyüboğlu Atölyesi'nde yetişen 10 sanatçının oluşturduğu, "Onlar Grubu" kuruldu.
 1949 - Sovyetler Birliği'nin 11 ay süren Berlin ablukası kalktı.
 1951 - Yıkıcı gücü, Hiroşima ve Nagazaki'ye atılan bombaların 100 katı büyüklüğünde olan ilk hidrojen bombası denemesi, Büyük Okyanus'taki Eniwetok Atolü'nde yapıldı.
 1965 - Doğu Pakistan'da (bugünkü Bangladeş) kasırga çıktı: 10 binin üzerinde insan öldü.
 1965 - Sovyet uzay aracı "Luna 5", Ay yüzeyine çarptı.
 1965 - Batı Almanya ile İsrail arasında diplomatik ilişki kuruldu.
 1967 - CHP'den ayrılan Turhan Feyzioğlu ve arkadaşları, Güven Partisi'ni kurdu.
 1967 - Pink Floyd grubu, Birleşik Krallık'ta "Queen Elizabeth Hall"da, Dünyada ilk "quadrofonik" rock konserini düzenledi. Quadraphonic sistemde ses, dört ayrı hoparlör grubuna, dört ayrı kanaldan gönderiliyordu.
 1976 - Filistin Kurtuluş Örgütü'nün Türkiye'de büro açma isteği kabul edildi.
 1978 - Türkiye Cumhuriyeti Millî Eğitim Bakanlığı'nca, liselerde okutulan ahlak dersi ve müfredat programları ile ders kitapları uygulamadan kaldırıldı.
 1978 - Ankara'nın Dışkapı semtindeki YIBA Çarşısı, tüp patlaması nedeniyle yandı: 49 kişi öldü, 100 kişi yaralandı.
 1979 - TÜSİAD, gazetelere "Gerçekçi Çıkış Yolu" başlıklı, Ecevit Hükûmeti'ni eleştiren tam sayfa ilan verdi.
 1992 - Nelson Mandela, Uluslararası Atatürk Barış Ödülü'nü insan hakları aksatımları nedeniyle geri çevirdi.
 1994 - Kayıp olan Sağlık Bakanlığı Teftiş Kurulu Başkan Yardımcısı Namık Erdoğan, başına iki kurşun sıkılmış halde ölü bulundu.
 1998 - İstanbul'da, Hollanda ve Türk polisinin ortak çalışması sonucu, deniz yoluyla İtalya ve Hollanda'ya gönderilmek istenen, uluslararası uyuşturucu kaçakçısı Hüseyin Baybaşin'in amcasının oğlu Nizamettin Baybaşin'e ait 10 trilyon lira değerinde eroin ve afyon sakızı ele geçirildi.
 1998 - Silahlı saldırıya uğrayan İnsan Hakları Derneği Genel Başkanı Akın Birdal, ağır yaralandı.
 2001 - TBMM'de Türk Telekom'un özelleştirilmesine olanak sağlayan Telekom Yasası, 209 oyla kabul edildi.
 2002 - Eski ABD Başkanlarından Jimmy Carter, Küba'ya gitti. Carter, 1959 devriminden beri Küba'yı ziyaret eden ABD Başkanlığı yapmış ilk siyasi şahsiyet oldu.
 2005 - AİHM, Abdullah Öcalan'ın yargılanmasında, Türkiye'nin Avrupa İnsan Hakları Sözleşmesi'nin adil yargılama, uzun süre gözaltında tutma, idam cezası ile yargılamayı düzenleyen üç maddesini ihlal ettiğine karar verdi. Mahkeme, Abdullah Öcalan'ın yeniden yargılanmasını tavsiye etti.
 2006 - Almanya'da Stern dergisinin her yıl verdiği "Basın ve Düşünce Özgürlüğü Ödülü", Agos Gazetesi Genel Yayın Yönetmeni Hrant Dink'e verildi.
 2006 - Batı'nın, Hamas Hükûmetine verdiği ambargo cezası, Filistin halkını açlıkla vurdu.
 2005 - Taşucu'nda, Taşucu Atatürk Evi açıldı.
 2008 - Çin'de Siçuan depremi: Yaklaşık 70.000 kişi öldü.
 2010 - Rusya ile Türkiye arasında vize anlaşması imzalandı.

Doğumlar
 1670 - II. August, Lehistan kralı (ö. 1733)
 1806 - Johan Vilhelm Snellman, Fin yazar ve devlet adamı (ö. 1881)
 1812 - Edward Lear, İngiliz sanatçı, illüstratör, müzisyen, yazar ve şair (ö. 1888)
 1820 - Florence Nightingale, İngiliz hemşire ve hastane reformcusu (ö. 1910)
 1820 - John Casey, İrlandalı geometrici (ö. 1891)
 1842 - Jules Massenet, Fransız besteci (ö. 1912)
 1855 - Anatoli Lyadov, Rus besteci (ö. 1914)
 1879 - Muhamedjan Tınışpayev, Kazak mühendis ve aktivist
 1906 - Samed Vurgun, Azeri şair (ö. 1956)
 1907 - Katherine Hepburn, Amerikalı sinema oyuncusu (ö. 2003)
 1910 - Dorothy Crowfoot Hodgkin, İngiliz kimyager ve Nobel Kimya Ödülü sahibi (ö. 1994)
 1914 - Bertus Aafjes, Hollandalı şair (ö. 1993)
 1918 - Julius Rosenberg, Amerikalı casus (ö. 1953)
 1921 - Cor van der Hoeven, Eski Hollandalı millî futbolcu (ö. 2017)
 1928 - Burt Bacharach, Amerikalı piyanist, besteci, yapımcı ve En İyi Özgün Müzik Akademi Ödülü sahibi (ö. 2023)
 1935 - Hüseyin Alp, Türk basketbolcu (ö. 1983)
 1937 - George Carlin, Amerikalı komedyen (ö. 2008)
 1940 - Abbas Abdulla, Azeri şair (ö. 2019)
 1942 - Ian Dury, İngiliz rock and roll şarkıcısı, söz yazarı ve grup lideri ve aktör (ö. 2000)
 1942 - Michel Fugain, Fransız şarkıcı ve besteci
 1945 - Alan Ball, Jr., İngiliz eski millî futbolcu ve teknik direktör (ö. 2007)
 1945 - Pascal Clément, Fransız siyasetçi (ö. 2020)
 1946 - Daniel Libeskind, Polonya kökenli Amerikalı mimar, sanatçı ve sahne tasarımcısı
 1948 - Lindsay Crouse, Amerikalı oyuncu
 1950 - Gabriel Byrne, İrlandalı oyuncu
 1950 - Renate Stecher, Doğu Alman eski kısa mesafe koşucusu
 1955 - Piotr Bikont, Polonyalı politika yazarı, gazeteci, yemek uzmanı ve tiyatro yönetmeni (ö. 2017)
 1958 - Massimo Briaschi, İtalyan eski futbolcu
 1959 - Ving Rhames, Amerikalı sahne ve sinema oyuncusu
 1961 - Rafael Aranda, Katalan kökenli mimar
 1962 - Emilio Estévez, Amerikalı oyuncu, film yönetmeni ve senarist
 1966 - Çelik Erişçi, Türk müzisyen, şarkıcı ve besteci
 1966 - Stephen Baldwin, Amerikalı oyuncu, yönetmen, yapımcı ve yazar
 1966 - Bebel Gilberto, Brezilyalı şarkıcı
 1966 - Deborah Kara Unger, Kanadalı oyuncu
 1967 - Paul D'Amour, Amerikan müzisyen
 1968 - A. Galip, Türk şair, eleştirmen, yazar ve felsefeci
 1968 - Emin Gürsoy, Türk oyuncu
 1968 - Tony Hawk, Amerikalı kaykaycı
 1970 - Samantha Mathis, Amerikalı oyuncu
 1970 - David A. R. White; Amerikalı oyuncu, film yönetmeni ve senarist
 1972 - Pınar Aylin, Türk şarkıcı
 1974 - Tolga Çevik, Türk komedyen ve oyuncu
 1976 - Turgut Tunçalp, Türk tiyatro ve sinema oyuncusu
 1977 - Graeme Dott, İskoç profesyonel snooker oyuncusu
 1977 - Onur Saylak, Türk oyuncu ve yönetmen
 1978 - Malin Akerman, Kanadalı model ve oyuncu
 1978 - Jason Biggs, Amerikalı oyuncu
 1978 - Hüseyin Rızazade, İranlı siyasetçi, eski halterci
 1978 - Amy Sloan, Kanadalı oyuncu
 1981 - Astrix, İsrailli psychedelic DJ
 1981 - Rami Malek, Amerikalı oyuncu ve En İyi Erkek Oyuncu Akademi Ödülü sahibi
 1982 - Esra Erol, Türk sunucu ve TV programcısı
 1983 - Igor De Camargo, Brezilyalı asıllı Belçikalı futbolcu
 1983 - Domhnall Gleeson, İrlandalı oyuncu, yönetmen ve senarist
 1983 - Baykal Kulaksızoğlu, Türk asıllı İsviçreli futbolcu
 1984 - Ceyda Sinan, Türk kadın basketbolcu
 1985 - Dániel Tőzsér, Macar eski millî futbolcu
 1986 - Emily VanCamp, Kanadalı oyuncu
 1988 - Marcelo, Brezilyalı futbolcu
 1990 - Florent Amodio, Fransız buz patenci
 1990 - Melih Mahmutoğlu, Türk basketbolcu
 1992 - Erik Durm, Alman futbolcu
 1992 - Malcolm David Kelley, Amerikalı oyuncu
 1994 - Tomáš Břečka, Çek futbolcu

