The white feather is a widely recognised propaganda symbol. It has, among other things, represented cowardice or conscientious pacifism; as in A. E. W. Mason's 1902 book The Four Feathers. In Britain during the First World War it was often given to males out of uniform by women to shame them publicly into signing up.  In the United States armed forces, however, it is used to signify extraordinary bravery and excellence in combat marksmanship.

As a symbol of cowardice
The use of the phrase "white feather" to symbolise cowardice is attested from the late 18th century, according to the Oxford English Dictionary. The OED cites A Classical Dictionary of the Vulgar Tongue (1785), in which lexicographer Francis Grose wrote "White feather, he has a white feather, he is a coward, an allusion to a game cock, where having a white feather, is a proof he is not of the true game breed". This was in the context of cockfighting, a common entertainment in Georgian England.

The Crusades
Shame was exerted upon men in England and France who had not taken the cross at the time of the Third Crusade. "A great many men sent each other wool and distaff, hinting that if anyone failed to join this military undertaking they were only fit for women's work". Wool played an important role in the medieval economy, and a distaff is a tool for spinning the raw material into yarn; the activities of textile production were so firmly associated with girls and women that "distaff" became a metonym for women's work.

World War I
At the start of World War I, Admiral Charles Fitzgerald, who was a strong advocate of conscription, wanted to increase the number of those enlisting in the armed forces. Therefore he organized on 30 August 1914 a group of thirty women in his home town of Folkestone to hand out white feathers to any men that were not in uniform. Fitzgerald believed using women to shame the men into enlisting would be the most effective method of encouraging enlistment. The group that he founded (with prominent members being Emma Orczy and the prominent author Mary Augusta Ward) was known as the White Feather Brigade or the Order of the White Feather.

While the true effectiveness of the campaign is impossible to judge, it spread throughout several other nations in the empire. In Britain, it started to cause problems for the government when public servants and men in essential occupations came under pressure to enlist. That prompted Home Secretary Reginald McKenna to issue employees in state industries with lapel badges reading "King and Country" to indicate that they were serving the war effort. Likewise, the Silver War Badge, which was given to service personnel who had been honourably discharged by wounds or sickness, was first issued in September 1916 to prevent veterans from being challenged for not wearing uniform. Anecdotes from the time indicate that the campaign was unpopular among soldiers, not least because soldiers who were home on leave could find themselves presented with feathers.

One example was Private Ernest Atkins, who was on leave from the Western Front. He was riding a tram when he was presented with a white feather by a girl sitting behind him. He smacked her across the face with his pay book and said, "Certainly I'll take your feather back to the boys at Passchendaele. I'm in civvies because people think my uniform might be lousy, but if I had it on I wouldn't be half as lousy as you".

Private Norman Demuth, who had been discharged from the British Army after he had been wounded in 1916, received numerous white feathers after he returned from the Western Front. In Forgotten Voices of the Great War, Demuth is quoted as saying:
"Almost the last feather I received was on a bus. I was sitting near the door when I became aware of two women on the other side talking at me, and I thought to myself, 'Oh Lord, here we go again'. One lent forward and produced a feather and said, 'Here's a gift for a brave soldier.' I took it and said, 'Thank you very much—I wanted one of those.' Then I took my pipe out of my pocket and put this feather down the stem and worked it in a way I've never worked a pipe cleaner before. When it was filthy I pulled it out and said, 'You know, we didn't get these in the trenches', and handed it back to her. She instinctively put out her hand and took it, so there she was sitting with this filthy pipe cleaner in her hand and all the other people on the bus began to get indignant. Then she dropped it and got up to get out, but we were nowhere near a stopping place and the bus went on quite a long way while she got well and truly barracked by the rest of the people on the bus. I sat back and laughed like mad."
Supporters of the campaign were not easily put off. A woman who confronted a young man in a London park demanded to know why he was not in the army. "Because I am a German", he replied. He received a white feather anyway.

Occasionally injured veterans were mistakenly targeted, such as Reuben W. Farrow who after being aggressively asked by a woman on a tram why he would not do his duty, turned around and showed his missing hand causing her to apologize.

Perhaps the most misplaced use of a white feather was when one was presented to Seaman George Samson, who was on his way in civilian clothes to a public reception being held in his honour for having been awarded the Victoria Cross for gallantry in the Gallipoli campaign.

Roland Gwynne, later the mayor of Eastbourne (1929–1931), received a feather from a relative. That prompted him to enlist, and he would receive the Distinguished Service Order for bravery.

The writer Compton Mackenzie, then a serving soldier, complained about the activities of the Order of the White Feather. He argued that "idiotic young women were using white feathers to get rid of boyfriends of whom they were tired". The pacifist Fenner Brockway said he received so many white feathers that he had enough to make a fan.

World War II
The white feather campaign was renewed during World War II.

As a symbol of pacifism and peace
In contrast, the white feather has been used by some pacifist organizations as an icon of abstinence from violence.

In the 1870s, the Māori prophet of passive resistance Te Whiti o Rongomai promoted the wearing of white feathers by his followers at Parihaka. They are still worn by the iwi associated with that area, and by Te Ati Awa in Wellington. They are known as te raukura, which literally means the red feather, but metaphorically, the chiefly feather. They are usually three in number, interpreted as standing for "glory to God, peace on earth, goodwill toward people" (Luke 2:14). Albatross feathers are preferred but any white feathers will do. They are usually worn in the hair or on the lapel (but not from the ear).

Some time after the war, pacifists found an alternative interpretation of the white feather as a symbol of peace. The apocryphal story goes that in 1775, Quakers in a Friends meeting house in Easton, New York were faced by a tribe of Indians on the war path. Rather than flee, the Quakers fell silent and waited. The Indian chief came into the meeting house and finding no weapons he declared the Quakers as friends. On leaving he took a white feather from his quiver and attached it to the door as a sign to leave the building unharmed.

In 1937 the Peace Pledge Union sold 500 white feather badges as symbols of peace.

Other meanings
In the United States, the white feather has also become a symbol of courage, persistence, and superior combat marksmanship. Its most notable wearer was US Marine Corps Gunnery Sergeant Carlos Hathcock, who was awarded the Silver Star medal for bravery during the Vietnam War. Hathcock picked up a white feather on a mission and wore it in his hat to taunt the enemy. He was so feared by enemy troops that they put a price on his head. Its wear on combat headgear flaunts an insultingly-easy target for enemy snipers.

Portrayals in popular culture

Literature
The Four Feathers (1902), an adventure novel, by A. E. W. Mason, tells of Harry Feversham, an officer in the British Army, who decides to resign his commission the day before his regiment is dispatched to fight in Sudan (the 1882 First War of Sudan, leading to the fall of Khartoum). Harry's three fellow officers and his fiancée conclude that he is resigning to avoid fighting in the conflict, and each send him a white feather.  Stung by the criticism, Harry sails to Sudan, disguises himself as an Arab, and looks for the opportunity to redeem his honour. He manages this by fighting a covert war on behalf of the British, saving the life of one of his colleagues in the process. On returning to England he asks each of his accusers to take back one of the feathers.

The 1907 P. G. Wodehouse novel The White Feather is a school story about cowardice and the efforts a boy goes to redeem himself by learning the sport of boxing.

Rilla of Ingleside (1921) by Lucy Maud Montgomery, the penultimate book in her Anne of Green Gables series, sees Anne Shirley's son, Walter Blythe, enlist in the First World War after receiving a white feather in the mail; he subsequently dies in battle.

The Man Who Stayed at Home, a 1914 play by J. E. Harold Terry and Lechmere Worrall, was renamed The White Feather when staged in North America. The title character is a British secret agent who is falsely perceived to be a coward for his refusal to enlist as a soldier.

In The Camels are Coming (1932), the first collection of Biggles stories, Biggles is handed a white feather by a young woman while on leave in civilian clothes, who is later taken aback to find that he is one of the Royal Flying Corps' leading pilots.

In Pat Barker's 1991 novel Regeneration, the character Burns is given two white feathers during his home leave from Craiglockhart War Hospital.

In the 1997 book Jingo (novel), citizens of Ankh-Morpork are handed white feathers for not enlisting to fight in the impending war against Klatch.

In the children's novel Birds of a Feather (2004) by Jacqueline Winspear, four young girls take it upon themselves to hand out feathers to young men not in uniform in an effort to shame them into enlisting on Britain's side in The Great War.

In the 2015 graphic novel Suffrajitsu: Mrs. Pankhurst's Amazons, Christabel Pankhurst is depicted encouraging women to hand white feathers to every young man they see out of uniform.  Persephone Wright, the protagonist of the story and heretofore a staunch supporter of Pankhurst's Votes for Women campaigns, rejects the idea on ethical grounds, saying "a man who's been shamed into service isn't a volunteer at all".

Music
The Order of the White Feather was the inspiration for the Weddings Parties Anything song "Scorn of the Women", which concerns a man who is deemed medically unfit for service when he attempts to enlist, and is unjustly accused of cowardice.

In 1983, new wave band Kajagoogoo released their debut album called White Feathers, whose opener was the title track, a light-hearted allegory for weak people, whereas the final track, Frayo, had a political flavour, referencing cowardice as the cause for an unchanging war-torn world.

In 1985, progressive rock band Marillion released an anti-war song called "White Feather" as the ending track to their album Misplaced Childhood.

In 2009, "White Feather" was released as the third single from the Wolfmother album entitled Cosmic Egg.

Film and television
The novel The Four Feathers has been the basis of at least seven feature films, the most recent being The Four Feathers (2002), starring Heath Ledger.  It was also parodied in the Dad's Army episode "The Two and a Half Feathers".

In the 1980 BBC TV series To Serve Them All My Days, David Powlett-Jones, a shell-shocked Tommy, takes a position in a boys' school.  Suspecting that fellow teacher Carter may be avoiding war duty, he muses, "I'd give a good deal to know whether he's really got a gammy knee", to which an acerbic colleague responds, "I suppose we couldn't get some chubby cherub to give him the white feather" as a means of accusing the suspected malingerer.

The 2000 Canadian miniseries, Anne of Green Gables: The Continuing Story, includes a scene in which Anne Shirley's fiancé, Gilbert Blythe, receives a white feather from a young woman, despite the fact he is a medical doctor and therefore one who provides an essential service at home. He eventually does enlist, and much of the plot deals with Anne searching for him when he's declared missing in action. As noted above, in the original novels, it is Anne and Gilbert's son, Walter, who enlists after receiving a feather.

In the short-lived 2007 British period drama Lilies, the brother of the protagonists is discharged from the military during World War I after his boat sinks and he is one of a handful of shell-shocked survivors. Billy gets sent and given numerous white feathers for his perceived cowardice, and begins to hallucinate them choking him. This is a recurring theme throughout the series.

In the 2010 Australian film Beneath Hill 60 about real-life soldier Oliver Woodward, Woodward, before enlisting, receives several feathers to which he jokingly states, "Just a few more feathers, and I'll have a whole chicken."

In the first episode of the second season of Downton Abbey, a pair of young women interrupt a benefit concert to hand out white feathers to the men who have not enlisted, before being ordered out by an angry Earl of Grantham.

In the 2021 film The King's Man, Conrad is given a white feather to shame him into enlisting in the British Army.

Comics
DC Comics' spoof superhero team the Inferior Five includes a cowardly archer named White Feather. He was intended as a reference to DC Comics' more heroic character Green Arrow and similar "super archer" characters.

Notes

External links
Order of the White Feather
Peace Pledge Union
The Order of the White Feather.

Symbols
Feather, white
Men in history
Propaganda

White feather


An Arundinella hookeri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni William Munro ngan Yi Li Keng. An Arundinella hookeri in nahilalakip ha genus nga Arundinella, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Arundinella

Arundinella hookeri


Bob Hope (fæddur Leslie Townes Hope þann 29. maí 1903, lést 27. júlí 2003) var bresk-bandarískur uppistandari, leikari, söngvari, dansari, íþróttamaður, og höfundur. Ferill hans stóð yfir í meira en 80 ár og var hann í meira en 70 kvikmyndum þar af 54 með honum í aðalhlutverki. Hann lauk ferli sínum árið 1997 og lést svo hundrað ára gamall að heimili sínu í Toluca Lake hverfinu í Los Angeles.

Fólk fætt árið 1903
Fólk dáið árið 2003
Bandarískir dansarar
Bandarískir leikarar
Bandarískir rithöfundar
Bandarískir söngvarar
Bandarískir uppistandarar
Breskir dansarar
Breskir rithöfundar
Breskir leikarar
Breskir söngvarar
Breskir uppistandarar

Bob Hope


Koji Miyoshi (født 26. marts 1997) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Kawasaki Frontale og Hokkaido Consadole Sapporo.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Koji Miyoshi


Die Exchange Chambers sind ein historisches Bauwerk in der Tyne Street 13 im viktorianischen Stadtkern der neuseeländischen Stadt Oamaru in der Region .

Es wurde 1875 nach Entwürfen der Architekten Forrester & Lemon im historischen Stadtkern Oamarus für 1100 Pfund als Bürogebäude für den Unternehmer George Sumpter gebaut, ein Jahr später wurde auf der Rückseite ein Getreidelager angefügt.

Am 2. Juli 1982 wurde das Gebäude vom New Zealand Historic Places Trust unter der Nummer 2267 als Denkmal der Kategorie 2 (Historic Place Category II) eingestuft.

1989 kam das Bauwerk in das Eigentum des Oamaru Whitestone Civic Trust, einer Organisation, die sich dem Erhalt und der wirtschaftlichen Nutzung des viktorianischen Erbes von Oamaru widmet. Diese restaurierten 2001 die Fassade, Treppenhaus und Büros im Obergeschoss wurden wiederhergestellt.

Das Bauwerk ist Teil des ebenfalls unter Schutz stehenden Ensembles Harbour/Tyne Street Historic Area. Das Nachbargebäude Darling McDavell Limited, Stock and Station Agents steht ebenfalls als Baudenkmal unter Schutz.

Einzelnachweise

Historic Place der Kategorie II
Bürogebäude in Oamaru
Erbaut in den 1870er Jahren
Baudenkmal in Oamaru

Exchange Chambers


Interfaces Ficticias Simuladas de Código Lyoko, más conocido como IFSCL y anteriormente como Interfaz Flash/Ficticia del Superordenador de Code Lyoko, es una interfaz descargable que recrea el mundo de Code Lyoko desde la perspectiva de Jeremie Belpois. Actualmente se encuentra disponible la versión 3.8.X en español.

