Entler, J. R. R. Tolkien'in kurgusal evrenindeki ırklardan/türlerden biridir.

Yüzük Savaşı sırasında, entler olarak bilinen garip orman devleri, orklar ile Isengard insanlarına karşı mücadeleye katıldılar.

Yarı insan yarı ağaç olan bu yaratıklar, dört metre yirmi beş santim boyundaydılar ve en yaşlıları Orta Dünya'da tam "Dokuz Yıldızlar" ve "Güneş Çağı" boyunca yaşamıştı.

Tarihçe
Elf tarihçeleri, "Gökyüzünün Kraliçesi" Varda, yıldızlara yeniden ışık verdiğinde ve elfler uyandığında, Arda'nın büyük ormanlarında aynı zamanda entlerin de uyandığını anlatır. "Yeryüzünün Kraliçesi" Yavanna'nın düşüncelerinden yaratılmış olan entler, ağaçların çobanları idiler.

Gerçekten de çoban ve bekçiler olduklarını kanıtlamıştılar çünkü bir kez uyanan ent öfkesi korkunçtu ve elleri ile taş ve çeliği parçalayabilecek güce sahiptiler. Haklı olarak onlardan korkulmakla birlikte, entler aynı zamanda nazik ve bilgeydiler. Ağaçları ve tüm Olvar'ı (Orta Dünya bitkilerini) severler ve onları kötülüklerden korurlardı.

Uyandıkları zaman entler konuşamıyordu fakat elfler onlara bu sanatı öğrettiler ve onlar da bu sanatı çok sevdiler. Aralarında İnsanların kısa şakıyan dilleri de olmak üzere pek çok dil öğrenmekten büyük zevk aldılar. Fakat hepsinden çok kendileri için yaratmış oldukları ve yalnızca kendilerinin öğrenebildiği dili sevdiler. Bu dil, dillerinden yuvarlanan tok ve yavaş bir gök gürültüsünü andırıyordu.

Fakat Güneşin ikinci çağının sonu gelmeden ent-hanımlarının bahçeleri yok edildi ve bahçeleri ile birlikte ent-hanımları da ortadan kayboldular. Bunların arasında Ağaçsakalı'nın eşi Hafifayaklı Fidankolu olarak da bilinen Fimbrethil de bulunuyordu. Hiçbir hikâye başlarına neler geldiğini anlatmamaktadır. Belki de ent-hanımları güneye veya doğuya gittiler; fakat neler olduğunu, uzun yıllar boyunca onları arayarak dolaşan orman entlerinin hiçbir zaman öğrenemediler.

Böylece, insanlar gibi ölmemelerine rağmen entler, yaşlandıkça sayıları azalan bir ırk haline geldiler. Zaten hiçbir zaman sayıları çok fazla olmamıştı; bir kısmı çelik ve ateşle öldürüldü ve ent-hanımlarının gidişinden sonra hiçbir ent-çocuğu dünyaya gelmedi. Entler gibi, bir zamanlar içinde yaşadıkları uçsuz bucaksız olan Eriador Ormanları da kesilip yakıldı ve geriye yalnızca Ağaçsakalı'nın Ent Ormanı, Shire ile sınırı bulunan, Eski Orman kaldı.

Hayatları
Zaman zaman Entmoot adı verilen büyük toplantılar yapmakla birlikte Entler, büyük ormanların içinde birbirlerinden uzakta ent evlerinde tek başlarına yaşayan ve yalnızlığı seven bir halktı. Ent evleri genellikle, bol kaynak suyu bulunan ve güzel ağaçlarla çevrelenmiş dağ mağaralarıydı. Katı yiyeceklerden değil büyük taş kavanozlarda sakladıkları berrak bir sıvıdan oluşan yemeklerini de bu yerlerde yerlerdi. Ent içkileri olarak bilinen bu büyülü sıvılar altın ve yeşil renkli bir ışıkla parlardı. Ve yine Ent evlerinde, genellikle gece boyunca bir şelalenin kristal serinliği altında ayakta durarak rahatlamak suretiyle dinlenirlerdi.