Ölümler
 705 - Abdülaziz bin Mervan, Mısır valisi (d. 649)
 1003 - II. Silvester, 2 Nisan 999'dan 1003'teki ölümüne kadar Papa olarak görev yapmıştır (d. 946)
 1465 - Thomas Paleologos, Bizans İmparatoru (d. 1409)
 1641 - Thomas Wentworth, İngiliz devlet adamı (d. 1593)
 1684 - Edme Mariotte, Fransız fizikçi ve Katolik papazdır (d. 1620)
 1700 - John Dryden, İngiliz şair, eleştirmen, çevirmen ve oyun yazarı (d. 1631)
 1859 - Sergey Aksakov, Rus yazar (d. 1791)
 1884 - Bedřich Smetana, Çek besteci (d. 1824)
 1897 - Willem Roelofs, Felemenk ressam, hakkak, litografisit ve tasarımcı (d. 1822)
 1907 - Joris-Karl Huysmans, Fransız yazar (d. 1848)
 1916 - James Connolly, İrlandalı marksist işçi lideri ve Paskalya Ayaklanması öncüsü (d. 1868)
 1918 - Vasili Radlof, Rus doğu bilimci (d. 1837)
 1919 - Tahsin Nahit, Türk şair ve oyun yazarı (Mîna Urgan'ın babası) (d. 1887)
 1927 - Vilhelm Thomsen, Danimarkalı dil bilimci ve Türkolog (d. 1842)
 1935 - Józef Piłsudski, İkinci Polonya Cumhuriyeti'nin ilk devlet başkanı (1918-1922) (d. 1867)
 1957 - Erich von Stroheim, Avusturya doğumlu film yönetmeni ve aktör (d. 1885)
 1966 - Felix Steiner, I. Dünya Savaşı piyade subayı ve II. Dünya Savaşı'nda Waffen-SS Generali (d. 1896)
 1970 - Nelly Sachs, Alman şair, yazar ve Nobel Edebiyat Ödülü sahibi (d. 1891)

 1972 - Arkadiy Plastov, Rus Sovyet ressam (d. 1893)
 1973 - Monika Ertl, Alman belgesel yapımcısı ve yönetmeni, eylemci ve silahlı örgüt üyesi (d. 1937)
 1973 - Frances Marion, Amerikalı gazeteci, yazar ve oyun yazarı (d. 1888)
 1985 - Jean Debuffet, Fransız ressam (d. 1901)
 1992 - Robert Reed, Amerikalı film ve dizi oyuncusudur (d. 1932)
 1994 - Erik Erikson, Danimarka ve Alman kökenli Amerikalı psikolog (d. 1902)
 1994 - Eldar Hasanov, Azerbaycan Ulusal Kahramanı (d. 1965)
 1995 - Giorgio Belladonna, İtalyan briç oyuncusu (d. 1923)
 1995 - Ştefan Kovács, Macar asıllı Rumen futbolcu ve teknik direktör (d. 1920)
 1999 - Saul Steinberg, Amerikalı karikatürist (d. 1914)
 2001 - Alexei Tupolev, Sovyet uçak tasarımcısı (d. 1925)
 2001 - Didi, Brezilyalı futbolcu (d. 1928)
 2001 - Perry Como, Amerikalı şarkıcı (d. 1912)
 2005 - Ömer Kavur, Türk film yönetmeni (d. 1944)
 2005 - Selahattin Hilav, Türk felsefeci, yazar ve çevirmen (d. 1928)
 2007 - Irena Sendler, Polonyalı Hümaniteryanist (d. 1910)
 2008 - Robert Rauschenberg, Amerikalı ressam, heykeltıraş, fotoğrafçı, baskıcı ve performans sanatçısı (d. 1925)
 2011 - Harrison Chongo, Zambiyalı millî futbolcu (d. 1969)
 2012 - Eddy Paape, Belçikalı çizgi roman yazarı (d. 1920)
 2013 - Kenneth Waltz, Amerikalı siyasetçi (d. 1924)
 2014 - Cornell Borchers, Litvanya doğumlu Alman oyuncu (d. 1925)
 2014 - H. R. Giger, sürrealist ressam, heykeltıraş ve set tasarımcısı ve film yönetmeni (d. 1940)
 2014 - Selim Sesler, Türk müzisyen ve klarnet virtüözü (d. 1957)
 2015 - Cecil Jones Attuquayefio Ganalı millî futbolcu ve teknik direktör (d. 1944)
 2016 - Mike Agostini, Trinidad ve Tobagolu atletizm sporcusu (d. 1935)
 2016 - Heyecan Başaran, Türk tiyatro ve sinema oyuncusu (d. 1927)
 2016 - Susannah Mushatt Jones, Amerikalı en uzun yaşayan kişi (d. 1899)
 2017 - Louis Boyer, Fransız fizikçi, bürokrat ve siyasetçi (d. 1921)
 2017 - Mauno Koivisto, Finlandiya'nın dokuzuncu cumhurbaşkanı (d. 1923)
 2017 - Henri Termeer, Amerikalı biyoteknoloji uzmanı, idareci ve girişimci (d. 1946)
 2017 - Yu So-Chow Çinli aktris ve opera sanatçısı (d. 1930)
 2017 - Oleksandr Zadorojniy, Ukraynalı siyasetçi (d. 1960)
 2018 - Tessa Jowell, İngiliz İşçi Partisi üyesi kadın siyasetçi (d. 1947)
 2018 - Antonio Mercero, İspanyol televizyon yönetmeni ve senarist (d. 1936)
 2019 - Machiko Kyō, Japon aktris (d. 1924)
 2019 - Nasrallah Butros Sefir, Lübnanlı Hristiyan üst düzey din adamı (d. 1920)
 2020 - Renée Claude, Kanadalı aktris ve pop şarkıcıs (d. 1939)
 2020 - Morris Hood III, Amerikalı politikacı (d. 1965)
 2020 - Astrid Kirchher, Alman fotoğraf sanatçısı (d. 1938)
 2020 - Clarence Mini, Güney Afrikalı doktor, apartheid karşıtı aktivist, özgürlük savaşçısı, insan hakları aktivisti (d. 1951)
 2020 - Michel Piccoli, Fransız sinema oyuncusu (d. 1925)
 2020 - Ernest Vinberg, Sovyet-Rus matematikçi (d. 1937)
 2020 - Mischa de Vreede, Hollandalı şair ve yazar (d. 1936)
 2021 - Tevfik Ağahüseyinov, Azerbaycanlı bir asker (d. 1923)
 2021 - Vadim Logunov, Sovyet-Rus profesyonel futbolcu (d. 1968)
 2021 - Tatyana Nikonova, Rus feminist, gazeteci, yazar ve cinsellik uzmanı (d. 1978)
 2022 - Gino Cappelletti, Amerikan futbolu oyuncusu ve spor yöneticisi (d. 1934)
 2022 - Kieran Egan, İrlandalı akademisyen yazar (d. 1942)
 2022 - Ramesh Latke, Hint siyasteçi (d. 1970)
 2022 - Maria Pańczyk-Pozdziej, Polonyalı siyasetçi, eğitimci ve gazeteci (d. 1942)

Tatiller ve özel günler

0512
12

12 Mayıs


එයාර් චීෆ් මාර්ෂල් කපිල ජයම්පති (තවද කපිල වීදිය බණ්‌ඩාර ජයම්පති  ඉංග්‍රීසි: Kapila Jayampathy තවද Kapila Jayampathi) WWV,  RWP, RSP යනු  ශ්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදා නිලධාරියෙක් වන අතර ඔහු අතර ශ්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාවේ 16 වැනි ගුවන් හමුදාපතිවරයාවෙයි. ගරු ශ්‍රී ලංකා තානාපති මැලේසියාව.

මුල් අවදිය
29 මාර්තු 1963දී අම්පාරේදී පියා සෙනරත් ජයම්පති ඉංජිනේරු වූ අතර මව සුමනාවතී ජයම්පතිට දාව උපත ලද කපිල, හැදී වැඩුනේ කොළඹ කොළොන්නාවේය. එයාර් මාර්ෂල් කපිල ජයම්පති  කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසුවෙකි. ගරු නියෝජ්‍ය කථානායක තිලංග සුමතිපාල, මේජර් ජෙනරාල්වරුන් වන මිලින්ද පීරිස්, ජානක වල්ගම, ජීවක රුවන් කුලතුංග, එයාර් චීෆ් මාර්ෂල් ගගන් බුලත්සිංහල යන මිතුරන්  නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ඔහුගේ සමකාලීනයෝය.

ශ්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාව
මාර්තු මස 05 වන දින 1982 වසරේ අංක 10 කැඩෙට් නිලධාරී පාඨමාලාවේ කැඩෙට් නිළධාරියෙකු වශයෙන් ශ‍්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාවට එක් විය. 1985 වසරේ අපේ‍්‍රල් මස 01 වන දින නියමු පොදු රාජකාරී ශාඛාවේ පයිලට් ඔෆිසර් නිළයේ අධිකාරීත්වයට පත්වන ලදී. ඔහු 1993 වසරේදී ස්කොඞ්රන් ලීඩර් නිළයට උසස්වීම්.1 994 වසරේ සැප්තැම්බර් මස 17 වන දින හිඟුරක්ගොඩ ගුවන් හමුදා කඳවුරේ පිහිටා ඇති අංක 07 හෙලිකොප්ටර් බලඝණයේ අණදෙන නිළධාරීවරයා. 1996 වසරේදී විංග් කමාන්ඩර් නිළයට උසස් වීම්. 2000 වසරේ  ගෲප් කැප්ටන් නිළය දක්වා උසස් වීම් ලබා වව්නියාව ගුවන් හමුදා කඳවුරේ ස්ථාපිත, රුසියාවේ නිශ්පාදිත එම් අයි 17 බර ප‍්‍රවාහන හෙලිකොප්ටර් යානා ඇතුළත් වූ අංක 06 බළඝණයේ අණදෙන නිළධාරීවරයා වශයෙන්  වැඩ භාරගන්නා ලදී. 2002 වසරේ හිඟුරක්ගොඩ ගුවන් හමුදා කඳවුරේ අණදෙන නිළධාරී.