Características
La IFSCL se caracteriza por su interfaz, muy parecida a la que se ve en la serie de animación Code Lyoko. Utilizaba comandos tales como "procesoX(comando_para_tal_proceso)" hasta la versión 2.6.2. A partir de esta versión, utiliza comandos más cómodos y sencillos de utilizar como "proceso" simplemente, y una vez abierto el proceso "subcomando", "parámetro.subcomando", "subcomando.parámetro1.parámetro2", por ejemplo. Tiene un estilo de lucha de clickado estilo aventura gráfica. Ha ido evolucionando por versiones.

Versiones
La primera versión de la IFSCL salió como Alpha el 13 de abril del 2010. A partir de ahí salieron las versiones:
 Alpha (13 de abril del 2010) Nace la Interfaz Flash del Superordenador de Code Lyoko.
 1.0.0 (18 de abril del 2010)
 1.2.0 (Número anunciado para la versión 1.0.0)
 1.2.5 (19 de abril del 2010)
 1.2.6 y 1.2.9 (Versiones que substituyeron rápidamente a la 1.2.5)
 1.3.0 (23 de abril del 2010)
 1.3.4 (6 de mayo del 2010)
 1.3.5 (Número anunciado para la versión 1.3.4)
 1.3.9 (2 de julio del 2010)
 1.4.0 (Número anunciado para la versión 1.3.9)
 1.5.0 (13 de noviembre del 2010)
 1.5.2 (22 de diciembre del 2010)
 1.5.7 (24 de enero del 2011)
 1.6.1 (25 de febrero del 2011)
 1.6.4 (13 de abril del 2011) Primer aniversario de la Interfaz Flash del Superordenador de Code Lyoko.
 1.8.0 (15 de julio del 2011)
 1.8.1 (14 de septiembre del 2011)
 1.8.8 (25 de diciembre del 2011)
 1.9.0 (5 de enero del 2012)
 2.0.0 (13 de abril del 2012) Segundo aniversario de la Interfaz Flash del Superordenador de Code Lyoko.
 2.0.5 (20 de septiembre del 2012)
 2.1.5 (24 de febrero del 2013)
 2.2.6 (13 de abril del 2013) Tercer aniversario de la Interfaz Flash del Superordenador de Code Lyoko.
 2.2.9 (20 de abril del 2013)
 2.4.2 (1 de junio del 2013)
 2.4.8 (30 de junio del 2013)
 2.6.2 (8 de agosto del 2014) 1ª versión posterior al cuarto aniversario de la Interfaz Flash del Superordenador de Code Lyoko.
 3.0.0.c (9 de agosto del 2015) 1ª versión posterior al quinto aniversario de la Interfaz Ficticia del Superordenador de Code Lyoko.
 3.0.1 (16 de septiembre del 2015)
 3.1.3 (23 de diciembre del 2015)
 3.1.3.c (18 de enero del 2016) Correctora de la versión 3.1.3.
 3.2.3 (28 de mayo del 2016) 1ª versión posterior al sexto aniversario de la Interfaz Ficticia del Superordenador de Code Lyoko.

 3.2.3.b (3 de junio del 2016) Correctora de la versión 3.2.3.
 3.2.3.b2 (10 de junio del 2016) Correctora de la versión 3.2.3.b.
 3.2.3.b3 (11 de junio del 2016) Correctora de la versión 3.2.3.b2.
 3.2.3.b4 (12 de junio del 2016) Correctora de la versión 3.2.3.b3
 3.2.3.c (12 de junio del 2016) Correctora de la versión 3.2.3.b4.
 3.3.0.d (20 de diciembre del 2016)
 3.4.0 (19 de julio del 2017)
 3.4.2 (1 de septiembre del 2017)
3.5.0 (8 de diciembre del 2017)
3.6.X (Varias versiones desde el 29 de abril del 2018 hasta el 24 de enero del 2019)  A partir de esta versión, se cambian las aplicaciones individuales por una que va actualizando la versión del juego
 3.8.X (3 de febrero del 2019)

La versión 3.8.X es la más avanzada por el momento, con grandes implementaciones como el Skidbladnir, el Mar Digital o las Replikas. A continuación se está trabajando en pequeñas adiciones a la última versión y la versión 4.0.X que incluirá como novedades mayores como la inclusión del primer capítulo del modo historia. Además, el creador del juego ya ha comenzado a preparar la implementación de ciertos aspectos de versiones futuras como una misteriosa vuelta al pasado azul de la que no ha dado más información que la que se pudo visualizar en el tráiler de la versión 3.5.0.

Además desde la versión 2.0.5, el creador incluye un programa secreto llamado "Immu's room", el cual se activa con un código especial y secreto que el creador revela poco antes del lanzamiento de la siguiente versión. En este programa podemos ver imágenes gráficas sobre la siguiente versión.

Motores de programación
 La IFSCL funcionaba en Adobe Flash Player desde la versión ALPHA hasta la 1.3.9.
 La IFSCL funcionaba en Adobe Air desde la versión 1.5.0 hasta la versión 2.4.8 y por lo tanto necesitaba que este programa estuviera instalado en el ordenador del jugador para funcionar.
 La IFSCL funcionaba en Unity por la emulación desde Adobe Flash Player vía Autodesk Scaleform en la versión 2.6.2.
 Y finalmente, la IFSCL funciona en Unity al 100% desde la versión 3.0.0.c, aunque ahora la sigla "F" no se refiere a "Flash", puesto que Unity no funciona en Flash. Desde la IFSCL 3.0.0c en adelante la "F" será "Ficticia", lo que deja el nombre completo en "Interfaz Ficticia del Superordenador de Code Lyoko".
 La planificación de IFSCL es acabar el juego en Unity.
 El readme se creaba hasta la versión 3.0.0.c con Adobe Acrobat y por lo tanto necesitaba que este programa o su equivalente gratuito Adobe Reader estuvieran instalados en el ordenador del jugador para poder visualizar este documento de ayuda. Sin embargo, a partir de la versión 3.0.1, el readme se encuentra integrado en el juego y no hace falta ningún programa externo para abrirlo. Por lo tanto a partir de la versión 3.0.1 el juego es al 100% independiente, lo que significa que con realizar la instalación del juego en sí se pueden acceder a todas las funciones del mismo.

Enlaces externos
 Página oficial de la IFSCL en CodeLyoko.fr en inglés (versión francesa disponible aquí)
 Página de descarga del juego en CodeLyoko.fr en inglés (versión francesa disponible aquí)
 Página oficial del creador
 Página de Facebook de la IFSCL con las últimas novedades
 Archivo con los progresos totalmente actualizados de IFSCL y la planificación de las versiones futuras: "Progression Log"
 Página de la IFSCL en el wiki de Código Lyoko de Wikia

Code Lyoko


An Vanilla roscheri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Vanilla roscheri in nahilalakip ha genus nga Vanilla, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Vanilla

Vanilla roscheri


An Carex dissitispicula in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jisaburo Ohwi. An Carex dissitispicula in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex dissitispicula


Olivier Schmitthaeusler MEP (Estrasburgo, França, 26 de junho de 1970) é um ministro católico romano e vigário apostólico de Phnom-Penh.

Olivier Schmitthaeusler entrou no seminário de Estrasburgo em 1989, depois de se formar em ciências naturais pela Universidade de Estrasburgo. De 1991 a 1994 foi professor de francês na Sapientia Catholic University em Osaka, Japão. Em 1996 concluiu o mestrado em teologia fundamental. Em 1997/98 concluiu o MAS e obteve o doutoramento. Em 1997 ingressou na Congregação Missionária de Paris (Société des Missions Etrangères de Paris MEP) e foi ordenado diácono em 1997. Ele estudou estudos bíblicos no Institut Catholique de Paris (Bacharelado 1998). Olivier Schmitthaeusler foi ordenado sacerdote em 28 de junho de 1998. Ele aprendeu a língua cambojana de 1998 a 2001 e foi pastor em Kampot de 2002 a 2006. De 2003 a 2005 ele ensinou história da igreja no seminário em Phnom-Penh. Em 2003 fundou um jardim de infância e escola "St. Complexo Escolar Francis Takeo"; Em 2006 fundou o "Centro João Paulo II para a Vida", que atende principalmente famílias com casos de AIDS.

Papa Bento XVI nomeou-o em 24 de dezembro de 2009 Bispo Titular de Catabum Castra e nomeou-o Vigário Apostólico Coadjutor de Phnom-Penh no Camboja. Émile Destombes MEP, Vigário Apostólico de Phnom-Penh, concedeu a ordenação episcopal em 20 de março de 2010; Os co-consagradores foram o Arcebispo Salvatore Pennacchio, Núncio no Camboja, e o Bispo Auxiliar de Estrasburgo, Christian Kratz. Ele também é Vigário Geral em Phnom Penh e Secretário da Conferência Episcopal do Camboja. Em 2009 fundou o "Instituto Superior de São Paulo - Computadores e Agricultura" na província de Takeo.

Em 1º de outubro de 2010, o Papa Bento XVI o nomeou oficialmente o sucessor de Émile Destombes e, portanto, Vigário Apostólico do Vicariato Apostólico de Phnom-Penh.

Ver também

Religiosos da França
Bispos católicos do Camboja

Olivier Michel Marie Schmitthaeusler


HQ may refer to:
 Headquarters
 High quality (disambiguation)

Games
 HQ (video game), a live trivia game app
 HeroQuest (role-playing game)
 Chase H.Q., an arcade racing game

Businesses and utilities
 HQ an imprint of HarperCollins
 HQ Bank, a Swedish investment bank
 Home Quarters Warehouse, a defunct retail chain
 Harmony Airways' IATA airline designator
 Thomas Cook Airlines Belgium's defunct IATA airline code

Other uses
 HQ (album), a 1975 album by Roy Harper
 HAVE QUICK, a frequency-hopping system used to protect military UHF radio traffic
 Geely HQ (Haoqing), a car model
 Holden HQ, a range of car models
 Twickenham Stadium or HQ, a rugby union stadium in London, England
 Howland Island's FIPS PUB 10-4 territory code

HQ


Emin İgüs (20 Ağustos 1956, İstanbul) Türk müzisyendir. Ezginin Günlüğü grubunun kurucularındandır.

Opera eğitimi almış, Ruhi Su'nun yönettiği Dostlar Korosu'nda Ruhi Su, Sümeyra Çakır gibi müzisyenlerle birlikte çalışmıştır. Kurulduğu dönemde Ruhi Su Kültür ve Sanat Vakfı'nın yönetiminde yer almış ve Dostlar Korosu'nu devam ettirmiştir. Ezginin Günlüğü'nün kurucularından olup, bu grubun en önemli albümleri arasında sayılan Seni Düşünmek, Sabah Türküsü, Alagözlü Yar, Bahçedeki Sandal ve Ölüdeniz adlı albümlerde vokalist ve besteci olarak yer almıştır. 1990'da gruptan ayrıldıktan sonra çalışmalarını solo olarak yürütmüş, değişik topluluklarla yurt içinde ve dışında birçok konser vermiş, festivallere katılmıştır. 2002 yılında Bu Dünya Bir Pencere adlı bir albüm çıkarmıştır. 2003 yılında Bizim Ninniler adlı albümün müzik yönetmenliğini yapmıştır. Çeşitli albümnlerde yönetmenlik ve danışmanlık yapmış, film müzikleri bestelemiştir. Berrak sesi ve türküleri özgün yorumuyla dinleyenlerin hayranlığını kazanmıştır. Çalışmalarını Nâzım Hikmet Kültür Merkezi ve Nâzım Hikmet Akademisi bünyesinde sürdürmektedir. Halen çalışmalarına devam eden Nâzım Kumpanya'nın kurucularındandır. Sanatçı aynı zamanda toplumcu duyarlılığıyla, siyasi duruşuyla da dikkat çekmektedir. 2014-2016 yılları arasında Ruhi Su Dostlar Korosu sanat danışmanlığı yaptı. Ruhi Su Dostlar Korosu ile en son 19 Şubat 2022 tarihinde Bodrum konserinde sahne almıştır. Koronun, Ruhi Su'dan sonra gençler tarafından yoluna devam etmesi için en yüksek emeği vermiş, sanat insanlarının başında yer alır.  Datça'da yaşamaktadır.

Yaşayan insanlar
1956 doğumlular
İstanbul doğumlu müzisyenler
20. yüzyıl Türk müzisyenleri
21. yüzyıl Türk müzisyenleri
Ezginin Günlüğü üyeleri

Emin İgüs


RTS Deux ist der zweite Fernsehsender des Rundfunks der französischsprachigen Schweiz (Radio Télévision Suisse).

Geschichte
Der Sender startete am 1. September 1997 als zweiter Fernsehsender der französischsprachigen Schweiz.

Am 29. Februar 2012 wurde im Zuge der Neuordnung der französischsprachigen Fernseh- und Radioprogramme des SRG SSR TSR 2 in RTS Deux umbenannt.

Logos

Interaktives Fernsehen
Per 5. März 2013 startet die SRG SSR den Testbetrieb von HbbTV in der Schweiz auf den TV-Sendern RTS Un HD und RTSdeux HD unter dem Namen RTS+. Die Lösung wurde von der Swiss TXT entwickelt. Das Angebot enthält neben Nachrichten wie sie vom Teletext her bekannt sind auch noch eine Video-on-Demand-Komponente.

Einzelnachweise

Fernsehsender (Schweiz)
SRG SSR
Vollprogramm (Fernsehen)
Öffentlich-rechtlicher Fernsehsender
Französischsprachiger Fernsehsender
Romandie
Sendestart 1997

RTS Deux


210230 Linyuanpei este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
210230 Linyuanpei este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la XuYi în cadrul programului PMO NEO Survey. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,46 ua, o excentricitate de 0,10 și o înclinație de 5,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 210001-211000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2007
Centura de asteroizi

210230 Linyuanpei


Anne-Karine Strøm (* 15. Oktober 1951 in Oslo) ist eine norwegische Sängerin und Teilnehmerin mehrerer Eurovision Song Contests. Sie ist die Mutter des Komponisten Marcus Paus.