Böylece Entler bilge ve hemen hemen ölümsüz hayatlarını sürdürdüler ve Yeryüzünün pek çok farklı ırkı onların yüceliğini etkilemeden etraflarında ortaya çıktı ve kayboldu. Yalnızca kötü Orclar çelik silahları ile ortaya çıktığında, Entler öfke ile harekete geçtiler. Entler, Cüceleri de sevmezdi çünkü Cüceler silah olarak balta kullanır ve ağaç keserlerdi. Ve söylendiğine göre Güneşin İlk Çağında Menegroth'daki Gri Elf kalesini yağmalayan Nogrod'un Cüce savaşçıları, Entler tarafından yakalanarak yokedilmişlerdi.

Yıldızışığı yıllarında Entler, hem dişi hem erkek türlere sahipti fakat Güneşin Çağlarında Ent-hanımları meyve ağaçları, çalılar, çiçekler, çimenler ve tahıllar gibi Olvar'ın daha küçük türleriyle ilgilenebilecekleri açık alanlara âşık oldular fakat erkek Entler ormanlardaki ağaçları seviyorlardı.

Ağaçsakal
Entlerin Efendisi, ortak dildeki ismi Ağaçsakalı (Treebeard) olan Fangorn idi. Çok iri ve yaşlıydı. Çünkü Dünyaya gelmiş olan en uzun boylu ve sağlam ırkın üyesiydi. Ağaçsakalı'nın kocaman kaba kabuklu gövdesi, bir meşe veya kayın ağacınınkini hatırlatıyordu; dala benzeyen düzgün kolları ve dallar gibi düğümlü yedi parmaklı elleri vardı. Ağaçsakalı'nın kendine özgü neredeyse boyunsuz başı yüksek ve gövdesi kadar kalındı. Kahve renkli gözleri iri ve bilge bakışlıydı ve yeşil bir ışıkla parlıyorlardı. Vahşi gri sakalı dallar ve yosunlardan yapılmış bir hasır gibiydi. Ağaçlar gibi liflerden yapılmıştı fakat yaşayan köklere benzeyen ayaklarının üzerindeki bükülmez bacakları ile, uzun bacaklı bir bataklık kuşu gibi sallanıp uzanarak çok hızlı yürüyebilirdi.

Entler ve Yüzük Savaşı
Yüzük Savaşı başladığı sırada Ağaçsakalı, uyanış zamanında ortaya çıkmış olan en yaşlı üç Entten biriydi. Ağaçsakalı'ndan başka, adı "Yaprak lülesi" anlamına gelen Finglas ile adı "Deri kabuk" anlamına gelen Flandrif vardı fakat bu ikisi artık başka Entlerin sorunları ile bile ilgilenmiyorlardı.

Entler, komşu şehir Isengard'da oturan Saruman'ın hizmetkarları tarafından rahatsız ediliyorlardı. Bu nedenle Yüzük Savaşına katıldılar ve Entlerin Büyük Yürüyüşü denilen olay meydana geldi. Kıtalarca Ent, Isengard kalesine yürüdü. Onlarla birlikte Entler tarafından yönetilen ve hemen hemen onlar kadar güçlü olan ağaç ruhları Huornlar da geldi. Ent öfkesi ile Isengrad'ın surları paramparça edilerek, Saruman'ın gücü yokedildi. Huornlar yürüyen bir orman gibi Hornburg Savaşına katıldılar ve Saruman'ın birlikleri de yokedildi.

Yüzük Savaşından sonra Entler yine barış içinde Ent Ormanında yaşamaya devam ettilerse de, zamanla sayıları azaldı ve inanışa göre Dördüncü Çağda tamamen yok oldular.

Kurgusal ağaçlar

Entler


Padre Joseph Alexander MacDonald (1908-1967) fue un profesor universitario canadiense, sacerdote, y activista comunitario que ayudó al movimiento cooperativista a ser lo que es hoy tanto en su ciudad natal de Nueva Escocia como en la isla de Puerto Rico donde murió el 5 de octubre de 1967.