2005 වසරේ පාකිස්ථානයේ, ඉස්ලාමාබාද් හි ශ‍්‍රී ලංකා මහ කොමසාරිස් කාර්යාලයේ ආරක්‍ෂක උපදේශක තනතුරේ වැඩ භාරගන්නා ලදී. 2007 වසරේ පෙබරවාරි මස ඔහු එයාර් කොමඩෝර් නිළයට උසස් වීම් ලදී. 2007 ශ‍්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාවේ විශාලතම ගුවන් හමුදා කඳවුර වන කටුනායක ගුවන් හමුදා කඳවුරේ අණදෙන නිළධාරීවරයා වශයෙන් එයාර් කොමඩෝර් කපිල ජයම්පති වැඩ භාර ගන්නා ලදී. 2008 බණ්ඩාරනායක අන්තර් ජාතික ගුවන් තොටුපලේ ආරක්‍ෂාව සම්බන්ධව නිසි බළධාරියා වශයෙන් අතිගරු ජනාධිපතිතුමන් විසින් පත්කරන ලදී.

2009 වසර තුලදී ඔහු චීනයේ ජාතික ආරක්‍ෂක විශ්ව විද්‍යාලයේ ජාතික ආරක්‍ෂක පාඨමාලාව හදාරන ලදී. ඔහු ශ‍්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාව නියෝජනය කරමින් මෙම පාඨමාලාව හදාරන ලද පළමු නිළධාරියා විය. ඔහු වර්ණ සහ සම්මාන සහිතව චීන ජාතික ආරක්‍ෂක විශ්ව විද්‍යාලයේ උපාධිය ලබාගන්නා ලදී. 2009 එයාර් වයිස් මාර්ෂල් නිළයට උසස්වීම් ලැබීය.

2010 ජනවාරි මස 01 වන දින චීන වරාය ගුවන් හමුදා කඳවුර ශ‍්‍රි ලංකා ගුවන් හමුදාවේ ප‍්‍රථම හා එකම විද්‍යා පීඨය බවට පත්කරන ලදී. විද්‍යා පීඨයක් බවට පත් කිරීමෙන් අනතුරුව ඔහු එහි ප‍්‍රථම පීඨාධිපති  වශයෙන් පත්විය.

එයාර් වයිස් මාර්ෂල් කපිල ජයම්පති, 2011 සැප්තැම්බර් මස 05 වන දින ගුවන් හමුදා සැපයුම් අධ්‍යක්‍ෂක තනතුරට පත්විය. 2014 පෙබරවාරි මස 28 වන දින තම සැපයුම් අධ්‍යක්‍ෂක තනතුරට අමතරව ගුවන් හමුදා ගුවන් මෙහෙයුම් අධක්‍ෂක තනතුරේද වැඩ භාරගන්නා ලදී. මෙලෙස සැපයුම් අධ්‍යක්‍ෂක තනතුර සහ ගුවන් මෙහෙයුම් අධ්‍යක්‍ෂක තනතුරු දෙකම එකවර දැරූ ගුවන් හමුදාවේ එකම අධක්‍ෂකවරයා වන්නේද එයාර් වයිස් මාර්ෂල් කපිල ජයම්පති මහතායි.

කපිල 1995 වසරේ අපේ‍්‍රල් මස සිට ගුවන් හමදාවේ ජේ්‍යෂ්ඨතම හෙලිකොප්ටර් පුහුණු උපදේශකවරයා විය. එසේම මොහු තම දේශයට සිදු කරන ලද මෙහෙවර උදෙසා  දේශපුත‍්‍ර සම්මානයෙන්ද පිදුම් ලබා තිබේ. ඔහු ශ‍්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදාවේ යුද්ධයෙන් තුවාල ලැබූ පළමු නිළධාරියා වන අතර හෙලිකොප්ටර් පියාසැරියක් අතරතුර එල්ටීටීඊ ප‍්‍රහාරයකට ලක්වූ මොහු සිය හෙලිකොප්ටරය මගීන් සමග නිරුපද්‍රිතව කඳවුර වෙත රැගෙන එන ලදී.

කපිල ආර්. ප්‍රේමදාස හා චන්ද්‍රිකා බණ්ඩාරනායක ජනපතිවරුන්ගේ ගුවන් නියමුවාද විය.

නාලන්දා කීර්තී ශී‍්‍ර ගෞරව සම්මානය
වසර 2016 දී  කපිල ඉගෙන ගත් නාලන්දා විද්‍යාලය ඔහුට නාලන්දාවේ වැදගත්ම ආදි සිසුවාට පිරිනමන නාලන්දා කීර්ති ශ්‍රී සම්මානය පිරිනැමුවේය.

සම්මානයන්
 පූර්ණ භූමි පදක්කම - 1988
 දේශ පුත‍්‍ර සම්මානය - 1989
 රණ වික‍්‍රම පදක්කම - 1996
 වීර වික‍්‍රම විභූෂණ පදක්කම - 1998
 රණ සූර පදක්කම හතර වතාවක් හිමිකරගෙන ඇත (03 Bars) - 1992, 1994, 1996, 1998
 උතුරු නැගෙනහිර මෙහෙයුම් පදක්කම - 1999
 රිවිරැස මෙහෙයුම් සේවා පදක්කම - 1999
 50 වන සංවත්සර සැමරුම් පදක්කම - 2001
 උතුරු මානූෂීය මෙහෙයුම් පදක්කම - 2011
 නැගෙනහිර මානූෂීය මෙහෙයුම් පදක්කම - 2011

ආශ්‍රිත
 එයාර් වයිස් මාර්ෂල් කපිල ජයම්පතිගේ ඉංග්‍රීසි විකිපීඩියා පිටුව

 Nalandians' Tribute to the Commander of the Air Force

 කොළඹ නාලන්දා විද්‍යාලයයේ ආදි සිසු හමුදා නිලධරයන්

 වෙඩි-වැදුණු-වෙලාවේ

 ගුවන් නියමුවෙකු ලෙස කොටින්ගෙන් වෙඩි කෑ පළමු වැන්නා

 නව ගුවන් හමුදාපති කපිල ජයම්පති

 නව ගුවන් හමුදාපති කපිල ජයම්පති

 එයාර් වයිෂ් මාර්ෂල් කපිල ජයම්පති ගුවන් හමුදාපති ධූරයට

  ගුවන් හමුදාපති පුටුවට සිව්කොන් සටනක්

 නාලන්දියයන්ගේ ආඩම්බරය - නාලන්දා කීර්තී ශී‍්‍ර ගෞරව සම්මානය

චරිත කතා
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
ශ්‍රී ලංකා ගුවන් හමුදා නිලධාරීන්
ශ්‍රී ලාංකික බෞද්ධයෝ
ලාංකික සිංහලයෝ
ආදි නාලන්දියයෝ

කපිල ජයම්පති


Efim Bogoljubow ( or ), also known as Ewfim Dimitrijewitsch Bogoljubow, ( (); also Romanized Bogoljubov, Bogolyubov; ; April 14, 1889 – June 18, 1952) was a Russian-born German chess player who played two matches against Alexander Alekhine for the world championship. He was granted the title of grandmaster by FIDE in 1951.

Early career
Bogoljubow learned how to play chess at 15 years old, and developed a serious interest at the age of 18. His father was a priest. Originally he wanted to become a priest too, and studied theology in Kiev, but he decided otherwise and enrolled in the Polytechnical Institute to study agriculture. He did not finish his studies and instead focused on chess.

In 1911, Bogoljubow tied for first place in the Kiev championships, and finished 9–10th in the Saint Petersburg (All-Russian Amateur) Tournament, won by Stepan Levitsky. In 1912, he took second place, behind Karel Hromádka, in Vilna (Vilnius) (Hauptturnier). In 1913/14, Bogoljubow finished eighth in Saint Petersburg (All Russian Masters' Tournament – eighth Russian championship; Alekhine and Aron Nimzowitsch came joint first).

World War I: Interned in Germany
In July/August 1914, Bogoljubow played in the Mannheim tournament (the 19th DSB Congress), and tied for 8–9th in that event, which was interrupted by World War I. After the declaration of war against Russia, eleven "Russian players" (Alekhine, Bogoljubow, Fedor Bogatyrchuk, Alexander Flamberg, N. Koppelman, Boris Maliutin, Ilya Rabinovich, Peter Romanovsky, Peter Petrovich Saburov, Alexey Selezniev, Samuil Weinstein) from the Mannheim tournament were interned by Germany. In September 1914, four of the internees (Alekhine, Bogatyrchuk, Saburov, and Koppelman) were allowed to return home via Switzerland. The remaining Russian internees played eight tournaments, the first held in Baden-Baden (1914) and all the others in Triberg im Schwarzwald (1914–1917). Bogoljubow took second place (behind Alexander Flamberg) in Baden-Baden, and won five times in Triberg (1914–1916). During this time he met Frieda Kaltenbach, daughter of a schoolteacher. They married in 1920 and had two daughters. Bogoljubow spent most of the rest of his life in Germany.

Successes and world championship matches

After the war, Bogoljubow won many international tournaments; at Berlin 1919, Stockholm 1919, Kiel 1921, and Pistyan (Pieštany) 1922. He tied for 1st–3rd at Karlsbad (Karlovy Vary) 1923. He sent his winnings from Pistyan to Triberg, where his wife used them to buy a house. The Bogoljubows made an income by renting rooms to tourists and visitors.

In 1924, Bogoljubow briefly returned to Russia, which had since become the Soviet Union, and won consecutive Soviet championships in 1924 and 1925. He also won at Breslau (Wrocław) 1925, and in Moscow, ahead of a field which included Emanuel Lasker and José Raúl Capablanca. This made him the only player to ever become both German and Soviet champion in the same year.