Melodi Grand Prix
Anne-Karine Strøm nahm insgesamt sechsmal an der norwegischen Vorentscheidung Melodi Grand Prix teil:
 1971: "Hør litt på meg" – 10. Platz
 1972: "Håp" – 4. Platz
 1973: "Å for et spill" (als Mitglied der Bendik Singers) – 1. Platz
 1974: "Hvor er du" – 1. Platz
 1975: "1+1=2" – 4. Platz
 1976: "Mata Hari" – 1. Platz

Eurovision Song Contests
Da die Gruppe Bendik Singers die Vorauswahl gewannen, durften diese Norwegen beim Eurovision Song Contest 1973 in Luxemburg vertreten. Ihr mehrsprachiger Swingtitel It´s Just a Game erhielt Platz 7. Ein Jahr später gewann Anne-Karine Strøm alleine die Vorauswahl. Ihr Discosong The First Day of Love landete beim Eurovision Song Contest 1974 in Brighton auf dem letzten Platz. Auch 1976 durfte sie zum Eurovision Song Contest 1976, diesmal nach Den Haag reisen. Dort musste sie sich abermals mit dem letzten Platz zufriedengeben. Ihr Discotitel Mata Hari erhielt lediglich sieben Punkte.

Diskografie (Alben)

 1971: Drømmebilde
 1975: Anne-Karine
 1978: Album
 1982: Casablancas døtre
 1986: Landet utenfor

Weblinks

Einzelnachweise

Interpret eines norwegischen Beitrags beim Eurovision Song Contest
Teilnehmer am Melodi Grand Prix
Sänger
Musiker (Norwegen)
⚭AnneKarine
Norweger
Geboren 1951
Frau
Marcus Paus

Anne-Karine Strøm


A Marinha da Namíbia é o ramo de guerra marítima da Namíbia.

História
O desenvolvimento da marinha da Namíbia tem sido lento, e a força só foi formalmente estabelecida em 11 de setembro de 1998 como uma ala marítima e em 2004 como uma marinha de pleno direito, quatorze anos após a independência. A extensa colaboração brasileira ajudou no desenvolvimento da Marinha da Namíbia. Inicialmente um grupo de quatro aprendizes foi enviado para a Academia Naval no Brasil que foi complementado por dez oficiais do Exército da Namíbia que seriam o núcleo central foram enviados ao Brasil em agosto de 1995 após Walvis Bay ter sido integrado à Namíbia em 1994. Este grupo liderada por Phestus Sacharia era composta por oficiais como Pedro Vilho , Sinsy Nghipandua ,Alweendo Amungulu e Petrus Tjandja, seriam os futuros funcionários da Sede e capitães de navios.  Mais tarde, 15 marinheiros também foram enviados ao Brasil para seus estudos. Eles completaram seus estudos em 1998 no Centro de Instrução Admiral Wandenkolk no Rio de Janeiro , Brasil .  Em 1996 a segunda turma de seis alunos todos os membros do público também foram enviados ao Brasil para estudos. A sede da ala marítima foi estabelecida em 1998, enquanto em 2000 começou a construção da base da Marinha em Walvis Bay .

Composta por aproximadamente 1200 pessoas, a Marinha desdobra um pequeno número de navios de patrulha levemente armados. O primeiro comandante da ala marítima foi o capitão Phestus Sacharia. O primeiro navio a entrar em serviço foi o barco-patrulha doado Oryx em 2002.  Brasil e Namíbia assinaram um acordo em 2004 para a entrega de um barco-patrulha e dois barcos-patrulha menores. O recém-construído barco patrulha de 200 toneladas NS Brendan Simbwaye , construído no estaleiro brasileiro INACE , foi comissionado em 19 de janeiro de 2009.

Um programa de cooperação permanente permite que marinheiros e oficiais da marinha namibianos sejam treinados pela Marinha do Brasil ; em 2009, 466 marinheiros haviam sido treinados. O Brasil também prestou assistência na elaboração de uma carta náutica de aproximação a Walvis Bay e consultoria no mapeamento dos limites externos da plataforma continental .  A Marinha do Brasil também treinou o Corpo de Fuzileiros Navais da Namíbia .

Forças armadas da Namíbia

Marinha da Namíbia


Die Seekiste (auch Schiffskiste oder Matrosenkiste, englisch: sea locker; locker seat; seaman's chest; niederländisch: zeekist) war eine früher an Stelle eines Koffers oder eines ähnlichen Transport- und Aufbewahrungsutensils übliche hölzerne Kiste für das persönliche Eigentum des Seemanns.

Bezeichnungen
Röding nennt am Ende des 18. Jahrhunderts für dieses Möbel verschiedene Bezeichnungen in der englischen Sprache: "sea chest", "sea locker", "locker seat" oder "sailors chest". Es ist eine Spezialisierung von engl. "chest" für Kiste. Dieses wiederum erklärt Röding unter dem Stichpunkt "locker" als: "Eine gegen die innere Seite des Schiffs genagelte Back oder Korb, zu verschiedenem Gebrauch." Daraus erklären sich dann "locker seat" für Sitzkiste und "sea locker" für Seekiste. Damit sind in der englischen Sprache die einzelnen Verwendungsmöglichkeiten der Seekiste genannt. Einmal die Sitzgelegenheit und zum anderen die Möglichkeit des Abschließens und des Schutzes vor unerwünschtem Zugriff. Laien verwenden auch die Bezeichnung Seemannskiste.

Verwendung
Sie diente im Logis, dem Wohnraum der Schiffsmannschaft, als Sitzbank und als Behältnis für persönliche Dinge des Seemanns. Zur Verzierung und als persönliche Note wurde die Seekiste meist durch Bemalung, seltener durch Schnitzereien und Brandmalereien, verziert. Die Größe und Proportionen der Kiste variieren nicht sonderlich, da überall beengte Raumverhältnisse an Bord herrschten. Allerdings gibt es Unterschiede zwischen der Seekiste etwa eines Kapitäns und der eines gewöhnlichen Seemanns. Meist sind zwei parallele Kanteln, ähnlich wie Kufen, unter dem Boden montiert, damit dieser beim Rutschen nicht beschädigt wird und man noch etwas Höhe gegenüber der Feuchtigkeit auf dem Deck oder Untergrund (zum Beispiel in der Bilge) erhält. Selten sind die Seiten senkrecht, eher etwas nach oben innen geneigt. Dadurch wird der Schwerpunkt gesenkt und die Kiste läuft weniger Gefahr umzukippen. Der Deckel ragt über die Wände hinaus und ist als Sitzgelegenheit gearbeitet. Stets ist ein Schloss vorhanden, ebenso mindestens zwei Griffe an den beiden kurzen Seiten. Zumeist sind diese aus Tauwerk, oft als Fancywork gearbeitet.

Über den Inhalt von Seekisten ist wenig bekannt. Lediglich in Robert Louis Stevensons Die Schatzinsel wird der Inhalt einer Seekiste beim Plündern beschrieben. Zumindest ein kleines eingelegtes Fach für kleinere Gegenstände ist vorhanden. Oft findet man es auf der rechten Seite, es sind aber auch Exemplare bekannt, die dieses Fach über die ganze Länge haben.

Für die Kaiserliche Marine wurden Seekisten in einheitlicher Größe und Ausstattung angefertigt; sie dienten vor allem den Offizieren zum Transport von Geräten und persönlichen Gegenstände. Für die Mannschaftsdienstgrade gibt es den Seesack, der bis heute in Gebrauch ist.

Trivia
Der Begriff wird wiederholt als Schlagwort in der Vermarktung verwendet. Beispiele:
 Peter-Michael Luserke: Dreizehn Geschichten aus der Seekiste. Salobreña 2004. ISBN 84-96083-34-9. (für maritime Erzählungen aus dem persönlichen Bereich)
 Die Seekiste, das Journal der Schiffahrt erschienen bei Koehler in Herford von 1949 bis 1969 (für eine Zeitschrift mit betont informeller Absicht ohne wissenschaftlichen Hintergrund)

Literatur
 Konrad Reich, Martin Pagel: Himmelsbesen über weißen Hunden. Seemannssprache in Wort und Bild. transpress VEB Verlag für Verkehrswesen, Berlin 1981.
 Peter Barrot: Seekisten. Vielzweckmöbel der Seeleute. Ein Beitrag zur Sozialgeschichte der Seefahrt. Bremen 2011, ISBN 978-3-89757-483-0.

Weblinks

 Artikel Seekiste auf der Homepage der Gesellschaft für Schleswig-Holsteinische Geschichte

Einzelnachweise

Möbelstück
Transportbehälter
Maritime Kultur
Geschichte der Seefahrt
Holzbehälter

Seekiste


Le moteur V-2 connu également sous le code « В-2 » est un moteur à explosion, à quatre temps, à allumage par compression, conçu et fabriqué par l'usine Malichev durant les années 30 en vue d'être utilisé par les futurs blindés de l'armée soviétique.

Histoire
Le moteur V-2 tient ses origines du moteur BD-2, un V12 Diesel de  dont le développement commença au début de 1935 sur base du moteur d'avion à essence Mikouline M-17, une version produite sous licence du moteur BMW VI. Le BD-2 fut testé sur un char léger BT-5 entre 1936 et 1938 et il fut standardisé en septembre 1939 sous l'appellation de V-2.
Il commença à être produit en grande série l'année suivante, lorsqu'il fut monté dans les chars T-34 et KV-1.
Son développement continua durant la seconde moitié du  et au début du  son bloc moteur sert encore de base au développement de moteurs servant dans différents blindés russes.

Variantes

 V-2 : , moteur produit initialement en 1938 pour le char léger BT-7M.
 V-2-34 : , V-2 modifié et utilisé par le T-34, le SU-85 et le SU-100.
 V-2K : , 1939, le gain de puissance est obtenu grâce à une injection à haute pression et un régime plus élevé (2000 tr/min). Utilisé par les KV-1 et KV-2.
 V-2V : , 1940, moteur détaré en puissance, utilisé par les tracteurs d'artillerie Voroshilovets.
 V-2-10 : , 1943, appelé également V-2IS, il possède des cylindres et des culasses renforcés, une pompe à carburant améliorée, un radiateur plus grand, un refroidisseur d'huile redimensionné et un support de fixation modifié. Il a été utilisé par les chars lourds IS-2 ainsi que par les canons d'assaut ISU-122 et ISU-152.
 V-2SN : , V-2 équipé d'une suralimentation fonctionnant à l'aide d'un compresseur mécanique prélevé sur un moteur d'aviation Mikouline AM-38. Il fut remplacé durant les essais du KV-220 par le moteur V-5 en raison de sa consommation démesurée d'huile.
 V-4 : moteur à six cylindres en ligne créé en utilisant une rangée de cylindres du V-2 pour le char léger T-50.

Développements ultérieurs

Années 40

 V-5 : , 1941, testé sur le prototype de char lourd KV-220 (Objet 220), il est équipé d'une suralimentation fonctionnant à l'aide d'un turbocompresseur.
 V-11 :  à 2200 tr/min, 1945, utilisé par le char lourd IS-3.
 V-44 : , 1944, appelé également V-2-44, il s'agit d'un développement ultérieur du moteur V-11, il a la particularité d'être moins haut que les moteurs V-2 et est utilisé par le char moyen T-44.
 V-54 : , utilisé par le char moyen T-54.
 V-12 :  à 2100 tr/min, 1946, modèle suralimenté utilisé par le char lourd IS-4.
 V-12U : , utilisé par le prototype de char lourd IS-6
 V-12M : version améliorée du V-12 utilisée par le char lourd IS-4M.
 V-16F : version modernisée du V-2 conçue par l'usine n° 77 en 1944. Envisagé pour le concept de char lourd Objet 257, le V-16F s'avère peu fiable, aussi bien à 520 ch qu'à 600 ch, le développement de ce moteur est arrêté au début de l'année 1946.
 V-105 : 400 ch à 2000 tr/min, 1946-1948, également appelé V-54-105 ou A-105. Il était installé sur les blindés SU-100P et sur les véhicules utilisant le même châssis.

Années 50

 V-12-5 : , équipé d'une suralimentation fonctionnant à l'aide d'un compresseur mécanique AM42-K entraîné par le vilebrequin du moteur. Il utilise un système de refroidissement par éjecteurs, utilisant la vitesse de sortie des gaz d'échappement pour créer une différence de pression. Utilisé par le char lourd T-10.
 V-12-5B : V-12-5 équipé d'un alternateur G-5 d'une puissance de . Utilisé par le T-10B.
 V-12-6B : , il possède des chemises de refroidissement pour le système de pré-chauffage du carter. Le turbocompresseur est remplacé par un modèle UNA-6 plus puissant. Utilisé par le char lourd T-10M.
 V-12-6V : , possède un nouvel alternateur G-6.5 d'une puissance de . Utilisé par le T-10B utilisé par le char lourd T-10M.
 V-12-7 : 1000 ch, il possède un compresseur de suralimentation N-46-6. Utilisé temporairement par l'Objet 770 et par l'Objet 282.
 V-34M-11 : 500 ch à 1800 tr/min, il était installé sur les chars T-34 reconstruits au cours de la décennie.
 V-36 : version plus puissante () du moteur V-54 prévue pour le prototype de char Objet 140.
 V-54K-IS : 1954, version modifiée du moteur V-54 utilisée sur les IS-2M et IS-3M revalorisés.
 V-54K-IST : version modifiée du moteur V-54 adaptée au char de dépannage BTT-1.
 V-55 : , il dispose d'une injection améliorée, un taux de compression de 15,5:1 et un nouveau filtre à air VTI-4. Utilisé par le char moyen T-55.

Années 60

 V-55V : , identique au V-55 à l'exception de son alternateur G-6.5 d'une puissance de  utilisé par le char de combat T-62.
 V-26 : , utilisé par le prototype Objet 167.
 V-35 : , version plus puissante du V-26, envisagé l'Objet 167M resté au stade de concept.