Orígenes  de su trabajo cooperativo
Nació en Nueva Escocia (Canadá) donde se desempeñó como sacerdote católico y educador desde temprana edad.  Su gran humanismo y capacidad de empatía lo llevaron a ser uno de los visionarios que concibió el Movimiento Social de Antigonish, originado en la Universidad San Francisco de Javier como una escuela para y con el pueblo que fomentaba el cooperativismo y el desarrollo de la sociedad rural.

Influencia en Puerto Rico
En la primera mitad de la década de los cuarenta, Ana María O'Neill, profesora de cooperativismo y filosofía en la Universidad de Puerto Rico, viajó a Canadá para estudiar el movimiento. A su regreso decidió invitar al Monseñor Moses Coaday a que visitase la isla, pero este no pudo aceptar la invitación debido a su estado de salud.  En su lugar, envió al Padre Macdonald, quien en los veranos de 1945 y 1946 ofreció cursos en la Universidad de Puerto Rico y que atrajeron a varios líderes comunitarios, entre ellos Luis Muñoz Marín, el entonces presidente del senado. A consecuencia de estos cursos se creó una comisión de legisladores para que viajase a Nueva Escocia y estudiase el modelo cooperativo, estudio que luego resultó en sugerencias que formaron la base de la creación de la Ley 291 (Ley General de Sociedades Cooperativas).

En el 1956, Macdonald se mudó permanentemente a Puerto Rico y funcionó como asesor de la Liga de Cooperativismo desde sus inicios.

Legado
Durante su estadía en la isla, Macdonald escribió dos libros: Sinopsis of the Lecture publicado por el Colegio de Agricultura de Puerto Rico en el 1946, y Antigonish and Puerto Rico publicado por el Cooperative League of Puerto Rico en el 1962. Hoy día se recuerda como uno de los precursores del sistema cooperativista puertorriqueño.

Véase también

Otros precursores del cooperativismo:

 Santiago Andrade

 Mercedes Amalia Marchand

 Antulio Parrilla Bonilla

 Ramón "Moncho" Colón Torres

Referencias
Catalá Oliveras F, Rivera Izcoa C. El movimiento cooperativista en Puerto Rico: Un Paso Más. San Juan (Puerto Rico): Ediciones Huracán; 2010:51-59.

Enlaces externos

https://web.archive.org/web/20101221090607/http://segurosmultiples.com/comunidad/SF_padre.mcdonald.es.pr.htm

http://www.liga.coop/index.php?option=com_content&view=article&id=7&Itemid=44

http://www.liga.coop/index.php?option=com_content&view=article&id=8&Itemid=43

Cooperativistas
Historia de Puerto Rico
Sociedad de Puerto Rico
Sacerdotes católicos de Canadá
Profesores de Canadá
Activistas de Canadá

Padre Joseph Alexander MacDonald


චිත්‍රාගාරයක් යනු චිත්‍රපට නිර්මාණය සඳහා සකස් කළ පාලිත පරිසරයකි. මෙම පරිසරයට අභ්‍යන්තර (ශබ්ද වේදිකාව), බාහිර (පසුපස ප්‍රදේශය) හෝ එම ද්විත්වයම අයත් විය හැකිය. සාමාන්‍ය ව්‍යවහාරයේදී චිත්‍රාගාරය යන යෙදුම චිත්‍රපට නිෂ්පාදක ආයතන හැඳින්වීමට ද භාවිතා කෙරෙයි. මීට ප්‍රධාන හේතුව වුයේ හොලිවුඩයේ ස්වර්ණමය අවධියේදී (1920 දශකයේ අග භාගයේ සිට 1940 දශකයේ අගභාගය දක්වා) ප්‍රමුඛ පෙළේ චිත්‍රපට නිෂ්පාදන ආයතන සතුව ඔවුන්ගේම චිත්‍රාගාර පැවතීමයි. වර්තමානයේද ඇතැම් නිෂ්පාදන ආයතන සතුව චිත්‍රාගාර පවතී. කෙසේ නමුත් සමස්තයක් ලෙස ලෝකය සම්බන්ධයෙන් ගත් කල (එක්සත් ජනපදයේ පවා) බොහෝ චිත්‍රපට නිෂ්පාදක ආයතන කිසිදිනෙක තමන්ට අයත් චිත්‍රාගාර පවත්වාගෙන ගොස් නැත. ඒ වෙනුවට ඔවුහු ස්වාධීන අයිතිය සහිත ස්ථාන කුලියට ගෙන සිය නිර්මාණ සිදු කර ඇත. බොහෝ විට මෙම ස්ථාන අයත් පුද්ගලයින්ම විසින් තමන්ගේම චිත්‍රපට නිපදවීම සිදු නොකරති.