In the Soviet Union, Bogoljubow was not allowed to play tournaments without permission from Nikolai Krylenko. Thus in 1926, Bogoljubow emigrated to Germany, and thereafter became a "non-person" in the Soviet Union: mention of his name was forbidden. He won ahead of Akiba Rubinstein that year at Berlin. At Kissingen 1928, Bogoljubow triumphed (+6−1=4) over a field which included Capablanca, Nimzowitsch and Savielly Tartakower, et al. Bogoljubow won two matches against Max Euwe (both 5½–4½) in 1928 and 1928/29 in the Netherlands. He played matches for the World Chess Championship twice against Alekhine, losing 15½–9½ in 1929, and 15½–10½ in 1934.

Bogoljubow represented Germany at first board in the 4th Chess Olympiad at Prague 1931, winning the individual silver medal (+9−1=7).

In 1930, Bogoljubow twice tied for 2nd–3rd with Nimzowitsch, after Alekhine, in Sanremo; then with Gösta Stoltz, behind Isaac Kashdan, in Stockholm. In 1931, he tied for 1st–2nd in Swinemünde (27th DSB Congress). In 1933, Bogoljubow won in Bad Pyrmont (1st GER-ch). In 1935, he won at Bad Nauheim, and Bad Saarow. Bogoljubow tied for 1st–2nd at Berlin 1935, Bad Elster 1936, Bad Elster 1937. Bogoljubow won at Bremen 1937, Bad Elster 1938, and Stuttgart 1939 (the 1st Europaturnier).

When the Nazis came to power in 1933, Bogoljubow was no longer allowed to play for the German national team or in German championships. His situation was not helped even after he joined the Nazi party in 1938, so that his daughters would be allowed to study at university. Nonetheless, he coached the German national team for the 1936 (unofficial) and 1939 Chess Olympiads.

Accounts of Bogoljubow's opinion of the Nazis differ between sources. Hans Kmoch claims that he insisted to play with the swastika flag at Zandvoort 1936, but Fedor Bogatyrchuk claimed that he did not like to wear it, and that Bogoljubow was "only formally" a member of the Nazi party. Bogatyrchuk is quoted by Bogoljubow's biographer, Sergei Soloviov, as saying: "It was not a secret at all that E.D. [Bogoljubow] did not like the Bolsheviks, but I think only a few people knew that he was treating Hitler's wild ideas with at least equal revulsion and contempt."

World War II and after

Hans Frank, who enjoyed meeting top players and playing consultation games against them, invited Bogoljubow to move to Krakow to work as a chess player and translator. During World War II, Bogoljubow lost a match to Euwe (+2−5=3) at Krefeld 1941, and drew a mini-match with Alekhine (+2−2=0) at Warsaw 1943. He also played in numerous tournaments held in Germany and the General Government throughout the war. In 1940, Bogoljubow won in Berlin, and tied for 1st–2nd with Anton Kohler in Kraków/Krynica/ Warsaw (the 1st GG-ch). In 1941, he took fourth in Munich (the second Europaturnier; Stoltz won), and finished third, behind Alekhine and Paul Felix Schmidt, in Kraków/Warsaw (the 2nd GG-ch). In 1942, Bogoljubow finished fifth in Salzburg Grandmasters' tournament (Alekhine won), tied for third–fifth in Munich (1st European Championship – Europameisterschaft; Alekhine won), took third in Warsaw /Lublin/ Kraków (the 3rd GG-ch; Alekhine won). In 1943, he took fourth in Salzburg (Paul Keres and Alekhine won), and tied for second–third in Krynica (the 4th GG-ch; Josef Lokvenc won). In 1944, Bogoljubow won, ahead of Fedor Bogatyrchuk, in Radom (the 5th GG-ch). Bogoljubow trained Klaus Junge, Wolfgang Unzicker, and Klaus Darga.

After the war, Bogoljubow lived in West Germany, and was once again allowed to play in German championships. While his level of play had declined significantly by this time, nevertheless, in 1947, he won in Lüneburg, and Kassel. In 1949, Bogoljubow won in Bad Pyrmont (third West GER-ch), and tied for first–second with Elmārs Zemgalis in Oldenburg. In 1951, he won in Augsburg, and Saarbrücken.

The World Chess Federation (FIDE) did not award Bogoljubow the title International Grandmaster in 1950, as he was then considered politically compromised: pressure from the Soviet chess federation played a part in this decision. However, following outrage from the West, FIDE awarded him the title in 1951.

Bogoljubow died in his sleep in 1952, aged 63. He was posthumously rehabilitated in the Soviet Union after the beginning of perestroika.

Legacy

The opening known as the Bogo-Indian Defence (1.d4 Nf6 2.c4 e6 3.Nf3 Bb4+) is named after Bogoljubow.

Quotations
 "When I am White I win because I am White. When I am Black I win because I am Bogoljubow."
 "To have a knight planted in your game at K6 (e3/e6) is worse than a rusty nail in your knee."

References

External links

 Efim Bogoljubov raconté par Emil Diemer by Dany Sénéchaud on Mieux jouer aux échecs
 "Efim Bogoljubow" by Edward Winter

Chess grandmasters
Chess Olympiad competitors
Chess theoreticians
Ukrainian chess players
Soviet chess players
German chess players
Soviet defectors
Ukrainian refugees
Emigrants from the Russian Empire to Germany
Naturalized citizens of Germany
1889 births
1952 deaths
Chess players from the Russian Empire
People from Kyiv Oblast
People from Kiev Governorate

Efim Bogoljubow


Richard R. Hoover (geb. um 1957) ist ein mit dem Oscar prämierter Filmtechniker, der sich auf visuelle Effekte spezialisiert hat.

Leben
Hoover erhielt erste Anerkennung für den Film Armageddon – Das jüngste Gericht, der bei den Satellite Awards und den Oscars für beste visuelle Effekte nominiert wurde. Es folgten Filme wie Unbreakable – Unzerbrechlich, Seabiscuit – Mit dem Willen zum Erfolg und Superman Returns, der ihm mit seinen Kollegen Mark Stetson, Neil Corbould und Jon Thum 2007 erneut eine Oscar-Nominierung einbrachte. Nach weiteren Filme, für die er die visuellen Effekte animiert hat, wie 2011 der 3D-Film Die Schlümpfe, 2017 Die Schöne und das Biest, folgte der bislang größte Erfolg mit dem ebenfalls 2017 erschienenen Blade Runner 2049, der ihm – gemeinsam mit Paul Lambert, Gerd Nefzer und John Nelson – Auszeichnungen mit dem Oscar, dem BAFTA und dem Satellite Award einbrachte.

Filmografie (Auswahl)
 1992: Freejack – Geisel der Zukunft (Freejack)
 1997: Aus dem Dschungel, in den Dschungel (Jungle 2 Jungle)
 1998: Armageddon – Das jüngste Gericht (Armageddon)
 1999: Inspektor Gadget (Inspector Gadget)
 2000: Unbreakable – Unzerbrechlich (Unbreakable)
 2002: Die Herrschaft des Feuers (Reign of Fire)
 2003: Die Legende von Darkness Falls (Darkness Falls)
 2003: Seabiscuit – Mit dem Willen zum Erfolg (Seabiscuit)
 2004: Anchorman – Die Legende von Ron Burgundy (Anchorman: The Legend of Ron Burgundy)
 2005: Verflucht (Cursed)
 2006: Superman Returns
 2007: Blade Runner (Final Cut Version)
 2008: Operation Walküre – Das Stauffenberg-Attentat (Valkyrie)
 2010: Cats & Dogs: Die Rache der Kitty Kahlohr (Cats & Dogs: The Revenge of Kitty Galore)
 2011: Die Schlümpfe (The Smurfs)
 2013: Die Schlümpfe 2 (The Smurfs 2)
 2017: Die Schöne und das Biest (Beauty and the Beast)
 2017: Blade Runner 2049
 2019: Dumbo
 2019: 6 Underground

Auszeichnungen
 1998: Satellite Award: Nominierung in der Kategorie Beste visuelle Effekte für Armageddon – Das jüngste Gericht
 1999: Oscar: Nominierung in der Kategorie Beste visuelle Effekte für Armageddon – Das jüngste Gericht
 2007: Oscar: Nominierung in der Kategorie Beste visuelle Effekte für Superman Returns
 2017: Satellite Award: Auszeichnung in der Kategorie Beste visuelle Effekte für Blade Runner 2049
 2018: British Academy Film Award: Auszeichnung in der Kategorie Beste visuelle Effekte für Blade Runner 2049
 2018: Oscar: Auszeichnung in der Kategorie Beste visuelle Effekte für Blade Runner 2049

Weblinks

Einzelnachweise

Spezialeffektkünstler
Oscarpreisträger
Geboren im 20. Jahrhundert
Mann

Richard R. Hoover


Benoît Paul Émile Clapeyron (født 26. januar 1799, død 28. januar 1864), var en fransk ingeniør og fysiker.
Clapeyron er skaberen af Idealgasligningen.

Ingeniører fra Frankrig
Fysikere fra Frankrig

Benoît Paul Émile Clapeyron


حيزر بلدية بولاية البويرة.

مواضيع ذات صلة
 بلديات ولاية البويرة
 دوائر ولاية البويرة

مراجع

حيزر

حيزر


Rio Faria  é um rio brasileiro do estado do Rio de Janeiro.

Nasce na Serra dos Pretos-Forros, em Água Santa, onde já tem suas margens ocupadas pela favela da Fazendinha, tornando-o poluído. Posteriormente, atravessa o bairro do Encantado, onde seus leitos já são completamente assoreados, necessitando de periódica limpeza por parte da Fundação Rio-Águas. No bairro de Piedade, mais adiante, novamente seu estado de conservação acaba por gerar alagamentos e infestações de insetos aos moradores do entorno.

O trajeto do rio prossegue, atravessando a Avenida Dom Hélder Câmara, onde sobre existe uma ponte, instalada na década de 1990, durante as obras de duplicação das pistas desta via. Nota: A fonte cita "Avenida Suburbana", que seria posteriormente renomeada como "Avenida Dom Hélder Câmara".