Années 70

 V-46 : , dérivé du V-26 mais à injection directe, la suralimentation est mécanique, un compresseur centrifuge étant entraîné par le vilebrequin du moteur. Utilisé par le T-72 Ural.
 V-46F : moteur testé sur le prototype Objet 172-2M "Buyvol", un prototype de T-72 amélioré.
 V-46-6 : , identique au V-46-6 à l'exception de l'agencement différent de son système de lubrification ainsi que de son circuit de refroidissement. Utilisé par le T-72A.
 V-46-5M : version détarée () du V-46-6, il possède un arbre de transmission, une prise d'air et un système d'échappement différent. Le T-62M1 n'ayant pas un compartiment moteur assez large pour accueillir un compresseur axial, ce dernier fut déplacé dans un boîtier blindé monté sur le déport de caisse au-dessus de la chenille droite.
 V-55U : , utilise un système d'injection directe. Utilisé par les T-55AM et T-62M revalorisés.
 V-60N : moteur de  testé sur l'Objet 172-2M Buyvol, un prototype de T-72 amélioré.
 V-67 : , V-46F amélioré, plus puissant grâce à un compresseur centrifuge modifié, testé sur l'Objet 172-2M Buyvol, un prototype de T-72 amélioré.

Années 80

 V-84 : , utilise suralimentation à impulsions ; le compresseur centrifuge est toujours entraîné mécaniquement par le vilebrequin mais reçoit également la pression nécessaire des gaz d'échappement.
 V-84MS :  identique au V-84 mais possédant un système de refroidissement des gaz d'échappement pour réduire sa signature infrarouge, le suffixe MS ; Modifitsirovannyy Sifon y faisant référence. Utilisé par le T-72B et le T-90.
 V-84A :  , 1988, moteur détaré en puissance, utilisé par le canon automoteur 2S19 Msta.

Années 90

Années 2000

 V-92S2 : , 2000, il possède désormais une suralimentation par turbocompresseur. Il est utilisé par le T-90S, le T-90A Vladimir, T-90SA ainsi que par le canon automoteur 2S35 Koalitsiya-SV.

Années 2010

 V-92S2F : , 2011, appelé initialement V-93, il possède de nouveaux turbos, l'échappement, le système de refroidissement et le circuit carburant sont revus. Le carter, le vilebrequin et l'ensemble bielles-pistons ayant dû être renforcés, le moteur est 30 kg plus lourd que le V-92S2. Il est proposé sur le T-90MS et utilisé à partir de 2017 par le T-72B3M et le T-90M.

Notes et références

V-2

Moteur V-2


Thomas Adam "Tom" Brady (født 30. oktober 1963) er en amerikansk manusforfatter, filminstruktør og producer.

Karriere
Tom Brady voksede op i New Jersey. Han begyndte at skrive og spille skuespil i high school, hvilket gav ham et scholarship til Harvard College. På Harvard, medvirkede og instruerede Brady adskillige teater-produktioner og begyndte at skrive sine egne manuskripter. Som forfatter, gik Brady videre til at skrive og producere tv-afsnit af The Critic, The Simpsons, Home Improvement, Men Behaving Badly, Sports Night og Good Vibes. Han instruerede filmene The Animal, The Hot Chick, The Comebacks, og Bucky Larson: Born to Be a Star med Nick Swardson i hovedrollen.

Eksterne henvisninger

Filminstruktører fra USA

Tom Brady (filminstruktør)


Erik Herløw (født 5. januar 1913, død 28. januar 1991) var en dansk arkitekt og designer.

Han blev uddannet på Kunstakademiet i 1941 og åbnede i 1949 egen tegnestue. Han var medstifter af Selskabet for Industriel Formgivning i 1954 og blev i 1955 udnævnt til den første professor i industrielt design ved Kunstakademiet. Han modtog Eckersberg Medaillen i 1958.

Herløw har præget dansk brugskunst med en række formgivninger af bl.a. smykker, bestik, møbler m.v.

Herløws designs har været udstillet flere steder i verden, bl.a. på Museum of Modern Art i New York City.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Biografi  på Den Store Danske

Arkitekter fra Danmark
Modtagere af Eckersberg Medaillen
Designere fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Danskere i 1900-tallet
Kunstnere på finansloven (afdøde)
Personer fra Helsingør
Professorer fra Det Kongelige Danske Kunstakademi

Erik Herløw


ඔලිවියා ඩනම් යනු,  එක්සත් ජනපදයෙහි  ෆොක්ස් විකාශන සමාගමෙහි 2008 සිට  2013 දක්වා විකාශයවූ  ෆ්‍රින්ජ් නමැති විද්‍යා ප්‍රබන්ධ රූපවාහිනී කතාමාලාවෙහි හමුවන ප්‍රබන්ධාත්මක චරිතයකි. මෙම චරිතය නිර්මාණය කර අරත්තේ කතාමාලාවෙහි සම-නිර්මාතෘ ජේ. ජේ. ඒබ්‍රහම්ස් විසින් වන අතර, චරිතය නිරූපණය කර ඇත්තේ  ඇනා ටෝර්ව් නිළිය විසිනි.

ඔලිවියා ඩනම්


Louis-Ferdinand Ullstein (* 11. November 1863 in Berlin; † 19. März 1933 ebenda) war ein deutscher Verleger.

Leben und Wirken
Nach dem Tod seines Vaters, des Verlagsgründers Leopold Ullstein, trat Louis Ullstein 1899 an die Spitze des Ullstein Verlags. Sein älterer Bruder Hans Ullstein (1859–1935), der jüngere Bruder Franz Ullstein (1868–1945) und die Halbbrüder Rudolf Ullstein (1874–1964) und Hermann Ullstein (1875–1943) waren ebenfalls im Verlag aktiv. Während Louis zum Kaufmann ausgebildet worden war und für die Unternehmensstrategie verantwortlich zeichnete, hatten Hans und Franz Rechtswissenschaft studiert. Franz wurde auch als "Geist" des Verlages beschrieben. Hermann übernahm nach einer ungeliebten Ausbildung zum Kaufmann die Zeitschriften und die Verlagswerbung.

Louis Ullstein baute 1904 die "Berliner Zeitung" radikal zur "B.Z. am Mittag" um, was einen großen wirtschaftlichen Erfolg und eine Umwälzung der Berliner Presselandschaft bedeutete.

Er war mit Else Landsberger, der Schwester des Schriftstellers Artur Landsberger, verheiratet. Beide waren früh aus der jüdischen Gemeinde ausgetreten, ihr gemeinsamer Sohn Heinz Ullstein wurde christlich erzogen. Louis Ullstein errichtete sich und seiner Familie eine Villa in Berlin-Grunewald, Höhmannstraße 10. Sie dient heute dem britischen Botschafter als private Residenz. Die Grabstätte der Eheleute befindet sich auf dem Südwestkirchhof Stahnsdorf im Block Charlottenburg, Gartenblock I, Erbbegräbnis 16.

Literatur
 Georg Wenzel: Deutscher Wirtschaftsführer. Lebensgänge deutscher Wirtschaftspersönlichkeiten. Ein Nachschlagebuch über 13000 Wirtschaftspersönlichkeiten unserer Zeit. Hanseatische Verlagsanstalt, Hamburg/Berlin/Leipzig 1929, , Sp. 2321 f.
 Robert Volz: Reichshandbuch der deutschen Gesellschaft. Das Handbuch der Persönlichkeiten in Wort und Bild. Band 2: L–Z. Deutscher Wirtschaftsverlag, Berlin 1931, , S. 1932.
 Frieda Ries: Nachruf auf Louis-Ferdinand Ullstein. In: Ullstein-Berichte, 5. Jahrgang 1933, Ausgabe April.
 Heinz Ullstein: Spielplatz meines Lebens. Erinnerungen. Kindler, München 1961, S. 272–282.
 Peter Walther (Hrsg.): Musen und Grazien in der Mark. 750 Jahre Literatur in Brandenburg. Band 2: Ein historisches Schriftstellerlexikon. Lukas, Berlin 2002, ISBN 3-931836-69-X, S. 274.
 Ullstein, Louis, in: Joseph Walk (Hrsg.): Kurzbiographien zur Geschichte der Juden 1918–1945. München : Saur, 1988, ISBN 3-598-10477-4, S. 371

Weblinks
 Oliver Ohmann: Er servierte Berlin schon mittags die Welt B.Z., 10. November 2013

Einzelnachweise

Verleger (20. Jahrhundert)
Verleger (Berlin)
Deutscher
Geboren 1863
Gestorben 1933
Mann
Louis Ferdinand

Louis-Ferdinand Ullstein


T4 este numele unui tramvai produs de ČKD Tatra. Vehiculul este varianta mai îngustă a modelului Tatra T3. Un mare număr de vagoane a fost furnizat Republicii Democrate Germane, Uniunii Sovietice, României și fostei Iugoslavii sub denumirile de T4D, T4SU, T4R, respectiv T4YU. La origine, T4 a fost lansat în 1958 și, de atunci, a fost în mod continuu modernizat și copiat.

Tipuri

T4D

În R.D. Germană, cu acest tip de tramvai, care avea o capacitate de 26 de pasageri pe scaune și 88 în picioare, au fost înzestrate patru orașe, Dresda, Halle (Saale), Leipzig și Magdeburg. Între 1968 și 1986 a fost livrat un total de 1.766 vehicule. Remorcile seriei T4D au fost denumite B4D și aveau două locuri în plus în locul cabinei vatmanului. 789 de astfel de remorci au fost livrate celor patru orașe.

Datorită acestei configurații, a fost posibilă realizarea unor ansambluri cu mai multe vagoane. Acesta a fost numit "Großzug" (în ) și era alcătuit în mod obișnuit din două vagoane motoare și un vagon remorcă. După reunificare, Germania a început modernizarea tramvaielor T4D. Vehiculele modernizate au fost codificate T4D-C (în Halle), T4D-M (în Leipzig), T4D-MS sau T4D-MT (în Dresda). Majoritatea tramvaielor T4D nemodernizate au fost scoase din serviciu. În 2010, tramvaiele T4D nemodernizate erau folosite doar ca vehicule de serviciu, pentru reparații și întreținere. Magdeburg a donat câteva tramvaie orașelor românești Oradea și Cluj-Napoca. Vehicule de la Halle sunt folosite în prezent în Kaliningrad, Iași, Belgrad (un tramvai, cu numărul de garaj 1004), Sofia; vehicule din Leipzig și Dresda circulă în Phenian (Coreea de Nord) și Rostov-pe-Don (Rusia).

Deși erau încă funcționale, tramvaiele T4D au fost retrase din serviciu în Dresda în special din motive de accesibilitate, deoarece vagoanele cu podea joasă sunt acum obligatorii în cazul oricărei achiziții. Totuși, unele T4D încă mai rulează pe linii spre și dinspre Universitatea Tehnică din Dresda, precum și în perioada piețelor de Crăciun, pentru a spori frecvența tramvaielor. În Leipzig, numărul tramvaielor cu podea joasă a fost crescut prin folosirea remorcilor cu podea joasă.

Tramvaiul T4 se remarcă prin design-ul său distinct, care diferă de tramvaiele moderne, cu aspect de "cutie".

T4SU

În URSS, precum în Republica Democrată Germană, existau rețele de tramvai care nu permiteau o lățime a vehiculelor mai mare de 2,20 m. Deoarece aceasta era prea restrictivă pentru vechile tramvaie T3, modelul T4 a fost vândut Uniunii Sovietice sub denumirea de T4SU. Au fost livrate doar automotoare, fără un al doilea vagon tractat, iar cabina vatmanului era complet închisă.

T4R
Tramvaiele livrate României nu difereau din punct de vedere tehnic de cele livrate URSS. Deoarece vehiculele puteau fi folosite, datorită dimensiunilor reduse, pe toate rețelele românești, ele au fost utilizate mult mai frecvent față de T3. În prezent, tramvaiele T4 din toate orașele, cu excepția Bucureștiului, sunt într-o stare avansată de degradare, iar cea mai mare parte au fost retrase din serviciu.

Livrarea lor a început în 1973, pentru ITB, toate exemplarele intrând în circulație până la finalul anului 1975. În 1974 au fost introduse în Arad, iar în 1978, au intrat în circulație la Iași, Brăila și Galați. Importarea tramvaielor Tatra a fost oprită în 1981, din cauza datoriilor externe ale RSR, ducând astfel la utilizarea tramvaielor Timiș 2, deoarece erau de producție internă.

În 1998, RATB a început un proces de modernizare a vehiculelor T4R care includea realizarea unor tramvaie articulate cu șase osii din două tramvaie T4R. Noul model a fost denumit "Bucur 1". Proiectul a progresat foarte lent din cauza problemelor financiare, iar numărul tramvaielor realizate a fost de 11 din care 7 mai sunt operaținale, deși inițial s-a dorit convertirea tuturor celor 130 de exemplare T4 în 65 de tramvaie modernizate "Bucur". Vagoanele 3001-3003 au avut o caroserie aparte, iar vagoanale 3001 și 3002 permiteau circulația în direcții opuse. Vagonul 3003 are, însă, doar un post de manevră. Vagoanele 3004-3011 au a caroserie identică a vagoanelor V3A-CH-PPC. Producția lor a fost încetată în 2011.

Tramvaiele T4R din București sunt numerotate de la 3301 la 3431, dar au fost livrate doar 130 de bucăți. Tramvaiul cu numărul 3339 nu a fost niciodată livrat. Legende urbane spun că ČKD ar fi imprimat greșit numărul și că RATB ar fi semnat pentru un tramvai care în realitate ori nu a fost fabricat, ori a fost trimis în altă parte, ori a fost avariat înainte de livrare, apoi ČKD ar fi furnizat ultimul tramvai pentru București, numerotat 3431. Legendele sunt totuși false, deoarece documentele oficiale ale RATB menționează 130 de bucăți T4R primite de orașul București, și nu 131.

În 2019, tramvaiele T4R din București circulă în numere reduse, în mare parte pe liniile 11, 19 și 47. În septembrie 2017, acestea au fost retrase de pe linia 25, după ce un incendiu la vagonul-remorcă 3385 a dus la interzicerea circulației acestor vagoane cuplate împreună, circulând astăzi doar în formație solo. La Iași, Brăila, Galați și Arad, aceste vagoane nu mai circulă. Până la finalul anului 2019 se intenționa scoaterea definitivă din circulație a Tatrelor din București, primăria lansând licitația pentru achiziționarea unor tramvaie noi. În martie 2019, roțile vagonului 3381 s-au prăbușit pe linia 47, lucru ce a dus la retragerea permanentă a tramvaielor. Retragerea permanentă din circulație, însă, nu a fost posibilă, deoarece există o lipsă de tramvaie pe rețea, astfel, ele au fost reparate și au intrat înapoi în circulație câteva săptămâni mai târziu.