සටහන්
සිනමාව

චිත්‍රාගාරය


Guadahortuna, İspanya'nın on yedi özerk bölgesinden, ülkenin en çok nüfusa sahip olan ve güney sınırında bulunan, Endülüs otonom bölgesine bağlı sekiz eyaletinden Akdeniz'e kıyısı bulanan Granada'ya bağlı 170 belediyeden biridir. Guadahortuna belediyesinin nüfusu 2013 yılı nüfus sayımlarına göre 2.027 kişidir.

Granada'nın belediyeleri

Guadahortuna


Dustin the Turkey er en irsk kalkun, som er kendt på irsk tv.

Dustin the Turkey har siden 1989 været en kendt stjerne i irsk tv. Han har medvirket i alt fra talks shows til børne-tv og er kendt for at lægge an på alle de kvinder, han laver tv med.

I 1994 udgav Dustin en coverversion af "Spanish Lady" sammen med Ronnie Drew. Den opnåede fire uger som #1 på Irish Singles Chart.
I 2008 deltog han for Irland i Eurovision Song Contest med sangen Irelande Douze Pointe (). Alle i Irland troede, at han ville få Irlands førsteplads, men han klarede ikke sig igennem semifinalen.

I 2014 besøgte DR ham i programmet Europa i glimmer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Sangere fra Irland
Etableret i 1989
Fiktive dyr
Irlands Eurovision Song Contest-deltagere
Deltagere ved Eurovision Song Contest 2008

Dustin the Turkey


A 1. Volleyball Bundesliga Masculina de 2020–21 foi 28.ª edição da primeira divisão do campeonato alemão de voleibol, competição esta organizada pela Volleyball-Bundesliga sob a égide da Federação Alemã de Voleibol (). O campeonato iniciou-se em 17 de outubro de 2020 e estendeu-se até 15 de abril de 2021.

O Berlin Recycling Volleys conquistou o décimo primeiro título de sua história na competição vencendo o VfB Friedrichshafen nas finais. O oposto alemão Linus Weber foi eleito o melhor jogador do torneio.

Regulamento

Fase classificatória
A fase classificatória foi disputada em dois turnos. Em cada turno, todos os times jogaram entre si uma única vez. Os jogos do segundo turno foram realizados na mesma ordem do primeiro, apenas com o mando de quadra invertido.

Playoffs
A fase eliminatória foi divida em quartas de final, semifinais e final; todas no sistema "melhor de três", exceto a final.

Equipes participantes
Devido a problemas financeiros, três clubes renunciaram à participação no campeonato: Heitec Volleys Eltmann, Hypo Tirol Alpenvolleys Haching e o TV Rottenburg. Após a dissolução da equipe teuto-austríaca Hypo Tirol Alpenvolleys Haching, o TSV Unterhaching foi licenciado a competir o campeonato. Ao total 11 equipes participaram do Campeonato Alemão de 2020–21:

  Berlin Recycling Volleys
  SWD Powervolleys Düren
  United Volleys Frankfurt
  VfB Friedrichshafen
  SVG Lüneburg
  Netzhoppers

  TSV Herrsching
  TSV Giesen
  TSV Unterhaching
  Volleyball Bisons Bühl
  VCO Berlin

Fase classificatória

Classificação
 Vitória por 3 sets a 0 ou 3 a 1: 3 pontos para o vencedor;
 Vitória por 3 sets a 2: 2 pontos para o vencedor e 1 ponto para o perdedor.
 Não comparecimento, a equipe perde 3 pontos.
 Em caso de igualdade por pontos, os seguintes critérios servem como desempate: número de vitórias, média de sets e média de pontos.

|}

Resultados da fase classificatória

Playoffs

Classificação final

Premiação

Ligações externas

Campeonato Alemão de Voleibol Masculino
2020 no voleibol
2021 no voleibol
Desporto na Alemanha em 2020
Desporto na Alemanha em 2021


Mor(d) i mødregruppen er en kortfilm fra 1998 instrueret af Peter Gren Larsen efter manuskript af Cecilie Olrik.