A Linha Amarela passa por cima deste rio em mais de um trecho, entre os bairros de Engenho de Dentro e Del Castilho, onde recebe as águas do Rio Faleiros. O rio foi usado como separação natural entre as partes do conjunto habitacional IAPI de Del Castilho.

No bairro de Inhaúma, mais à frente, está instalada uma estação da rede básica de tratamento de água e esgoto, situada na Estrada Ademar Bebiano. Neste bairro, o rio se funde com o Rio Timbó, formando o Rio Faria-Timbó.

Faria

Rio Faria


William Kwong Yu Yeung (* 1960 in Hongkong) ist ein kanadischer Astronom und Asteroidenentdecker chinesischer Herkunft.

Er entdeckte im Zeitraum von 1999 bis 2008 insgesamt 1864 Asteroiden und ist damit einer der effizientesten Asteroidenjäger. Außerdem entdeckte er den periodischen Kometen 172P/Yeung. Auf sein Konto geht auch die Entdeckung des Objekts J002E3, welches zuerst für einen Asteroiden gehalten wurde, bis es als Teil der Saturn V-Rakete identifiziert wurde, die Apollo 12 auf den Weg zum Mond brachte.

Er begann seine Arbeit am Rock Finder Observatory (IAU-Code 652) in Calgary, Alberta, und wechselte danach zum Desert Beaver Observatorium (IAU-Code 919) in Arizona und zum Desert Eagle Observatory (IAU-Code 333).

Weblinks

Einzelnachweise

Astronom (20. Jahrhundert)
Astronom (21. Jahrhundert)
Chinese (Hongkong)
Kanadier
Mann
Geboren im 20. Jahrhundert

William Kwong Yu Yeung


Benjamin Steffen (n. 8 martie 1982, Basel, Elveția) este un scrimer elvețian specializat pe spadă, cvadruplu campion european pe echipe (în 2004, 2012, 2013 și 2014) și laureat cu medalii de bronz la Campionatul Mondial de Scrimă din 2011, la cel din 2014 și la cel din 2015. La individual a cucerit medalia de argint la Universiada de vară din 2003.

S-a apucat de scrimă la vârsta de șapte ani la sfatul fratelui său mai mare Andreas. Primul său antrenor a fost Georges Drouillard, urmat de Manfred Beckmann. S-a alăturat lotului național al Elveției din cadrul Campionatului Mondial din 2001 de la Nîmes.

Palmares
Clasamentul la Cupa Mondială

Referințe
  benisteffen.ch , site-ul oficial
  Prezentare  la Fechtgesellschaft Basel

Scrimeri elvețieni
Spadasini
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 2016
Scrimeri la Jocurile Olimpice de vară din 2020

Benjamin Steffen


Gendai Budo  (jap.: 現代武道; Moderni budo), japanska riječ za moderne borilačke vještine, koje su oblikovane poslije japanskog razdoblja modernizacije tj. Meiji razdoblja (1868 - 1912). Aikido i Judo su primjeri Gendai Buda, vještine koje su nastale u moderno doba, dok iaido predstavlja modernizaciju prakse koja postoji stoljećima.

Temeljna razlika je, da se vještine Kobuda praktikuju onakve kakve su bile, kad im je osnovna svrha bila za ratovanje, dok je osnovna svrha Gendai Buda, samopoboljšanje, uz samoobranu kao sporednu stvar. Uz to, mnoge vještine Gendai Buda su uključili u vještine športski karakter. Judo i kendo su primjeri toga.

Odlike
Za napredak u nekoj vještini Gendai Budo koristi Kyu-Dan stupnjevanje, dok u Kobudu ne postoji takav vid sustava. Stupnjevanje u Gendai Budu je zamijenilo stari način Kobuda, koji se najčešće koristio kroz različitih certifikate koje su učenici dobivali za postignuti napredak. Ne postoje ni zakletve ili obredi koji se moraju proći kako bi neko postao učenik te vještine. U Kobudu je to bila praksa. U većini današnjih Dojo-a svi su dobrodošli pod uvjetom da slijede osnovna pravila ponašanja, dok su instruktori Kobuda često koristili stroga uputstva pri prihvatanju kandidata. Primarna svrha Gendai Buda je duhovni i mentalni razvoj, dok je primjena tehnika sekundarna svrha.

Povezani članci
 Kobudo

Izvori

Vanjske povezice
Gendai budo

Japanske borilačke vještine
 Japanska kultura

Gendai Budo


"Invisible String" (estilizada em letras minúsculas) é uma canção gravada pela artista musical estadunidense Taylor Swift, presente em seu oitavo álbum de estúdio Folklore (2020). A faixa foi composta pela intérprete com o auxílio de Aaron Dessner, sendo produzida pelo mesmo. "Invisible String" é uma faixa derivada do gênero folk com elementos da música country, com dedilhados de guitarras, acústica dedilhada e batidas de fundo. Sua letra retrata a perspectiva de Swift sobre o destino, usando detalhes específicos que entrelaçam momentos selecionados de sua vida e de seu amante, as reviravoltas que levaram os dois ex-estranhos a se encontrarem, e narra a busca pela cura emocional e felicidade através do tempo.

"Invisible String" foi bem recebida pela crítica musical, que admiraram sua "adorável" instrumentação e lirismo inovador. A revista NPR a considerou uma das melhores canções de 2020. "Invisible String" alcançou a posição trinta e seis na Billboard Hot 100 dos Estados Unidos e alcançou as paradas de singles na Austrália, Canadá e Cingapura. Swift incluiu "Invisible String" no repertório da The Eras Tour (2023), sua sexta turnê mundial.

Antecedentes e lançamento
O Folklore foi concebido por Swift como invenções de imagens mitopoéticas em sua mente, resultado de sua imaginação "correndo solta" enquanto se isolava durante a pandemia de COVID-19. Uma dessas imagens era de "um único fio que, para o bem ou para o mal, liga você ao seu destino". Este conceito deu origem à "Invisible String". Swift escreveu "Invisible String" com o auxílio de Aaron Dessner, que produziu a faixa. Em 23 de julho de 2020, Swift anunciou Folklore para 24 de julho de 2020. Como referência à música, um fio de ouro foi apresentado no vídeo musical de "Willow" (2020), primeiro single do nono álbum de estúdio de Swift e sequência de Folklore, Evermore (2020).

Estrutura musical e conteúdo lírico

"Invisible String" é uma canção do gênero folk com uma instrumentação arejada e terrena impulsionada por riffs acústicos e batidas vocais fortes. Dessner afirmou que usou uma ponte de borracha para a linha de guitarra proeminente da música.

"Invisible String" é uma canção de amor contida, sem referências flagrantes ao romance. Suas letras dão vislumbres do relacionamento de Swift com o ator inglês Joe Alwyn, que também co-escreveu e co-produziu algumas faixas de Folklore; narra o fio "invisível" existente entre os dois ex-estranhos, do qual eles não tinham consciência até que se conheceram e se apaixonaram. A canção é uma alusão ao mito popular do Leste Asiático chamado fio vermelho do destino (Red thread of fate), que se originou da mitologia chinesa. Segundo a crença, um cordão vermelho invisível (dourado na interpretação de Swift) é amarrado no dedo daqueles que estão destinados a se encontrar em determinada situação por serem "seu verdadeiro amor".

Swift emprega um estilo de escrita passivo distinto na canção, e usa cores para pintar memórias. Ele incorpora detalhes ultra específicos, como: a afinidade de Swift com o Centennial Park de Nashville, o tempo que Alwyn passou trabalhando em uma loja de frozen yogurt em Londres antes de se aventurar na atuação, e Swift enviando presentes para o futuro filho de seu ex-namorado Joe Jonas e sua esposa Sophie Turner. Há também alusões às suas canções mais antigas em "Invisible String": a letra "Bad was the blood of the song in the cab on your first trip to LA" referindo-se a "Bad Blood" (2015), o bar de mergulho em "Delicate" (2017), e tons dourados – a cor do amor segundo Swift – em "Daylight" (2019). "Invisible String" também menciona sua viagem de três anos com Alwyn para Lake District, Inglaterra, que é o cenário narrativo de "The Lakes", a faixa bônus da edição de luxo de Folklore. O professor de literatura britânico Jonathan Bate observou o refrão aludido a The Sun Also Rises (1926), de Ernest Hemingway, e Jane Eyre (1847), de Charlotte Brontë.

Recepção crítica
O crítico do Pitchfork, Julian Mapes, elogiou "Invisible String" como uma das canções "mais adoráveis" do Folklore por seus instrumentais "deliciosamente corajosos" e lirismo notável, que Mapes comparou com versos dos romances clássicos Jane Eyre (1847) e The Sun Also Rises (1926). Classificando a canção como a segunda melhor do álbum, Mikael Wood, do The Los Angeles Times, disse que, ao contrário do resto do Folklore, "Invisible String" faz Swift relembrar sua vida e reformular sua "representação de tabloide" para fornecer "um relato muito inteligente das reviravoltas que a levaram a conhecer seu namorado, o ator britânico Joe Alwyn". Ele também admirava os vocais "caprichosos e deliciosos" de Swift. Michael Sumsion, do PopMatters, opinou que a canção demonstra "uma afinidade natural com a fogueira enquanto o violão tilintando no céu explode em uma carga acústica de beleza pastoral".

Jonathan Keefe, escrevendo para Slant Magazine, comentou que "Invisible String" mostra a "compreensão magistral da estrutura musical" de Swift e destacou como cada uma de suas estrofes começa com o uso da voz passiva "para criar uma narrativa removida". Katie Moulton, escrevendo para Consequence, elogiou a habilidade mitopoética de Swift. Nas palavras da crítica de Anna Leszkiewicz, do New Statesman, "Invisible String" é "imediatamente menos distante e nebulosa" do que outras canções do Folklore, vendo Swift imaginar "um fio invisível ligando-a a seu parceiro, à medida que seus caminhos se cruzam ao longo dos anos , antes de eventualmente se tornarem tricotados". Leszkiewicz também a chamou de uma canção de amor "agradavelmente contida" e "o ponto alto romântico do álbum".