T4YU

Varianta iugoslavă a T4 a început să fie livrată în 1967. Cele două vagoane motoare cumpărate inițial de capitala Belgrad foloseau echipamentul electric al T4D. Un vagon a revenit după scurtă vreme la Praga și a fost folosit pentru excursii turistice. Celălalt a fost modificat, transformat în vagon remorcă și expediat la Halle (Saale). În 1972, 20 de T4 dotate cu echipament sovietic au fost livrate Belgradului, iar aceste vehicule au fost folosite în oraș până în 1991. Astăzi un singur tramvai din Halle se mai află în funcțiune.

Orașul croat Zagreb a cumpărat și el 95 de vehicule între anii 1976 și 1983, 60 din ele fiind încă în uz în ianuarie 2012. Tramvaiele din Zagreb sunt dotate cu un echipament electric similar cu cel al variantei est-germane.

Producție
Între 1967 și 1987 au fost produse 3.509 tramvaie și livrate următoarelor orașe:

Note

T4

Tatra T4


96P/Machholz 1, komet Jupiterove obitelji, objekt blizu Zemlji.
Smatra se da su izdanak ovog kometa Krachtova i Marsdenova skupina kometa "na Sunčevom rubu" (sunskirters).av|Kreutzova sustava]].

Izvori

Kometi

96P/Machholz


Glenea adelpha é uma espécie de besouro da família Cerambycidae. Foi descrito por James Thomson em 1858.

Referências

Adelpha
Coleópteros descritos em 1858

Glenea adelpha


Borislav Pekić (Podgorica, 4. veljače 1930. – London, 2. srpnja 1992.) bio je srpski književnik.

Životopis
Pekić je rođen u Podgorici, otac mu je bio visoki državni činovnik, tako da su se često selili, kao dijete Pekić je živio u Starom i Novom Bečeju, Mrkonjić Gradu, Kninu i Cetinju. Poslije rata dovršava gimnaziju u Beogradu, gdje ga zlokobne 1948. kad se Tito obračunavao sa Staljinom i staljinistima dohvaća nemilosrdni režim, jer je bio član ilegalne studentsko-gimnazijske organizacije "Savez demokratske omladine Jugoslavije". Pekić je osuđen po "Zakonu o krivičnim djelima protiv naroda i države", na prvostupanjskom sudu na 10 godina, a potom na Vrhovnom sudu NR Srbije kazna mu je povećana na 15 godina zatvora s prisilnim radom. Pomilovan je 29. studenog 1953. godine, na Dan republike.

Po izlasku iz zatvora studira u Beogradu eksperimentalnu psihologiju. Emigrirao je u London 1971. godine. Kad se SFRJ raspadala vratio se, 1989. godine je zajedno s dvanaest srbijanskih intelektualaca osnovao Demokratsku stranku, kojoj je 1990. godine postao potpredsjednik. Na izborima 1991. bio je kandidat Demokratske stranke u beogradskoj općini Rakovica gdje ga je pobijedio protukandidat Vojislav Šešelj.

Nepotpun popis djela

 Vreme čuda, Prosveta, Beograd, 1965.
 Hodočašće Arsenija Njegovana, Prosveta, Beograd, 1970.
 Zlatno runo, Prosveta, Beograd, 1978.
 Besnilo, Sveučilišna naklada Liber, Zagreb, 1983.
 Godine koje su pojeli skakavci, BIGZ, Beograd, 1987.
 Pisma iz tuđine, Znanje, Zagreb, 1987.
 Atlantida, Znanje, Zagreb, 1988.

Nagrade

Pekić je dobitnik brojnih nagrada, neke od važnijih:

 1970. NIN-ova nagrada za roman Hodočašće Arsenija Njegovana
 1972. Nagrada za komediju godine na Sterijinom pozorju
 1982. Nagrada Radio Zagreba
 1984. Nagrada Beogradski pobjednici za najčitaniju knjigu
 1984. Godišnja Nagrada Udruženja književnika Srbije za sabrana djela
 1987. Njegoševa nagrada za Zlatno runo (sedam svezaka)
 1987. Nagrada "Miloš Crnjanski" za drugi svezak romana Godine koje su pojeli skakavci
 1988. Nagrada Ivan Goran Kovačić za roman Atlantida

Spomen

 Fond Borislav Pekić, osnovan 1993. godine
 Osnovna škola Borislav Pekić, Beograd

Izvori

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Borislav Pekić stranica o Pekiću na SANU
 Pekić, Borislav, Hrvatska enciklopedija
 Mirko Kovač, Iz bilježnice o Borisavu Pekiću, Sarajevske sveske 13/2006.
 Borislav Pekić (1930.-1992.), Galerija Biblioteke grada Beograda, 2007., katalog izložbe

Srpski književnici
Srbijanski masoni
Srbi u Crnoj Gori
Životopisi, Podgorica

Borislav Pekić


Patient Ligodi est un journaliste congolais. Il est fondateur et directeur de publication de ACTUALITE.CD Il est également correspondant permanent de Radio France Internationale en RDC. Il a travaillé également pour plusieurs autres médias dont Reuters, Le Monde, Radio Vatican et RTBF comme correspondant en Afrique centrale. Entrepreneur dans le secteur des médias, il a fondé et dirigé la radio Univers FM, deskeco.com et desknature.com. Il est aussi cofondateur du média en ligne Politico.cd. Il est initiateur et cofondateur de l'Association des Médias en ligne de la RDC (MILRDC) dont il a été le premier président.

Biographie
Né à Goma, le . Diplômé de l'Institut Facultaire des Sciences de l'Information et de la Communication (IFASIC), il a commencé sa carrière à la radio et à la presse écrite travaillant notamment pour le journal AfricaNews et la Radio Top Congo. Mettant sa carrière journalistique entre parenthèses entre 2006 et 2013, il a travaillé comme chargé de communication de plusieurs organisations internationales basées en RDC comme Médecins Sans Frontières (MSF). Revenant dans le journalisme actif, bien que polyvalent, il s'est spécialisé dans les reportages sur la sécurité dans les provinces de l'Est du pays.

Il a également travaillé pour plusieurs programmes de développement des médias avec des organisations comme Journaliste en danger, Fondation Hirondelle ou encore Internews. Formateur, il travaille également comme assistant d'enseignement l'Institut Facultaire des Sciences de l'Information et de la Communication (IFASIC).

Prix
Patient Ligodi a remporté le Prix de la Liberté de la presse Lucien Tshipumpu en 2017. Cette récompense est décernée annuellement par l'Union nationale de la presse congolaise (UNPC).

Livre
 Télévision publique et sous-développement en RDC, 2018.

Références

Liens externes

 Profil sur RFI
 Profil sur Le Monde
 Profil sur ACTUALITE.CD

Journaliste congolais (RDC)
Naissance à Goma
Naissance en février 1984

Patient Ligodi


La biblioteca de la abadía de Waldsassen, una abadía cisterciense, es una de las más importantes bibliotecas del sur de Alemania.

La construcción de la abadía se comenzó en 1133 y su biblioteca en 1433, pero solo se empezó a usar bajo el abad Eugen Schmidt (1724-1726).

Diez imágenes de madera magistralmente talladas a tamaño natural circundan  la galería de la sala principal de la biblioteca. Estas representan las diferentes facetas del orgullo en forma de locura, burla, hipocresía e ignorancia. También decoran el espacio bustos esculpidos de personajes famosos del mundo antiguo, como Sófocles, Platón, el emperador Nerón y Sócrates.

En cuatro grandes frescos del techo se representan fenómenos místicos y escenas de la vida del monje cisterciense San Bernardo de Claraval. Los medallones de diez retratos muestran al gran doctor de la Iglesia.

Véase también

 Cultura de Alemania

Enlaces externos

Bibliotecas de Alemania
Organizaciones fundadas en 1433
Cultura de Baviera

Biblioteca de la Abadía de Waldsassen


DDR-Ligaen var det andet niveau i fodboldmesterskaberne i Østtyskland, som eksisterede indtil genforeningen af Tyskland i 1990. Den svarede til 2. Bundesliga i Vesttyskland.

Liga

DDR-Liga


was a town located in Sōraku District, Kyoto Prefecture, Japan.  The town was named for the old Yamashiro Province.

As of 2003, the town had an estimated population of 8,978 and a density of 366.00 persons per km2. The total area was 24.53 km2.

On March 12, 2007, Yamashiro, along with the towns of Kamo and Kizu (all from Sōraku District), was merged to create the city of Kizugawa.

External links
Official website

Dissolved municipalities of Kyoto Prefecture
Kizugawa, Kyoto

Yamashiro, Kyoto


Empath je deveti studijski album kanadskog metal glazbenika Devina Townsenda. Objavile su ga 29. ožujka 2019. godine njegova diskografska kuća HevyDevy Records, kao i InsideOut Music. Prvi je njegov samostalni album od Dark Mattersa, koji je bio dio dvostrukog albuma Z² iz 2014. godine, i njegov prvi uradak objavljen samo pod njegovim imenom od albuma Ziltoid the Omniscient iz 2007. godine.

Snimanje
Townsend je 31. siječnja 2018. na svojoj stranici na Facebooku najavio da će pauzirati rad Devin Townsend Projecta, koji je bio njegov glazbeni projekt od 2008., iako su 2014. bili objavljeni i Z², dvostruki album koji je ujedno bio njegov samostalni album i album Devin Townsend Projecta, te Casualties of Cool, koji je objavio Townsendov istoimeni country rock duo; zbog toga je Empath Townsendov prvi uradak objavljen samo pod njegovim imenom od albuma Ziltoid the Omniscient iz 2007. godine.

Townsend je prvi put spomenuo Empath na Twitteru 1. siječnja 2017. godine. Dvije godine kasnije, 15. siječnja 2019., Townsend je i službeno najavio album, koji je do tog vremena već bio dovršio, te je izjavio da će biti objavljen 29. ožujka 2019. godine.

Njegova je stranica na Facebooku o nastanku albuma priopćila ovo:

Također je bio opisan kao "odvažno djelo vrlo kvalitetne produkcije i dinamične, beskompromisne glazbenosti. Ovo djelo ne ohrabruje samo na prepuštanje kreativnoj slobodi u konzervativnoj sceni, već pokušava i dokazati da je žestoka glazba doista vrijedni glazbeni alat." Među gostujućim glazbenicima pojavili su se bivši suradnici Franka Zappe Mike Keneally, Morgan Ågren i Steve Vai, kao i Samus Paulicelli iz Decrepit Birtha, Chad Kroeger, Townsendova česta suradnica Anneke Van Giersbergen, Ché Aimee Dorval (koja je radila s Townsendom na Casualties of Coolu) i Ryan Dahle.

Serijal dokumentarnih videozapisa koji prate nastanak Empatha bio je objavljen na YouTubeu.

Dana 22. veljače 2019. bio je objavljen prvi singl s albuma: "Genesis". Za pjesmu je bio objavljen i glazbeni spot. Drugi singl, "Evermore", bio je objavljen 15. ožujka 2019. uz svoj popratni spot.

Popis pjesama

Recenzije
Wall of Sound dodijelio je albumu ocjenu 10 od 10 te je izjavio: "Devinova potreba za dubljim kreativnim izražavanjem rezultirala je jednim od najpamtljivijih djela ove godine".''

Osoblje

Devin Townsend
 Devin Townsend – bas-gitara (na pjesmama 3-6, 9 i 10), vokali, gitara, programiranje, inženjer zvuka, produkcija, miksanje, orkestracija
Ostalo osoblje
 Troy Glessner – miksanje, mastering
 Paul Silveira – inženjer zvuka
 Mike Foster – inženjer zvuka
 Chris Edkins – inženjer zvuka
 Sam Makar – inženjer zvuka
 Ben Searles – inženjer zvuka
 Tanya Ghosh – fotografija

Dodatni glazbenici
 Reyne Townsend – dodatni vokali
 Shaun Verreault – "pedal steel" guitara
 Niels Bye-Nielsen – orkestracija
 The Lords of Music – orkestar
 Anup Sastry – bubnjevi (na pjesmama 2-4, 8 i 10), inženjer zvuka
 Morgan Ågren – bubnjevi (na pjesmama 2, 5, 7, 8 i 10), inženjer zvuka
 Samus Paulicelli – bubnjevi (na pjesmama 2, 6 i 10)
 Nathan Navarro – bas-gitara (na pjesmama 2, 4, 7, 8 i 10)
 Elektra Women's Choir – zborski vokali (na pjesmama 2-5 i 7-10)
 Che Aimee Dorval – dodatni vokali (na pjesmi "Genesis")
 Elliot Desgagnés – dodatni vokali (na pjesmama 2-5, 7 i 10)
 Mike Keneally – dodatni vokali (na pjesmi "Borderlands"), dodatna gitara i klavijature (na pjesmama 2, 7, 8 i 10), produkcija
 Ron Getgood – naracija (na pjesmi "Sprite")
 Josefa Torres – dodatni vokali (na pjesmi "Sprite")
 Adam "Nolly" Getgood – dodatni vokali (na pjesmi "Sprite"), inženjer zvuka, miksanje
 Anneke van Giersbergen – dodatni vokali (na pjesmama "Hear Me", "Singularity" i "King")
 Chad Kroeger – dodatni vokali (na pjesmi "Hear Me")
 Jessica – dodatni vokali (na pjesmi "Borderlands")
 Erik Severinsen – dodatni vokali (na pjesmi "Borderlands"), inženjer zvuka, aranžman zborskih vokala
 Mike "Zim" Zimmer – dodatni vokali (na pjesmi "Borderlands")
 Jess Vaira – dodatni vokali (na pjesmi "Borderlands")
 Ryan Dahle – klavijature i dodatna gitara (na pjesmi "Borderlands"), inženjer zvuka
 Callum Marinho – zviždanje (na pjesmi "Singularity"), inženjer zvuka
 Steve Vai – gitaristički solo (na pjesmi "Singularity")

Ljestvice

Izvori

Bilješke

Albumi iz 2019.
Albumi Devina Townsenda

Empath


Bătălia din Strâmtoarea Otranto din 1917 a fost rezultatul unui raid austro-ungar asupra , o blocadă navală a Strâmtorii Otranto susținută de către Antanta. Bătălia a avut loc pe 14-15 mai 1917, și a fost cea mai mare acțiune de suprafață din Marea Adriatică în timpul Primului Război Mondial. Barajul Otranto era o barieră fixă, compusă din  cu plase anti-submarin și câmpuri de mine, și susținută de patrule navale aliate.