Handling
Der er møde i mødregruppen. Der pusles og snakkes, men noget er galt. Inde i sengen ligger Camillas mand med et hul i hovedet og er død. Det var Camilla og stegepanden, der satte en stopper for hans liv, og selv om Camilla var gal, er hun ked af det nu. For hvad med den lille, hvis Camilla kommer i fængsel? Det er mere, end noget bravt moderhjerte kan holde ud, og mødregruppen er vel til for at hjælpe hinanden. Mødrene går i aktion. Ægtemanden skal en gang for alle skaffes af vejen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1998

Mor(d) i mødregruppen


Le château de Mauvilly est un ancien château ducal situé à Mauvilly  dans le département français de la Côte-d'Or.

Localisation
Le château est situé en fond de vallée au sud-ouest et en contrebas du village, au 2, rue du château.

Historique
Le 13 octobre 1361, Geoffroy de Blaisy, sire de Mauvilly, reçoit du duc de Bourgogne la terre de Mauvilly. Le 5 juin 1366, Jean de Blaisy, sire de Mauvilly, est au nombre des seigneurs convoqué à Dijon par  |Philippe le Hardi pour sécuriser le duché face aux bandes errantes. Le château subit en effet bien des vicissitudes et doit être renforcé. Les tours sont construites au  et la chapelle au .
h
Il bénéficie encore de travaux importants aux  et . En 1869, toujours entouré de douves, il est modernisé et seules les tours et la chapelle restent de l'ancienne forteresse. Par arrêté du 27 décembre 2019, la totalité du domaine y compris les communs, les bâtiments de la haute cour, la ferme, les jardins et les aménagements hydrauliques sont inscrits aux Monuments historiques.

Description
Construit autour d'une plate-forme trapézoïdale entourée de douves d'eau vive, le château comporte trois éléments : le bâtiment de la chapelle dans lequel subsistent des éléments architecturaux de sa fonction de défense (tour, chemin de ronde) ainsi qu'une chapelle consacrée datant du XVe siècle ; le "grand château" qui occupe la longueur en face de la chapelle, aménagé probablement au XVIIIe siècle lorsque le château est devenu une propriété d'agrément. Enfin, dans la continuité du bâtiment de la chapelle a été construit en 1911 une maison dans le néo-gothique et dont la particularité est de présenter une horloge en façade. A l'angle nord-ouest se trouve un bâtiment plus ancien dont la façade aveugle, est percée de trois canonnières et les deux angles occidentaux de la plate-forme sont garnis de tours rondes. Près du village, la muraille du parc est garnie d'une tourelle basse à trois canonnières

Soutenu côté fossé par cinq contreforts, le château est précédé d'une cour à usage de ferme, d'un potager avec colombier et d'un verger.

Les eaux des douves alimentent ensuite le vallon du Vau, puis se perdent en surface.

Mobilier
Le château est une propriété privée, visites possibles lors des Journées européennes du patrimoine. Des visites peuvent être réalisées sur demande.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques du Châtillonnais
 Liste des châteaux de la Côte-d'Or

Liens externes

Mauvilly
Mauvilly
Monument historique inscrit en 2019
Monument historique dans la Côte-d'Or

Château de Mauvilly


Lauabe bezeichnet in Osttimor:

 ein Dorf und Aldeia im Suco Baboi Craic, siehe Baboi Craic
 ein Dorf im Suco Leguimea, siehe Leguimea

Lauabe


Youba Sokona, né le  à Ségou, est un homme politique et scientifique malien expert dans les domaines du développement, de l'énergie et du développement durable notamment en Afrique depuis près de 40 ans.

Il est le vice-président du Groupe d'experts intergouvernemental sur l'évolution du climat (GIEC) depuis octobre 2015, et est auteur principal du GIEC depuis 1990.