Desempenho comercial
Após o lançamento do Folklore, todas as faixas do álbum entraram na Billboard Hot 100 dos Estados Unidos. "Invisible String" estreou na posição trinta e sete na parada, ao lado de outras nove faixas do Folklore, ficando entre as quarenta primeiras; ficou nas paradas por duas semanas antes de sua saída. Alcançou ainda a posição dezenove na parada da Cingapura, a posição dezenove na ARIA Singles Chart da Austrália e a posição vinte e nove no Canadian Hot 100.

Impacto
Em abril de 2023, Swift embarcou na The Eras Tour, onde ela cantou "Invisible String" como música de abertura da banda Folklore nos primeiros quatro concertos da turnê.

Em maio de 2023, o prefeito de Nashville, John Cooper, divulgou uma proclamação, que declarava um banco instalado no Centennial Park da cidade com uma placa "Para Taylor Swift. Um banco para você ler no Centennial Park. Bem-vindo ao lar, Nashville". É uma homenagem à letra da música: "Verde era a cor da grama / Onde eu costumava ler no Centennial Park / Eu costumava pensar que encontraria alguém lá".

Notas

Referências

Canções de 2020
Canções gravadas por Taylor Swift
Canções compostas por Taylor Swift
Canções produzidas por Taylor Swift
Canções compostas por Aaron Dessner
Canções produzidas por Aaron Dessner

Invisible String


,
Wrixum (Frizce: Wraksem), Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Nordfriesland iline bağlı yerleşim yeri. 7,55 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2005 itibarıyla yaklaşık 688 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Heidi Braun tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-foehr-amrum.de

Nordfriesland iline bağlı yerleşim birimleri

Wrixum


An Sorghastrum balansae in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Eduard Hackel, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Patricia D. Dávila. An Sorghastrum balansae in nahilalakip ha genus nga Sorghastrum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sorghastrum

Sorghastrum balansae


Scipione ist die italienische Form des römischen Cognomens Scipio und bezeichnet

Personen (als italienischer Vorname):
 Scipione Bargagli (spr. Bargalji), Edler aus Siena, vom Kaiser Rudolf II. zum Ritter und Pfalzgrafen ernannt, starb 1612
 Scipione Breislak (1750–1826), italienischer Geologe schwedischer Herkunft
 Scipione Pulzone (Il Gaetano, Scipione Gaetano; * um 1550, † 1598), Maler
 Scipione Lancellotti (1527–1598), Kardinal
 Scipione Tecchi (1854–1915), Kurienkardinal der römisch-katholischen Kirche
 Scipione Maffei (1675–1755), italienischer Dichter und Gelehrter des Barockzeitalters
 Scipione Caffarelli Borghese (1577–1633), römisch-katholischer Kardinal und Erzbischof von Bologna
 Scipione (Maler) (Gino Bonichi, 1904–1933), italienischer Maler
 Scipione del Ferro (1465–1526), italienischer Mathematiker

Opern
 Scipione affricano (Venedig 1664), von Nicolò Minato, Musik von Francesco Cavalli
 Publio Cornelio Scipione (1704), von Antonio Salvi
 Scipione nelle Spagne (1710), von Apostolo  Zeno, Musik von Alessandro Scarlatti
 Publio Cornelio Scipione (Venedig 1712), von Agostino Piovene, Musik von Carlo Francesco Pollarolo.
 Publio Cornelio Scipione (1726), von Paolo Antonio Rolli, Musik von Georg Friedrich Händel

Scipione (Begriffsklärung)


Der Brautwiesenplatz ist der zentrale Platz in der westlichen Görlitzer Innenstadt in Sachsen. Der kreisrunde Platz mit einem Rasenrondell in der Mitte wurde 1899 als Deutschlands erster Kreisverkehr angelegt; von ihm gehen sechs Straßen strahlenförmig ab.

Seinen Namen erhielt der Platz von dem einstigen Flurnamen für diese Gegend – Die Brautwiesen. In der Zeit des Nationalsozialismus erhielt der Platz den Namen Danziger Freiheit. Nach dem Ende des Zweiten Weltkrieges wurde er gemäß einem Stadtratsbeschluss vom 23. Oktober 1945 zum 1. Dezember des gleichen Jahres zurückbenannt. Die  Görlitzer Drehscheibe, gemeint ist der Brautwiesenplatz als  Kreisverkehr, wurde 1899 fertig gestellt. Ab da fuhren Autos in Görlitz  im Kreis.

Lage
Der Brautwiesenplatz befindet sich nördlich der Bahngleise der westlichen Bahnhofsausfahrt des Görlitzer Bahnhofs. Unterhalb der Gleise führt der Brautwiesentunnel aus Richtung Süden auf den Platz. Die östliche Ausfahrt aus dem Kreisverkehr ist die Bahnhofstraße, die vorbei am einstigen Güterbahnhof gen Bahnhof führt. Die nächste Ausfahrt aus dem Kreisverkehr ist die Landeskronenstraße, die in Richtung Stadtzentrum führt. Die Cottbuser Straße in Richtung Norden ist, wie der Brautwiesenplatz und die Gleisunterführung Teil der Bundesstraße 99 zwischen Görlitz und Zittau. In Richtung Westen schließen sich die Spremberger Straße und die Brautwiesenstraße an. Aus Richtung Rauschwalde verkehrte einst die Straßenbahn von der Brautwiesenstraße kommend den Platz über das Rasenrondell und fuhr anschließend über die Landeskronstraße in Richtung Demianiplatz.

Geschichte

Die Brautwiesen lagen bis ins beginnende 19. Jahrhundert weit außerhalb der Stadtmauern. Zwar gab es bereits Mitte des 19. Jahrhunderts Überlegungen für eine Verbindung der Bautzener Chaussee zur Bahnhofstraße, jedoch wurden diese auf Grund der schwierigen Geländeverhältnisse zunächst wieder verworfen.

Bei der Bahnhofserweiterung zwischen 1867 und 1869 verschwanden die zahlreichen schienengleichen Straßenquerungen aus dem Stadtbild. So wurde neben der Blockhausbrücke und dem Jakobstunnel bereits auch eine schmale Unterführung an der Brautwiese angelegt, die die Vorläuferin des späteren Brautwiesentunnels war. Bereits 1864 kam es zu Gesprächen zwischen den Besitzern von großen Flächen an den Brautwiesen Eduard Schultze (Görlitzer Kaufmann, Erbauer des Hotel Victoria am Postplatz) und Gustav Zimmermann sowie der Stadt über die Anlegung einer Straße. Jedoch verhinderte die Unklarheit über die Ausmaße der Gleisanlagen des neuen Bahnhofs in jenem Jahr einen Beschluss. Ein Jahr später einigten sich Eigentümer und Stadt auf den Bau einer Straße auf städtische Kosten, wobei die Grundstückseigentümer das benötigte Land unentgeltlich abgeben sollten sowie der Errichtung eines Wirtschaftsweges vom Gasthof Stadt Leipzig zum Gehöft Nr. 900 zustimmten. Jedoch widersprachen die Vertreter der Eisenbahngesellschaft dem Beschluss, da dies umfangreiche Geländeanpassungen am Brautwiesendamm zur Folge hätte, die nach Ansicht der Eisenbahner die Zufahrt zum Güterschuppen der Berlin-Görlitzer-Eisenbahn sowie dem österreichischen und preußischen Güter- und Zollschuppen behindert hätten. Es gibt Vermutungen, dass vor allem der sogenannte Eisenbahnkönig Bethel Henry Strousberg, der zugleich Besitzer des Grundstücks Nr. 890 zwischen der späteren Löbauer Straße und den Gleisen war, hinter der ablehnenden Haltung der Eisenbahn stand und damit private Interessen verfolgte.

Erst 1868 kam es zu einer Einigung in dem Interessenkonflikt. Der Wirtschaftsweg zum Gehöft Nr. 900 wurde zur Straße umgewandelt und befand sich von nun an als Planstraße 3 (später Landeskronstraße) auf den Projektplänen. Sie durchschnitt das Grundstück Strousbergs. Gemäß dem Projektplan sollten sich die Planstraße 6 (später Cottbuser Straße) und der Straßenknoten aus sechs Straßen auf den Grundstücken von Schultze und Zimmermann befinden. Anfänglich sahen die Projektpläne einen großen Platz südlich der Eisenbahngleise und der Unterführung vor, auf dem fünf Straßen sternförmig zusammengeführt werden sollten. Erst der 1871 genehmigte Bebauungsplan sah auch nördlich der Gleise einen zunächst rechteckigen Platz vor, der sich direkt an die Schienenunterführung anschloss. Er hätte im Fall des Baus von hohen Futtermauern gegenüber dem höheren Brautwiesendamm abgestützt werden müssen. Die Eisenbahngesellschaft tauschte jedoch die hierfür benötigten Grundstücke nicht mit der Stadt.

Im Jahr 1873 beschloss der städtische Magistrat die Einbindung der Krölstraße in die Bahnhofstraße. Ein Jahr später wurde ein landespolizeilicher Erlass wirksam, der die Veränderung der Bahnhofsanlagen beinhaltete und infolgedessen der städtische Bebauungsplan geändert werden musste. Die Bahnhofstraße wurde weiter in Richtung Norden verschoben und auch die Planstraße 3 (später Landeskronstraße), die einst schnurgerade zum Brautwiesentunnel führen sollte, wurde auf den Plänen in Höhe der Leipziger Straße in Richtung Norden abgeknickt. Vermutlich stammt aus dieser Zeit auch die Projektierung des kreisrunden Brautwiesenplatzes. Der nördlich der Eisenbahnunterführung angelegte Platz erfuhr um 1900 seine abschließende Bebauung. Der Platz südlich der Unterführung wurde nie realisiert, lediglich der Knick der Lutherstraße lässt die strahlenförmig von dem Platz auslaufenden Straßen erahnen. Nach dem Ersten Weltkrieg erhielt die Görlitzer Maschinenbau AG (heute Siemens) die Zustimmung die weiteren projektierten Straßen südlich der Bahnlinie zu überbauen.