Marina austro-ungară a pus la cale un raid al barajului Otranto cu o forță de trei crucișătoare ușoare și două distrugătoare sub comanda comandorului (ulterior amiral), Miklós Horthy, într-o încercare de a sparge bariera și a permite submarinelor acces liber în Marea Mediterană, și la navele de transport ale Antantei. O forță a Antantei compusă din nave a trei țări a răspuns la raid și în lupta care a urmat, a deteriorat puternic crucișătorul austro-ungar . Cu toate acestea, intrarea rapidă în luptă a forței austro-ungare de rezervă l-a convins pe contraamiralul Acton, comandantul Antantei, să se retragă.

Dispunerea de forțe
Sub comanda lui Horthy, trei crucișătoare austro-ungare: Novara, Saida, și Helgoland, modificate pentru a semăna cu distrugătoarele mari englezești, urmau să atace drifterele în noaptea de 14 mai și să încerce să distrugă cât mai multe posibil, înainte de revărsatul zorilor. Distrugătoarele Csepel și Balaton urmau să pună la cale un raid diversionist pe coasta albaneză, pentru a deruta un eventual contraatac al Antantei. Două submarine austro-ungare— și , împreună cu submarinul german —urmau să participe la operațiune. O forță de sprijin formată din crucișătorul blindat , două distrugătoare, și patru  erau în așteptare, în cazul în care vasele angajate în raid ar fi avut probleme. Mai erau disponibile, la nevoie, și vechea  Budapesta și trei alte torpiloare clasa 250t.

O patrulă de distrugătoare a Antantei era în zonă în noaptea de 14 mai, la nord de baraj. Conducătorul italian de flotilă Mirabello era însoțit de distrugătoarele franceze Commandant Rivière, Bisson, și Cimeterre. Distrugătorul italian Borea era și el prin zonă, escortând un mic convoi către Valona. O forță de sprijin cu baza în  era formată din crucișătoarele britanice Dartmouth și Bristol și din mai multe distrugătoare franceze și italiene.

Atacarea drifterelor

Convoiul italian escortat de Borea a fost atacat de distrugătoarele austro-ungare Csepel și Balaton la aproximativ 03:24. Austro-ungarii au scufundat Borea și un vas cu muniții, și un al doilea vas a fost incendiat și abandonat.

Cele trei crucișătoare au reușit să treacă prin linia de driftere, iar la 03:30 au început să atace navele mici care susțineau barajul. Austro-ungarii avertizau frecvent echipajele drifterelor să-și abandoneze nava înainte de a deschide focul. În unele cazuri, echipajele drifterelor alegeau să lupte: Gowan Lee a deschis focul asupra navelor austo-ungare. Nava a fost grav avariată, dar a rămas pe linia de plutire; căpitanul ei——a fost ulterior decorat cu Crucea Victoria pentru acțiunile sale în timpul luptei.

În baraj erau 47 de driftere în noaptea de 14 mai; austro-ungarii au reușit să scufunde 14 driftere și să avarieze alte patru. Lipsa de suficiente nave de escortă ale Antantei a forțat retragerea restului navelor din blocadă, deși doar pentru o perioadă scurtă de timp.

Lupta
În acest moment, forțele navale ale Antantei aflate zonă erau conștiente de raid, și se aflau în poziția de a bloca retragerea austro-ungară. Contraamiralul Alfredo Acton—comandantul Diviziei de Recunoaștere Italiene—a ordonat grupului lui Mirabello să se deplaseze spre sud la 04:35, în timp ce el a pornit pe crucișătorul ușor britanic . La 06:45, crucișătoarele Dartmouth și —împreună cu distrugătoarele italiene Mosto, Pilo, Schiaffino, Acerbi, și Aquila—navigau spre nord, într-o încercare de a tăia retragerea crucișătoarelor austro-ungare. Crucișătorul ușor italian , conducătorul de flotilă Racchia, și distrugătoarele Insidioso, Indomito, și Impavido se pregăteau să vină și ele în ajutor.

Grupul Mirabello a intrat în luptă cu crucișătoarele austro-ungare la orele 07:00, dar era depășit, și a încercat în schimb să urmărească pe crucișătoarele care fugeau. La 07:45, navele contraamiralului Acton s-au întâlnit cu distrugătoarele Csepel și Balaton. După 20 de minute, distrugătoarele italiene au reușit să reducă distanța față de navele austro-ungare; cele două grupuri s-au implicat într-un scurt duel de artilerie înainte ca o salvă trasă de Csepel să lovească Aquila și să avarieze cazanele acesteia. De această dată, distrugătoarele austro-ungare beneficiau de acoperirea bateriilor de coastă de la Durazzo, și au reușit să scape.

La ora 09:00, iscoadele de pe Bristol au observat fumul crucișătoarelor austro-ungare la sud de poziția lor. Navele Antantei s-au întors să atace navele austro-ungare, cele britanice aveau superioritate atât numerică, cât și ca putere de foc; Dartmouth era înarmat cu opt arme de  și Bristol avea două de 6 țoli și zece de , comparativ cu cele nouă tunuri de  de pe fiecare dintre navele austro-ungare. Din păcate pentru Antanta, superioritatea numerică a fost rapid pierdută, distrugătoarele lor fiind fie ocupate cu probleme mecanice, fie protejând distrugătoarele avariate. Forțele de suport din ambele părți— grupul Sankt Georg al austro-ungarilor, și grupul Marsala al Antantei—au fost trimise rapid în luptă.

Dartmouth—mai rapidă decât Bristol—s-a apropiat până la o distanță de atac efectiv de navele austro-ungare, și a deschis focul. Un proiectil al lui Dartmouth a lovit Novara, moment în care navele austro-ungare au ridicat o perdea de fum, pentru a strânge distanța. Dartmouth a fost lovit de mai multe ori, și până la 11:00, Acton a ordonat navei să reducă viteza pentru a-i permite lui Bristol să o ajungă. Novara a fost lovită de mai multe ori, și pompele sale principale de alimentare și conducta auxiliară de aburi de la tribord au fost deteriorate, ceea ce a provocat o pierdere de viteză a navei. La 11:05, Acton s-a întors într-o încercare de a separa Saida de Novara și Helgoland. În acest moment, Sankt Georg era apropie de locul luptei, ceea ce l-a determinat Acton să se retragă temporar să-și consolideze forțele. Această pauză în acțiune a fost suficientă pentru ca austro-ungarii să salveze nava avariată Novara; Saida a remorcat-o în timp ce Helgoland le acoperea.

Neștiind că Novara este avariată, și temându-se că navele sale ar fi atrase prea aproape de baza navală austriacă de la Cattaro, Acton a oprit urmărirea. Distrugătorul Acerbi a interpretat greșit semnalele, și a încercat să lanseze un atac cu torpile, dar a fost respins de tirul combinat al navelor Novara, Saida, și Helgoland. La 12:05, Acton și-a dat seama de situația extrem de gravă în care se afla Novara, dar de această dată, grupul Sankt Georg era prea aproape. Grupul Sankt Georg s-a întâlnit cu Novara, Saida, și Helgoland, iar Csepel și Balaton au ajuns și ele acolo. Întregul grup s-a întors la Cattaro împreună.

La 13:30, submarinul UC-25 a torpilat pe Dartmouth, provocând daune grave. Distrugătoarele de escortă au forțat UC-25 să părăsească zona, dar Dartmouth a trebuit să fie abandonată pentru o perioadă de timp, înainte de a putea fi remorcată înapoi în port. Distrugătorul francez  a încercat să urmeze submarinul german, dar a lovit o mină pusă de către UC-25 în acea dimineață și s-a scufundat rapid.

Urmări

Ca urmare a raidului, comandamentul naval britanic a hotărât că, în cazul în care nu sunt disponibile suficiente distrugătoare pentru a proteja barajul, drifterele să fie retrase pe timp de noapte. Drifterele urmau să opereze doar mai puțin de douăsprezece ore pe zi, și să-și părăsească pozițiile la orele 15:00 în fiecare zi. În ciuda avariilor suferite de crucișătoarele austro-ungare în timpul urmăririi lor de către Dartmouth și Bristol, forțele austro-ungar au provocat mai multe pierderi grave blocadei Antantei. În plus față de drifterele scufundate și avariate, crucișătorul Dartmouth a fost aproape scufundat de submarinul german UC-25, distrugătorul francez Boutefeu a fost minat și s-a scufundat, și un convoi cu muniție către Valona a fost oprit.

Cu toate acestea, într-un sens strategic, bătălia a avut un impact redus asupra războiului. Barajul nu era, oricum, niciodată deosebit de eficient în a preveni operațiunile submarine ale Germaniei și Austro-Ungariei. Drifterele puteau acoperi aproximativ 800 m fiecare; din cei 64 km ai lățimii strâmtorii, ele acopereau doar puțin mai mult de jumătate. Raidul a riscat unele dintre cele mai avansate unități ale flotei austro-ungare într-o operațiune care oferea beneficii strategice minime.

Note

Bibliografie

Lectură suplimentară

Bătălii ale Primului Război Mondial

Bătălia din Strâmtoarea Otranto (1917)


Ludvig af Orléans (Louis d'Orléans, duc d'Orléans) (født 4. august 1703 på Slottet i Versailles, død 4. februar 1752), var en fransk prins og hertug af Orléans.

Forfædre
Ludvig af Orléans var sønnesøn af hertug Philippe af Frankrig, Hertug af Orléans og dattersøn af kong Ludvig 14. af Frankrig. Både gennem sin far og sin mor var han oldesøn af kong Ludvig 13. af Frankrig og dronning Anna af Frankrig.

Efterkommere
Ludvig af Orléans giftede sig den 13. juli 1724 med Auguste af Baden-Baden (1704-1726). Hun var datter af markgreve Ludwig Wilhelm af Baden-Baden (kaldet Türkenlouis).

Parret fik to børn, deriblandt Ludvig Filip 1. af Orléans (1725-1785), der blev farfar til kong Ludvig-Filip af Frankrig, som regerede fra 1830 til 1848.

Huset Bourbon-Orléans
Hertuger af Orléans
Franskmænd i 1700-tallet

Ludvig af Orléans


المعهد العالي للبيوتكنولوجيا بصفاقس هو مؤسسة عمومية تونسية للتعليم العالي في ميدان البيوتكنولوجيا تابع لوزارة التعليم العالي والبحث العلمي والتكنولوجيا وتحت إشراف مباشر لجامعة صفاقس، أنشئ عام 2002 بمقتضى القرار عدد 1623 لسنة 2002 والمؤرخ في 9 جويلية 2002.

أرقام
 طبقا لأرقام 2007 -2008 يدرس بالمعهد 771 طالبا من بينهم 594 طالبة.
 أما بالنسبة للإطار التدريسي فيوجد بالمعهد 111 مدرسا، يتوزعون كما يلي: القارون: 42 ؛ المتعاقدون: 42 ؛ العرضيون: 27.

الاختصاصات
توجد بالمعهد العالي للبيوتكنولوجيا بصفاقس الشعب التالية:
 البيوتكنولوجيا المطبقة في الصحة والمحيط ؛
 الآليات البيولوجية الطبية ؛
 البيوتكنولوجيا المطبقة في الموارد الطبيعية.

أما المواد التي تدرّس فهي التالية: البيولوجيا والبيوتكنولوجيا والكيمياء والفيزياء والفيزياء الحية والإلكترونيك والإعلامية واللغات الحية والحقوق....

وصلة خارجية
 موقع المعهد العالي لبيوتكنولوجيا بصفاقس.

مراجع

التعليم في تونس
تعليم عال
جامعة صفاقس
معاهد علمية

المعهد العالي للبيوتكنولوجيا بصفاقس


A Ermida de Santo António da Cela, igualmente conhecida como Capela de São Sebastião ou Ermida da Cela, é um monumento religioso na freguesia de Vila Nova de Milfontes, no concelho de Odemira, na região do Alentejo, em Portugal.

Descrição e história
O imóvel situa-se num ponto isolado da Serra do Cercal, em pleno ambiente rural. Na obra Portugal antigo e moderno, publicada em 1886 por Pinho Leal, é descrita como estando situada a «cerca de 8 kilometros para N. E. — entre altos serros, mas em sitio pittoresco e muito aprazível». Encontra-se em estado devoluto. É composta por uma só nave, dividida da capela-mor por um arco triunfal, e um pequeno compartimento para a sacristia, situado do lado da Epístola. A fachada principal apresentava uma sineira, e apresenta sob a porta principal uma inscrição com o ano de 1704. Na capela-mor ainda restam alguns vestígios de pinturas murais, provavelmente dos finais do século XVIII.

Segundo o historiador António Quaresma, as primeiras informações sobre o edifício são do século XVI, embora provavelmente tenha sido construído sobre um templo mais antigo. A ermida ficou principalmente ligada à figura de um frade franciscano chamado Bernardino, que se terá refugiado naquele local como um eremita, e que faleceu quando a caravela em que viajava até Lisboa naufragou, na entrada do Rio Mira. De acordo com os relatos, o frade terá vaticinado o naufrágio quando estava a embarcar, e após a sua morte, foi levado pelas águas até um local próximo da sua cela, onde foi descoberto o corpo, com as mãos cruzadas e breviário enxuto. Este acontecimento foi considerado como um milagre pela população, que construiu uma ermida no local da sua antiga cela, e que foi originalmente dedicada a São Bernardo de Cena, por ter um nome igual ao do eremita. Pinho Leal relata uma história muito semelhante para a Ermida de São Bernardino de Senna, embora refira ambos os edifícios como imóveis separados, distinção que também fez João Maria Baptista na sua obra Chorographia moderna do reino de Portugal, de 1874: «Em 1708 havia na V.ª uma ermida de S. Sebastião e do T. uma de Nossa Senhora da Cella, em sitio baixo entre cabeços, que foi habitação de monges, e outra de S. Bernardino de Sena». Pinho Leal também avançou a teoria «que junto d'ella viveram em tempos remotos alguns monges em communidade».