In den 1930er Jahren wurde die Straßenbahnstrecke zwischen dem Kreisbahnhof und der Landeskronstraße von der Rauschwalder Straße komplett auf die Landeskronstraße und die Brautwiesenstraße verlegt. Die Tram querte seitdem auch den Brautwiesenplatz, der damals den Namen Danziger Freiheit trug und besaß inmitten des Rasenrondells auch eine Haltestelle. Ungefähr 50 Jahre später, im Jahr 1986 wurde der Straßenbahnbetrieb zwischen Demianiplatz und Rauschwalde eingestellt, damit endete auch der Straßenbahnverkehr quer über den Platz.

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Platz in Görlitz
Platz in Europa
Innenstadt (Görlitz)

Brautwiesenplatz


Gouverneur Morris (31 de janeiro de 1752 - 6 de novembro de 1816) foi um estadista norte-americano, um fundador dos Estados Unidos, e signatário dos Artigos da Confederação e da Constituição dos Estados Unidos. Ele escreveu o Preâmbulo da Constituição dos Estados Unidos e foi chamado de "Penman of the Constitution". Em uma época em que a maioria dos americanos se considerava cidadãos de seus respectivos estados, Morris avançou a ideia de ser cidadão de uma única união de estados. Morris também foi um dos mais declarados opositores da escravidão entre todos aqueles que estiveram presentes na Convenção Constitucional. Representou Nova York no Senado dos Estados Unidos de 1800 a 1803.

Morris nasceu em uma família rica de proprietários de terras no que é hoje a cidade de Nova York. Depois de frequentar o King's College, agora Columbia College, estudou direito com o juiz William Smith e foi admitido na Ordem dos Advogados. Foi eleito para o Congresso Provincial de Nova York antes de servir no Congresso Continental. Depois de perder a reeleição para o Congresso, mudou-se para a Filadélfia e tornou-se o superintendente assistente de finanças dos EUA. Representou a Pensilvânia na Convenção Constitucional de 1787, onde defendeu um governo central forte. Ele serviu no comitê que escreveu o rascunho final da Constituição dos Estados Unidos.

Após a ratificação da Constituição, Morris serviu como Ministro Plenipotenciário na França. Criticou a Revolução Francesa e a execução de Maria Antonieta. Morris retornou aos Estados Unidos em 1798 e venceu a eleição para o Senado em 1800, filiando-se ao Partido Federalista. Ele perdeu a reeleição em 1803. Depois de deixar o Senado, atuou como presidente da Comissão do Canal Erie.

Faleceu com uma infeção no trato urinário, após inserir uma barba de baleia no pénis oara tentar desbloquear o canal urinário. Faleceu na propriedade da família, Morrisania, e foi sepultado na igreja episcopal de Santa Ana, no Bronx.

Abolicionistas dos Estados Unidos
Signatários da Constituição dos Estados Unidos
Embaixadores dos Estados Unidos na França
Mortes acidentais nos Estados Unidos

Gouverneur Morris


Proba de snow-board, half-pipe masculin de la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 de la Pyeongchang, Coreea de Sud a avut loc pe 13 și 14 februarie 2018 la Pheonix Snow Park.

Program
Orele sunt orele Coreei de Sud (ora României + 7 ore).

Rezultate calificări

 C — Calificat pentru finală

Primii 12 sportivi s-au calificat pentru finală.

Rezultate finală

Finala a avut loc la 14 februarie 2018.

Referințe

Snow-board la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018

Snow-board la Jocurile Olimpice de iarnă din 2018 - Half-pipe (masculin)


St. Augustine (în ) este un oraș în Statele Unite ale Americii, reședința St. Johns County din statul federal Florida, cu o populație de 12.975 locuitori (2010).

St. Augustine este cel mai vechi oraș locuit neîntrerupt al USA.

Așezare geografică
Orașul este situat pe coasta Oceanului Atlantic și se învecinează la sudest cu St. Augustine Beach. St. Augustine se află la o distanță de circa 30 km de Jacksonville.

Personalități
Între 1937 și 1945 Ray Charles a urmat aici cursurile școlii pentru nevăzători, unde și-a dezvoltat talentul muzical.

Referințe

Orașe din Statele Unite ale Americii
Fondări în 1565

St. Augustine, Florida


Ioan Pescariu (n. 1888, Șura Mare, județul Sibiu – d. 1963, Turda, județul Cluj) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918  .

Biografie
A început școala primară în 1895, absolvind șapte clase. Din 1902 a intrat ucenic la tipografia Tribunei din Sibiu, până în anul 1904, când această tipografie este închisă de autoritățile maghiare. Își continuă apoi ucenicia la tipografia Seminarului din Blaj, funcționând ca zețar până în anul 1910. A plecat la Budapesta, unde a lucrat într-o librărie frecventată de studenții români de acolo și s-a calificat ca librar. După îndeplinirea stagiului militar, Ioan Pescariu se întoarce la Blaj, unde lucrează până la izbucnirea războiului .

A condus prima librărie românească din Turda, "Librăria Populară", fiind proprietar și editor al ziarelor Turda și Arieșul. În vara lui 1918 trupele de secui ale generalului Kratochwil devastează cu barbarie această librărie. Dar nu după mult timp ea se reface și, după Marea Unire, Ioan Pescariu va avea librărie și editură – "Editura poporului" – , în care a publicat 192 de titluri, printre care și primele lucrări ale lui Pavel Dan șau Teodor Mureșanu. Tot la Turda a condus o agenție teatrală, aducând aici artiști din Cluj și întreaga Românie, printre care și George Enescu . O perioadă a avut și tipografie. A fost o epocă înfloritoare pentru Ioan Pescariu. În librăria lui se întâlneau aproape toți intelectualii români din județul Turda. Veneau chiar și de la Cluj, poetul Emil Sabău dar și alții..

Activitatea politică
Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918 a fost delegat al organizației Partidului Social Democrat din Turda a cărei membru a fost 1906-1918. Mai târziu, între 1919-1930, a fost membru al Partidului Național Liberal .

Note

Bibliografie
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998.
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7.

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II).
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993.
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015.

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații
 Delegații aleși convocați la Adunarea Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918. Centenarul României. Accesat la 30 noiembrie 2018.

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1888
Decese în 1963
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Ioan Pescariu


Ralph Verney ( - ), est un membre de la famille Verney de Middle Claydon et un homme politique britannique. De 1737 à 1752, date à laquelle il hérite du comté de Verney, il est nommé Lord Fermanagh. Il siège plusieurs fois à la Chambre des communes entre 1753 et 1791.

Biographie

Verney est né le  février 1714, fils de Ralph Verney, le premier comte Verney, de Claydon House, Buckinghamshire et Catherine, fille d'Henry Paschall de Baddow Hall dans l'Essex.

En 1740, il épouse Mary, fille d'Henry Herring, directeur de la Banque d'Angleterre. Ils n'ont pas d'enfants. Elle meurt le 22 janvier 1791 et Verney meurt le 31 mars de la même année, tous deux sont enterrés dans le caveau familial de l'église de Middle Claydon. Il laisse des dettes de plus de 115 000 £. Ses divers titres s'éteignent à sa mort. Ses domaines passent à Mary Verney, la fille de son frère aîné John, décédé en 1737. Sur la recommandation de William Pitt, elle est créée baronne Fermanagh en 1792.

Politique
Verney succède à son père dans le comté en 1752. Cependant, comme il s'agit d'une pairie irlandaise, cela ne lui donne pas droit à un siège à la Chambre des lords (même si cela lui donne droit à un siège à la Chambre des lords irlandaise). Il est élu à la Chambre des communes pour Wendover en 1753, un siège qu'il occupe jusqu'en 1761. Il représente plus tard Carmarthen entre 1761 et 1768 et le Buckinghamshire de 1768 à 1784 et encore de 1790 à 1791. Le 22 novembre 1765, il est nommé au Conseil privé.

Il est élu membre de la Royal Society en 1758.

Claydon House
Il reconstruit Claydon House dans le Buckinghamshire entre 1757 et 1771. La maison ne représente aujourd'hui que l'aile ouest, qui est à l'origine reliée à une aile est identique par une rotonde à colonnades surmontée d'une coupole. Les dépassements de coûts sur le bâtiment ont lourdement endetté Lord Verney.

Références

Liens externes

Membre de la Royal Society
Comte de la pairie d'Irlande
Décès en mars 1791
Naissance en février 1714
Décès à 77 ans

Ralph Verney (2e comte Verney)


Porsche 917, Porsche'ye ilk Le Mans 24 Saat genel klasman zaferini kazandıran yarış otomobili (1970 ve 1971). Gücünü typ 912 12 silindir boksör motorunun 4.5, 4.9 ve 5 litre versiyonlarından alan 917 modelleri, uzun kuyruklu versiyonda 2.3 saniyede 0'dan 100 km/saat hıza çıkabiliyor ve 240 mph(390 km/h)son hıza ulaşabiliyorlardı. 1973 yılında CanAm serisi yarışlarda turboşarjlı Porsche 917/30 yarış için 1100 bhp, sıralama turları içinse 1580 bhp güç üreten bir motora sahipti.

917, spor otomobil yarışlarında motor gücü, hızı ve imajıyla efsanevi bir yere sahiptir. Hatta Steve McQueen'in filmi Le Mans ile film yıldızı da olmuştur.

Teknik Veriler

Le Mans 24 Saat otomobilleri
917
Boksör motorlu taşıtlar
1968'de tanıtılan taşıtlar

Porsche 917


Die Liste von Hybridautomobilen in Serienfertigung soll Hybridelektrokraftfahrzeuge aufführen, die für allgemeine Nutzung (also keine ShowCars und Einzelstücke) gefertigt werden oder wurden und zugleich mit Markteinführung bis etwa 2017 entweder im Eigenvertrieb des Herstellers oder im Handel für Endkunden käuflich zugänglich wurden oder waren. Sie erhebt keinen Anspruch auf Vollständigkeit und soll nicht mehr um neuere Modelle ergänzt werden. Mit der zunehmenden Modellvielzahl werden künftige Hybridausführungen lediglich unter den jeweiligen Automodellen genannt.

Hybridautomobile – Anmerkungen
Einzelnachweise und Anmerkungen sind möglichst in den jeweiligen Artikeln einzupflegen und auf diese mit dem Modellnamen zu verlinken. So wird gewährleistet, dass auf aktuell gepflegte Artikel der einzelnen Fahrzeuge verwiesen wird und Doppelungen vermieden werden.

Verbrauchsangaben
Hybridautos werden vorrangig unter dem Aspekt der Kraftstoff /Energieverbrauchssenkung /Umweltnutzen propagiert und genutzt. Daher sind die Verbräuche generell in kWh/100 km anzugeben um eine einheitliche Zahlenbasis zu schaffen, da ansonsten verschiedenartige Kraftstoffe aufgrund verschiedener Energiegehalte keinen echten Vergleich ermöglichen. Auch ist die (umstrittene) Angabe der CO2-Ausstöße teils irreführend (elektrischer Betrieb: 0) und kein echter Maßstab für die praktische Effizienz des Fahrzeuges (Siehe offizielle Angabe 1,2 l/100 km beim Opel Ampera). Die sonstigen Herstellerangaben (Höchstgeschwindigkeit usw.) können in den jeweiligen Artikeln gefunden werden und sind hier wenig relevant.

Beim Verbrauch mit externer Aufladung wird der elektrische Verbrauch in kWh/100 km, sowie zusätzlich der kombinierte Verbrauch (Abfahrt mit geladenem Akku, Summe elektrischer + zusätzlicher Kraftstoff) in kWh/100 km angegeben, bei Hybriden ohne externe Aufladung gibt es nur den kombinierten Verbrauch. Dies weicht bewusst von den Herstellerangaben ab, die derzeit oft den elektrischen Verbrauch auf den ersten Kilometern nicht mit berücksichtigen. Bei extern geladenen (PlugIn) Hybriden ist daher der Energieverbrauch auf Langstrecken ohne Nachladen noch deutlich höher als der hier angeführte kombinierte Verbrauch auf den ersten 100 km.

Beispiel:
Ein PlugIn-Hybrid ist mit 50 km elektrischer Reichweite und einem elektrischen Verbrauch von 20 kWh/100 km angegeben. Der Normverbrauch (nur Flüssigkraftstoff im NEFZ) ist mit 2,0 l/100 km Benzin (17 kWh) ausgewiesen. Der tatsächliche Energieverbrauch auf den ersten 100 km lt. NEFZ beträgt also 27 kWh, da auf den ersten 50 km 10 kWh elektrische Energie verbraucht wurden. Wenn keine Angabe über den elektrischen Verbrauch vorhanden ist, kann die Nennkapazität der Traktionsbatterie angesetzt werden, da zwar nur die (geringere) Nutzkapazität zur Verfügung steht, zusätzlich aber Verluste beim Laden entstehen.

Umrechnung von Flüssig- bzw. alternative Kraftstoffe in kWh
Angesetzt wird der Heizwert (unterer Brennwert) mit einem Mittelwert, da die realen Werte abhängig von Qualität und Temperatur schwanken. Während der gewichtsbezogene Heizwert der Flüssigkraftstoffe nahezu identisch ist (Benzin:11,5 kWh/kg, Diesel:11,9 kWh/kg) ist der Heizwert/Liter (volumenbezogen) aufgrund der unterschiedlichen Dichten stärker different. Bei Gasförmigen Kraftstoffen müssen Kompression /Temperatur nach Herstellerangaben berücksichtigt werden.

 B : 8,5 kWh/l Benzin
 D : 10 kWh/l Diesel
 A : alternativer Kraftstoff oder Mischbetrieb (Erdgas, Ethanol, H2, o. ä.) – ergänzen

Unterscheidung der Fahrzeuge, absteigend in ihrer Elektrifizierung
Da die Unterscheidungskriterien oftmals schwer abgrenzbar sind und die Hersteller zusätzliche Bezeichnungen einführen, gilt für die Tabelle folgende Untergliederung / Einstufung:

Plug-in-Hybrid: Vollhybrid mit wählbarem rein elektrischen Fahrmodus und Möglichkeit zur externen Akkuaufladung (el. Reichweite und Ladezeit angegeben)

Voll-Hybrid: wählbarer rein elektrischer Fahrmodus, keine externe Aufladung (el. Reichweite, aber keine Ladezeit angegeben)

Mild-Hybrid: kein rein elektrischer Fahrmodus wählbar (keine el. Reichweite, keine Ladedauer)

Micro-Hybrid: Diese Benennung von Start-Stopp- plus Bremsenergie-Rückgewinnungssystemen (Rekuperation) wird hier nicht als Hybrid aufgeführt, da kein zweites Antriebssystem vorhanden ist

Zeitraum der Produktion / "Zeit Prod."
Jahresangabe mit Bindestrich ("2005–") bedeutet Jahr des Produktionsbeginns und aktuell in Produktion, eine zweite Jahreszahl kennzeichnet das Beendigungsjahr der Produktion ("2005–2010")

Abkürzung von Herstellung und Nutzungsmöglichkeit / "Abk. Herst."
 H : Oldtimer, historisches Modell
 KL : Kleinserienfertigung mit kommerzieller Leasingmöglichkeit (Eigentumsrechte verbleiben beim Hersteller)
 KK : Kleinserienfertigung mit Möglichkeit des Kaufes
 S : Serienfertigung
 G : Großserienfertigung

Tabelle der Hybridautomobile

Siehe auch
 Liste von Elektroautos in Serienproduktion

Einzelnachweise

Elektroautos

Liste der Hybridautomobile in Serienfertigung bis 2017


Suat Usta (d. 3 Ağustos 1981) Türk eski defans futbolcusudur.

Futbolculuk kariyeri

Kulüp takımları kariyeri
Kardeşi Fuat Usta gibi geleceğin yıldızlarından biri olarak görülüp Galatasaray'a PSV'den transfer olmuştur ancak kardeşi Fuat'ın Beşiktaş'ta yaşattığı hayal kırıklığına benzer bir şekilde Fatih Terim döneminde takımdan ayrılmıştır. 2006 sezonunda Sakaryaspor'a transfer olmuştur.
2007 yılında Çaykur Rizespor' transfer oldu. 2008-09 sezounda Azerbaycan'ın Neftçi kulübüne transfer oldu. Burada iki sezon oynadıktan sonra 1. Lig ekiplerinden Diyarbakırspor transfer olmuştur.

Millî takım kariyeri
50 kez millî takımlara çağrılan Suat Usta, 11 kez Türkiye U-17, 8 kez Türkiye U-18, 2 kez Türkiye U-19, 25 kez de Türkiye U-21 forması olmak üzere toplam 46 kez millî formayı giymiştir. Suat Usta A millî seviyede herhangi bir resmî karşılaşmaya çıkmamıştır. Buna karşın 2004 yılında dönemin A millî takım hocası Ersun Yanal yönetimindeki Türkiye karması ile Galatasaray'a karşı oynanan özel maçta oynama şansı bulmuştur. Bu maçta Türkiye karması adına oynayan oyuncular arasında Ümit Aydın ile beraber hiç A millî takım forması giymemiş iki isimden biridir.

İstatistikleri

Kulüp Takım İstatistikleri

Millî takım istatistikleri

Dış bağlantılar
 TFF Resmi İnternet Sitesi - Suat Usta Profili

 weltfussball.de İnternet Sitesi - Suat Usta Profili

Kaynakça

1981 doğumlular
Türk erkek futbolcular
Resim aranan futbolcular
Türk gurbetçi futbolcular
Galatasaray SK futbolcuları
Sakaryaspor futbolcuları
Çaykur Rizespor futbolcuları
Konyaspor futbolcuları
PSV futbolcuları
MVV Maastricht futbolcuları
Neftçi PFK futbolcuları
Antalyaspor futbolcuları
Diyarbakırspor futbolcuları
Türk asıllı Hollandalılar
Yaşayan insanlar
Süper Lig futbolcuları
Eredivisie futbolcuları
1. Lig futbolcuları
Türkiye 21 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Azerbaycan'daki gurbetçi futbolcular
Azerbaycan'daki Türk gurbetçiler
Türkiye 19 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Türkiye 18 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Türkiye 17 yaş altı millî futbol takımı futbolcuları
Defans futbolcuları
Eerste Divisie futbolcuları

Suat Usta


Daniel "Danny" Clark (født 30. august 1951 i Launceston på Tasmanien) er en australsk forhenværende cykelrytter, der var professionel fra 1974 til 1997.

I banecykling har han blandt andet vundet fire VM-guldmedalje og en OL-sølvmedalje. Han deltog ved Sommer-OL 1972 i München i to banediscipliner. Først kørte han 1000 meter på tid, hvor han med tiden 1.06,87 vandt en overraskende sølvmedalje, 0,43 sekund efter danske Niels Fredborg, men 0,15 sekund foran Jürgen Schütze fra DDR. Senere kørte han med for Australien i holdforfølgelsesløbet, hvor de med tiendebedste tid ikke kom med i kampen om medaljer.

Clarke kørte mange seksdagesløb, og har rekorden for flest sejre ved Københavns seksdagesløb, hvor han i perioden 1978 til 1995 vandt otte gange.

Referencer

Eksterne henvisninger

Mandlige cykelryttere fra Australien
Vindere af Københavns seksdagesløb
Deltagere for Australien ved sommer-OL 1972
Cykelryttere ved sommer-OL 1972
Olympiske sølvmedaljevindere fra Australien
Medaljevindere ved sommer-OL 1972

Danny Clark