Ao longo da sua história, a ermida mudou diversas vezes de invocação, tendo sido dedicada a Nossa Senhora e a Santo António. Com efeito, Pinho Leal refere na sua obra de 1886 que nessa altura já era dedicada a Santo António.

A data de 1704 sobre a entrada principal poderá ser uma referência a obras de restauro. O edifício foi frequentado pelas populações locais até à década de 1950, sendo então realizadas algumas festas de cariz religioso, principalmente no primeiro dia de Maio. Posteriormente foi alvo de escavações ilegais por caçadores de tesouros, que acentuaram o seu já avançado estado de degradação, embora tenha sido alvo de obras de consolidação por parte de um grupo de cidadãos, coordenados por António Quaresma.

Ver também
Lista de património edificado em Odemira
Cinema Girassol
Ermida de São Sebastião (Vila Nova de Milfontes)
Estalagem da Ordem de Santiago
Forte de São Clemente
Ponte de Vila Nova de Milfontes
Sítio arqueológico de Alpendurada

Bibliografia

Ligações externas

Santo António Cela
Santo António Cela
Vila Nova de Milfontes

Ermida de Santo António da Cela


În cinematografie, producătorul executiv este o persoană fizică angajată de producător, care, în limita bugetului acordat de acesta, coordonează și răspunde de realizarea efectivă a filmului în parametrii artistici, financiari și organizatorici stabiliți.

În televiziune, un producător executiv supraveghează de obicei conținutul creativ și aspectele financiare ale unei producții. Unii scriitori, precum Stephen J. Cannell, Tina Fey și Ryan Murphy, au fost și creatori și ca producători ai aceleiași emisiuni TV.

Un producător executiv al unei emisiuni radio ajută la creația,  dezvoltarea și implementarea unor strategii privind îmbunătățirea produselor și a ratingurilor.

Note

Ocupații în film
Ocupații în divertisment

Producător executiv


Canadisk bærmispel (Amelanchier canadensis) er en 4-5 m høj busk, der i Danmark plantes og undertiden findes forvildet.

Canadisk bærmispel er en stor, løvfældende busk med en riset, opret vækst. Barken er først rødbrun og næsten hårløs. Senere bliver den gråbrun, og til sidst er barken ensfarvet grå (meget lig bøgebark).

Knopperne er spredte, udspærrede, glatte og slanke. Farven er først gråbrun, men i løbet af vinteren bliver lyssiden klart rød. Bladene er kraftigt behårede, oprullede og kobberrøde i udspringet. I løbet af et par uger ændrer de udseende og bliver ovale med skarpt savtakket rand. Oversiden er nu gråligt mørkegrøn, mens undersiden er lyst grågrøn. Høstfarven er klart rød.

Blomsterne er hvide og duftløse. De sidder mange sammen i åbne, overhængende klaser. Bærrene modner tidligt (juli-august), og de er mørkelilla ved modenhed. Frøene modner godt og spirer villigt.

Rodnettet er fladt udbredt lige under jordoverfladen. Det er tæt forgrenet. Busken forårsager jordtræthed.

Højde x bredde og årlig tilvækst: 8 x 6 m (20 x 15 cm/år).

Voksested
Canadisk bærmispel danner underskov og bryn i ege-lønne-fyrreblandingsskovene i Allegheny-bjergene i det østlige USA og Canada. Her findes den især på kalkrig, veldrænet og tør bund.

I det fredede område Friendship Hill National Historic Site i Fayette County, Pennsylvania, har man undersøgt de tidlige stadier af successionen fra opgivet ager tilbage mod blandet løvskov. I de tidlige stadier af successionen fandt man arten voksende sammen med bl.a. robinie, tulipantræ, amerikansk avnbøg, amerikansk sassafras, askebladet løn, blyantene, feberbusk, glansbladet hæg, hvidask, hvidelm, poppelbirk, rødeg, rødløn, sort valnød, sukkerbirk, sukkerløn, sumpeg og vinbrombær.

Spiselige bær
Bærrene er spiselige og kan anvendes til marmelade.

Note

Kilder

 Signe Frederiksen et al., Dansk flora, 2. udgave, Gyldendal 2012. .
 Træer og buske til skovbryn, læhegn og vildtplantninger
 Sten Porse: "Plantebeskrivelser", DCJ 2003 (CD-Rom).

Eksterne henvisninger

 Arne og Anna-Lena Anderberg: Den virtuella floran, Naturhistoriska riksmuseet

Buske
Hvide blomster
Bærmispel

Canadisk bærmispel


40459 Rektorys este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
40459 Rektorys este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul din Ondřejov de Petr Pravec și Peter Kušnirák. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,77 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 8,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 40001-41000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

40459 Rektorys


Marcus Licinius Crassus Frugi est un sénateur de l'Empire romain. Il est consul ordinaire en 14 av. J.-C. avec pour collègue Cnaeus Cornelius Lentulus Augur.

Biographie
Il est peut-être le fils de Marcus Pupius Piso Frugi, préteur en . Il est adopté par Marcus Licinius Crassus.

Marcus Licinius Crassus Frugi est consul en  avec comme collègue Cnaeus Cornelius Lentulus Augur.

Il est ensuite légat d'Hispanie Tarraconaise dans les années 13-10 av. J.-C., période de réorganisation de cette province qui suit le second voyage d'Auguste en Hispanie. Une inscription datée de 10 av. J.-C. de la  (actuellement Pollença à Majorque) indique qu'il est le patron de cette cité. Son séjour à Tarraco est aussi marqué par l'épitaphe de son esclave Faustus

Une autre inscription découverte à Leptis Magna le cite comme proconsul d'Afrique vers -9/-8, augure et patron des flamines d'Auguste de la cité

D'une femme (possiblement) Cornelia Fausta Silla née en 25 av. J.-C. (arrière petite-fille de Sylla et de Pompée le Grand), il eut un fils Marcus Licinius Crassus Frugi, consul ordinaire en 27, et une fille Licinia marié à Lucius Calpurnius Piso, aussi consul ordinaire en 27.

L'homonymie des Crassi Frugi sur trois générations rend incertaine l'attribution à un Crassus Frugi précis de certaines autres inscriptions. Géza Alföldy attribue au consul de 14 av. J.-C. l'inscription honorifique dédiée par les Damasceni découverte près du Largo Argentina à Rome.

Voir aussi
 Liste des consuls romains du Haut-Empire

Notes et références

Bibliographie
 .

Liens externes

Consul de l'Empire romain
Consul romain du Ier siècle
Gouverneur romain d'Afrique (province romaine) au Ier siècle av. J.-C.

Marcus Licinius Crassus Frugi (consul en -14)


ICARUS () ist ein Neutrinoobservatorium, also ein physikalisches Großexperiment zur Untersuchung von Neutrinos. Es wird in den Laboratori Nazionali del Gran Sasso (LNGS) durchgeführt.

Das Experiment benutzt die Weiterentwicklung eines von Carlo Rubbia 1977 vorgeschlagenen Teilchendetektortyps, der  (LAr-TPC). Er soll die Vorteile einer Blasenkammer mit einem elektronischen Ausleseverfahren verbinden.

Im Zuge des ICARUS-Programms wurden mehrere solcher Detektoren gebaut. 2010 wurde der ICARUS-T600-Detektor im LNGS mit 760 Tonnen Flüssigargon als größter Detektor dieser Art in Betrieb genommen. Zur Untersuchung von Neutrinooszillationen und damit zusammenhängenden Grundlagenfragen werden sowohl Neutrinos aus astronomischen Quellen als auch CNGS-Neutrinos (die auch vom OPERA-Experiment genutzt werden) gemessen. Die CNGS-Neutrinos kommen vom Super Proton Synchrotron  des CERN aus einer Entfernung von ungefähr 730 km. Deswegen werden auch die Bezeichnungen CNGS1 (OPERA) und CNGS2 (ICARUS) benutzt.

Die CNGS-Messungen wurden zusätzlich bedeutsam, als die OPERA-Gruppe im September und November 2011 die angebliche Messung  überlichtschneller Neutrinos bekanntgab. Die ICARUS-Gruppe veröffentlichte daraufhin eine Studie, wonach das Energiespektrum der Neutrinos nicht mit Überlichtgeschwindigkeit zu vereinbaren ist. Dies beruhte auf einer Arbeit von Cohen/Glashow (2011), nach der von überlichtschnellen Neutrinos intensive Bremsstrahlung im Sinne des Tscherenkow-Effekts ausgehen müsste (Vakuum-Tscherenkow-Effekt).
Im März 2012 veröffentlichte die ICARUS-Gruppe auch eine direkte Messung der Geschwindigkeit von sieben CNGS-Neutrinos. Das Ergebnis stimmt im Rahmen der Messgenauigkeit mit der Lichtgeschwindigkeit überein. Im August 2012 wurde eine genauere Messung vorgelegt, die ebenfalls mit der Lichtgeschwindigkeit übereinstimmt. Für Details siehe Messungen der Neutrinogeschwindigkeit.

Weblinks
 Homepage des ICARUS-Projekts

Einzelnachweise

Neutrino-Observatorium
Wissenschaft und Forschung in Italien
Bildung und Forschung in den Abruzzen
CERN

ICARUS


Sfântul Ioan Botezătorul este o pictură în ulei pe pânză (201x134 cm) realizată de Tițian în anul 1540. Ea este expusă în prezent în Gallerie dell'Accademia din Veneția. Este semnată "TICIANVS".

Istoric
Pictura a împodobit altarul Sfântului Ioan din , de unde a fost scoasă și transferată în Galeriile Academiei în 1807, atunci când biserica a fost desacralizată. Nu există nicio documentație care să indice o datare precisă, iar momentul realizării picturii este încadrat între anii '30 ai secolului al XVI-lea, din motive stilistice, și 1557, an în când a fost descrisă de Ludovico Dolce în Aretino.

O data plauzibilă pare a fi 1540 (potrivit istoricilor de artă Valcanover și Spadavecchia), în perioada în care stilul de pictură al lui Tițian era mai apropiat de stilul artistic toscano-roman. Acest stil a plăcut lui Vasari și Dolce, dar nu și criticilor moderni: Longhi a criticat un anumit academicism (1946), iar Pallucchini a afirmat că "stagnarea în reprezentarea acelei posturi musculoase este evidentă în tablou".

Descriere și stil
În centrul picturii se află figura statuară a Botezătorului, care stă în picioare și ridică brațul drept într-un gest tipic prin care-l indică pe Isus. Pe jumătate dezbrăcat, îmbrăcat cu o piele de animal ca un pustnic și ținând în mână un băț din trestie legat pentru a forma o cruce, protagonistul este însoțit de un miel culcat și amplasat într-un peisaj împădurit. În stânga se află o piatră care taie vertical pânza și scoate în evidență, prin profilul său întunecat, figura Botezătorului, oferind profunzime întregii compoziții. În dreapta vederea merge în adâncime spre un peisaj giorgionesc alcătuit dintr-o cascadă, câțiva copaci înfrunziți, munți și nori. Prezența în spate a cursului de apă (râul Iordan) indică misiunea baptismală a lui Ioan. Pentru a scoate protagonistul cât mai mult în evidență, Tițian a folosit un orizont deosebit de jos, așa cum se procedaseră artiștii italieni în perioada anterioară.

Ies în evidență musculatura bustului, anatomia brațului contractat într-un gest de înălțare, plasticismul picioarelor puternice, elocvența posturii; toate acestea sunt elemente stilistice derivate dintr-o reinterpretare a artei clasice și, mai presus de toate, dintr-un dialog la distanță cu arta lui Michelangelo și a ucenicilor săi, care în acei ani a influențat producția artistică din întreaga peninsulă italiană și chiar din străinătate. Tițan căuta, de fapt, să realizeze în acei ani o sinteză între tradiția toscană, concentrată pe designul plastic, și cea venețiană, concentrată pe folosirea unei cromatici bogate. În această lucrare impresionează amestecul cromatic, gros și dinamic, tonurile luminoase și bogăția efectelor luminoase, puse în valoare în cursul restaurării din 1981.

Note

Bibliografie
 Francesco Valcanover, L'opera completa di Tiziano, Rizzoli, Milano 1969.

Vezi și
 Sfântul Ioan Botezătorul (pictură de Leonardo da Vinci)

Picturi realizate de Tițian
Ioan Botezătorul
Picturi din 1540

Sfântul Ioan Botezătorul (Tițian)


An Eragrostis poculiformis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Thomas Arthur Cope. An Eragrostis poculiformis in nahilalakip ha genus nga Eragrostis, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Tanzania. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eragrostis

Eragrostis poculiformis


Frumos e în septembrie la Veneția este un film românesc din 1983 regizat de Nae Caranfil. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Dorina Lazăr, Dan Condurache, Florian Pittiș.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 1983 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1983
Filme regizate de Nae Caranfil
Filme de comedie românești

Frumos e în septembrie la Veneția


Articles with hCards

ජගත් වික්‍රමසිංහ (    ; උපත 1966 අප්‍රේල් 10) ශ්‍රී ලාංකික සංගීතඥයෙකි. ඔහු ශ්‍රී ලංකා ගුවන්විදුලි සංස්ථාවේ වත්මන් සභාපතිවරයාය.

වික්‍රමසිංහ ඉංජිනේරුවෙකු ලෙස වෘත්තියක් කරගෙන ගිය නමුත් පසුව තම දෙමාපියන් මෙන් සංගීතඥයෙකු වීමට තීරණය කළේය. ශ්‍රී ලංකා ගුවන්විදුලි සංස්ථාවට අයත් නාලිකාවල ඔහුගේ ගීත වාදනය වීමෙන් පසු ඔහුගේ වෘත්තීය ජීවිතය ආරම්භ විය.

ඔහු සිරස සුපර්ස්ටාර් වාරයේ 1 සිට 3 දක්වා පළමු විනිශ්චයකරුවන් තිදෙනාගෙන් කෙනෙකි.

පෞද්ගලික ජීවිතය
ඔහු උපන්නේ 1966 අප්‍රේල් 10 වැනිදා කොළොන්නාවේදීය. ඔහුගේ පියා එල්.කේ ජිනදාස වික්‍රමසිංහ සහ මව ආර්යාවතී චන්ද්‍රලතා යන දෙදෙනාම සංගීත ගුරුවරුන් වූහ. ඔහුගේ දෙමාපියන් ශ්‍රී ලංකාවේ බොහෝ සංගීත වැඩසටහන් සඳහා බොහෝ දුරට සම්බන්ධ වී ඇත. එමනිසා, ඔහු තම දෙමාපියන් පුහුණුවීම්වලදී කරන ඕනෑම දෙයක් ගායනා කිරීමට හා වාදනය කිරීමට පුරුදු විය. ඒ දවස්වල තමයි එයාගේ ගායනය සහ වාදනය කිරීමේ හැකියාව ඔහුගේ දෙමාපියන් විසින් සොයා ගත්තේ.

1972 දී මරදාන අශෝක කනිෂ්ඨ විද්‍යාලයේ ඉගෙනුම ලබමින් සිටි ඔහු 5 ශ්‍රේණිය ශිෂ්‍යත්වය සමත්වීමෙන් පසු ආනන්ද විද්‍යාලයට ඇතුළත්ව 10 ශ්‍රේණිය දක්වා එහි ඉගෙනුම ලැබීය. ඉන්පසුව ඔහුට අනුරාධපුර මධ්‍ය මහා විද්‍යාලයේ ඉගෙනීමට සිදු වූයේ දෙමාපියන් නොසිතූ ලෙස අනුරාධපුරයට ස්ථාන මාරුවක් ලැබීම නිසාය. පාසලේදී ඔහු ඉංජිනේරු අංශයට නැඹුරු වූ අතර අ.පො.ස. පසුව ඔහු සිවිල් ඉංජිනේරු පාඨමාලාවක් හැදෑරූ අතර ගොඩනැගිලි ඉදිකිරීම් පිළිබඳ විශේෂඥයෙකු විය.

වික්‍රමසිංහ සංගීත් විශාරද 2 කොටස සහ ඉන්දියාවේ ලක්නව් හි බත්කන්දේ සංගීත ආයතනයේ සංගීතය පිළිබඳ ඩිප්ලෝමාව (ගායනය) සමඟින් ඔහුගේ සංගීත දැනුම සපුරා ගත්තේය. ඔහු බත්කන්දේ සංගීත ආයතනයේ ප්‍රථම විභාග සංගීතය (උපකරණ) තබ්ලා කළා. ඔහු ලන්ඩනයේ බටහිර සංගීත ත්‍රිත්ව විද්‍යාලයේ ශිෂ්‍යයෙකි.

2000 වර්ෂයේදී ඔහු ගයානි කොහොන සමඟ විවාහ වූ අතර තිදස්, සිරිනි සුහන්සා සහ අසිනි ආශ්චර්යා යන එක් පුතෙකුගේ සහ දියණියන් දෙදෙනෙකුගේ පියෙකි.

සංගීත දිවිය

1990 දශකයේ මුල් භාගයේදී ඔහු SLBC සංගීත අංශයට අයදුම්පතක් ඉදිරිපත් කළේය. ඔහු සංගීත නිෂ්පාදකයෙකු ලෙස තේරී පත් වූ අතර ඔහු වැඩසටහන් සඳහා සංගීත භාණ්ඩ වාදනය කර ඔහුගේම සංගීතය රචනා කළේය. ඔහු නව නිර්මාණ සඳහා බොහෝ දායකත්වයන් ලබා දුන් අතර තරුණ සංගීතඥයෙකු ලෙස බොහෝ අත්දැකීම් ලබා ඇත. ඉන්පසු ඔහු දෘශ්‍ය හා රංග විශ්ව විද්‍යාලයේ බාහිර දේශනයක් ලෙස සේවය කළ අතර ශ්‍රී ලංකා තරුණ සේවා සභාවේ සංගීත අංශයේ පෙරදිග හා බටහිර සංගීතය පිළිබඳ දේශනයක් ද විය.

1983 සිට 1985 දක්වා ඔහු "සර්වෝදය සංවිධානයේ" සංගීත උපදේශකයෙකු ලෙස කටයුතු කළ අතර 1982 සිට මේ දක්වා ඔහු සංගීතය පිළිබඳ අත්දැකීම් ඇති ගුරුවරයෙකු ලෙස කටයුතු කරයි. 1991 සිට මේ දක්වා ඔහු ගායන ශිල්පියෙකු, වාදකයෙකු සහ සංගීත අධ්‍යක්ෂකවරයෙකු ලෙස රටවල් 40 ක පමණ සංචාරය කර ඇත. ඒ වගේම විදේශ රටවල අපේ සංගීතය සහ සංස්කෘතිය ප්‍රවර්ධනය කිරීමට ඔහු විශේෂ සැලකිල්ලක් දක්වනවා. ඔහුගේ පළමු ඒක පුද්ගල ගීතය ඔහු විසින්ම රචනා කරන ලද රන් තාරකාවන් ය.

1990 දී ඔහු ජාත්‍යන්තර ගායන තරඟයකට සහභාගී වූ අතර ශ්‍රී ලංකාවේ හොඳම ගායකයෙකු ලෙස මැලේසියාවේ පැවති Abu Golden Kite World Song Festival නියෝජනය කළේය. 1990 දශකයේ මැද භාගයේදී ඔහු රූපවාහිනියේ ප්‍රතිභා, රිද්මා තරංග, ශාන්ත මේ රෑ යාමේ, තනි තරුවේ සහ නිශාන්තය වැනි වැඩසටහන් අනුයුක්ත කළේය. එමෙන්ම ස්‌ත්‍යාදේවි, රෑ රූ, භව කර්ම, තුන්පත් රෑ, බෝපත් ඇල්ල, ඉසුරු තරණය, පහේ කල්ලිය, කීටයා සහ අවසන් හෝරාව වැනි චිත්‍රපට සහ ටෙලිනාට්‍ය සඳහාද ඔහු සංගීතය නිර්මාණය කළේය.

1991 වසරේ කන්දේ ගෙදර, දූ දරුවෝ, දේවි, ශෝබ සහ දර්ශන, පිය සටහන් , අවසන් හොරව , සූරිය සිහිනය, ඇතුගල පාමුල, ශාප නොකරව් දරුවනේ, සසල රුව වැනි රූපවාහිනී කතාමාලා කිහිපයකට නළුවකු ලෙස සම්බන්ධ විය. 1994, 1995, 1996 වසරවලදී සරසවි සිනමා උළෙලෙන් සම්මානයට පාත්‍ර වූ ඔහු ශ්‍රී ලංකාව නියෝජනය කරමින් එහි සංගීත නිර්මාපකයෙකු, සංවිධායකයෙකු, ගායකයෙකු සහ වාදකයෙකු ලෙස ඉන්දියාවේ වාර්ෂික සායි බාබා උළෙලේදී සිද්ධාර්ථ නම් ඔපෙරාව රඟ දැක්වීමට ආරාධනා කළේය. වඩාත් ජනප්‍රිය පොප් සංගීත කලාකරුවෙක් (බටහිර). 1998 වසරේ සුමති සම්මාන උලෙළේදී හොඳම තරුණ සංගීත අධ්‍යක්ෂණය සහ හොඳම ටෙලිනාට්‍ය ගායකයා ලෙස සම්මාන දිනාගත්තේය.

ඔහුගේ අත්දැකීම් සමඟ ඔහු දේශීය හා විදේශීය කලාකරුවන් සඳහා ශ්‍රී ලංකාවේ සහ විදේශයන්හි සංදර්ශන රාශියක් පැවැත්වූ අතර ජපන් දරුවන් 40 දෙනෙකු සඳහා හරාජුකු වාචික වාද්‍ය වෘන්දය සඳහා සංගීතය අධ්‍යක්ෂණය කිරීමට ඔහුට පැවරී ඇත. ශ්‍රී ලංකාවේ ප්‍රථම සංගීත VCD සංස්කරණය ලෙස තනි තරුව 1998 දී ඔහු විසින්ම නිකුත් කරන ලද්දේ ඔහුගේ සංගීතය සහ ගීත කැසට් සහ සීඩී තැටි මගින් නිකුත් කරමිනි.

ඔහු 2004, 2006, 2008 සිරස සුපර්ස්ටාර් හි විනිශ්චයකරුවෙකු ලෙස කටයුතු කර ඇති අතර, පසුව 2008 සිට 2010 දක්වා "දෙරණ ලන්ඩන් ස්ටාර්" සමඟ කටයුතු කළේය. ඉන්පසුව 2011 වසරේ රූපවාහිනී රණවිරු රියල් ස්ටාර්, තුරුණු ශක්ති, සිලෝන්ටා, ටීඑන්එල් ස්ටාර්, රූපවාහිනී ගී මුතු 2007 සිට 2012 දක්වා, අයිටීඑන් සුපිරි හපන 2013 හි විනිසුරු ලෙස කටයුතු කළේය. 2005 දී ඔහු හොඳම DUO කාර්ය සාධනය සහ හොඳම වාද්‍ය වාදකයෙකු ලෙස ජපානයෙන් බුන්කා සම්මානය මෙන්ම ශ්‍රී ලංකාවේ බටහිර සංගීත සම්මානය ද දිනා ගත්තේය. ඒ වගේම 2008 වසරේ හොඳම ගායකයා ලෙස රයිගම් ටෙලීස් හිදී සම්මාන ලැබුවා.

යොමු කිරීම්

බාහිර සබැඳි

ශ්‍රී ලාංකික ගායකයෝ
ජීවමාන ජනයා
1966 උපත්
Articles with hCards
කෙටි විස්තරයක් සහිත ලිපි
Pages with unreviewed translations

ජගත් වික්‍රමසිංහ


شالي من الممكن أن تشير إلى..

 شالي، روسيا: مدينة روسية في الكيان الفيدرالي الروسي قرب الشيشان.

 شالي، سيوة: مدينة وقلعة أثرية قديمة في واحة سيوة بالصحراء الليبية في مصر.

 قماش شالي: نوع من الأقمشة المنسوجة بحياكة سادة

شالي (توضيح)


{{Infookvir nogometni klub
| ime kluba          = Mogren
| slika              =
| puno ime           = Fudbalski klub "Mogren" Budva
| nadimak            = Majstori s mora
| godina osnivanja   = 1920.
| igralište          = Stadion Lugovi, Budva, Crna Gora
| kapacitet stadiona =
| trener             =
| liga               = 3. crnogorska liga
| sezona             = 2016./17.
| plasman            = 5.
| trenutačna sezona  =
| igrači             =
| pattern_la1= |pattern_b1= |pattern_ra1= |pattern_sh1= |pattern_so1=
| leftarm1= |body1= |rightarm1= |shorts1= |socks1=
| pattern_la2= |pattern_b2= |pattern_ra2= |pattern_sh2= |pattern_so2=
| leftarm2= |body2= |rightarm2= |shorts2= |socks2=
| pattern_la3= |pattern_b3= |pattern_ra3= |pattern_sh3= |pattern_so3=
| leftarm3= |body3= |rightarm3= |shorts3= |socks3=
}}

Fudbalski klub "Mogren" (FK Mogren Budva; FK Mogren; Mogren Budva; Mogren, ćirilica Фудбалскли клуб Могрен) je bio nogometni klub iz Budve, Crna Gora.

 O klubu
FK "Mogren" je osnovan 1920. godine, te se u početku natjecao u prvenstvima pod organizacijom Splitskog nogometnog podsaveza, a kasnije Cetinjskog podsaveza.
Poslije Drugog svjetskog rata, za vrijeme socijalističke Jugoslavije, "Mogren" je pretežno član Crnogorske republičke lige, te Lige podsaveza Kotor (kasnije Crnogorska liga – Južna skupina). U sezoni 1980./81. osvajaju republičku ligu, te ulaze u 2. saveznu ligu – Istok. 1980-ih godina klub se naziva "Budva". U sezoni 1989./90. su prvaci Međurepubličke lige – Jug.
Početkom 1990.-ih klub vraća naziv "Mogren". U prvenstvima SRJ, odnosno Srbije i Crne Gore, "Mogren" je bio član Prve lige SRJ pet sezona, te još je bio član 2.  lige SRJ / SiCG i 1. crnogorske lige.
Osamostaljenjem Crne Gore, 2006. godine, "Mogren" je postao član Prve crnogorske lige koju je osvojio dva puta (2008./09. i 2010./11.), ali ubrzo dolazi u financijeske probleme, te 2015. ispada u Drugu crnogorsku ligu, ali je zbog financijskih problema izbačen u Treću crnogorsku ligu – Južna regija
2017. godine klub ne završava sezonu do kraja te se gasi.
  "Mogren" je nastupao u kvalifikacijama za "Ligu prvaka" i "Europsku ligu" (ranije "Kup UEFA").

 Stadion

 Uspjesi

 Nakon 2006. (Crna Gora)
 Prva crnogorska nogometna liga
 prvak: 2008./09., 2010./11.
 trećeplasirani: 2007./08., 2009./10.

 Kup Crne Gore
 pobjednik: 2007./08.
 finalist: 2010./11.

 Od 1991./92. do 2005./06. (SRJ / SiCG)
 2. liga SRJ / SiCG
 prvak: 1997./98. (Zapad), 2001./02. (Jug'')

Od 1946. do 1991. (FNRJ / SFRJ)
 Međurepublička liga – Jug
 prvak: 1989./90.

 Crnogorska republička liga
 prvak: 1980./81.
 trećeplasirani: 1975./76.

 Crnogorska liga – Jug
 prvak: 1970./71., 1971./72., 1974./75., 1984./85.

 Republički kup Crne Gore
 pobjednik: 1980./81.

Pregled plasmana

Poznati igrači

Poznati treneri

Unutrašnje poveznice
 Budva

Vanjske poveznice
 fkmogren.com, wayback arhiva
 worldfootball.net, FK Mogren Budva
 int.soccerway.com, FK Mogren
 srbijasport.net, Mogren

Izvori

 globalsportsarchive.com, FK Mogren Budva

Crnogorski nogometni klubovi
Budva

FK Mogren Budva


ඉපැයීම් කළනාකරණය යනු, ගිණුම්කරණයෙහි, පෞද්ගලික ප්‍රතිලාභ උදෙසා ගිණුම්කරණ වාර්තාකරණ ක්‍රියාවලියට කරනු ලබන චෙතනීය බලපැම් කිරිමේ ක්‍රියාව යි.

ඉපැයීම් කළමනාකරණය