Éducation
En 1976, Youba Sokona obtient le grade d'ingénieur civil et des mines à l'École nationale d'ingénieurs de Bamako au Mali. Il poursuit ses études en France pour passer un diplôme d'études approfondies (DEA) option Sciences de la Terre, diplôme aujourd'hui équivalent à une deuxième année de master, c'est-à-dire un Bac +5, à l'université Pierre-et-Marie-Curie aujourd'hui Sorbonne Université à Paris qu'il finira en 1978.

Son master validé, Y. Sokona obtient son doctorat d'Ingénieur en Sciences de la Terre en tant qu'étudiant de l'École supérieure des Mines et l'université Pierre-et-Marie-Curie à Paris en 1981.

Carrière

GIEC
Co-auteur principal du GIEC depuis 1990, Youba Sokona a notamment été coprésident du groupe de travail III au côté d' et  étudiant le rôle des énergies renouvelables dans la lutte contre le changement climatique ; leur rapport, intitulé Special Report on Renewable Energy Sources and Climate Change Mitigation paraît en 2014 dans le cinquième rapport du GIEC

En 2007, lorsque le quatrième rapport parait, il est auteur principal de la note de synthèse, tout en étant cité plusieurs fois dans l'annexe du rapport du groupe III, ce même rapport se verra décerner un prix Nobel de la paix la même année.

Lutte contre le changement climatique en Afrique
En 1995, Youba Sokona publie une Stratégie d'utilisation rationnelle de l'énergie en Afrique de l'Ouest: évaluation et prospective pour l'organisation ENDA-TM où il a été le cofondateur du Programme d'énergie qu'il coordonnera de 1987 à juin 2004, en 2002 il publie l'article Maîtrise de l'énergie en Afrique de l'Ouest.

En 2008, il supervise le programme de la Grande muraille verte du Sahara et du Sahel en tant que secrétaire exécutif de l'Observatoire du Sahara et du Sahel.

Il est actuellement conseiller spécial pour le développement durable au Centre Sud.

Parallèlement à cela il est membre de nombreux conseils, organisations ou institutions. Il est professeur honoraire à l'University College de Londres (UCL), membre du comité consultatif scientifique de l'Institut international pour l'analyse des systèmes appliqués (IIASA) depuis janvier 2017 et jusqu'à décembre 2022, membre de l'Académie africaine des sciences depuis 2017, il est conseiller spécial de l'Institut Payne pour la politique publique de la Colorado School of Mines aux États-Unis, coordinateur du Centre Africain pour la Politique Climatique (ACPC).

Notes et références

Auteur du GIEC
Personnalité malienne du XXIe siècle
Personnalité politique malienne
Naissance en mars 1950

Youba Sokona


Beauchesne (die altfranzösische Variante von Beauchêne) ist der Familienname folgender Personen:
 Alcide Hyacinthe du Bois de Beauchesne (1804–1873), französischer Schriftsteller
 Arthur Beauchesne (1876–1959), kanadischer Politiker
 Gabriel Beauchesne-Sévigny (* 1984), kanadischer Kanute
 Geneviève Beauchesne-Sévigny (* 1986), kanadische Kanutin

Siehe auch:
 Beauchêne

Beauchesne


Michael Martin Murphey est un auteur-compositeur-interprète américain de musique country et western né le  à Dallas au Texas. Nommé à plusieurs reprises aux Grammy Awards, il a six albums d'or dont Cowboy Songs, le premier album de musique western à obtenir le statut d'album d'or depuis Gunfighter Ballads and Trail Songs de Marty Robbins en 1959.

Biographie

Discographie

Chanteur américain du XXe siècle
Chanteur américain du XXIe siècle
Chanteur américain de country
Chanteur des années 1970
Chanteur des années 1980
Chanteur des années 1990
Chanteur des années 2000
Chanteur des années 2010
Auteur-compositeur américain
Auteur-compositeur-interprète américain
Naissance en mars 1945
Naissance à Dallas
Artiste d'Epic Records

Michael Martin Murphey


Phillipp Steinhart (født 7. juli 1992) er en tysk fodboldspiller, der spiller som venstre back for Bayern München II i Regionalliga Bayern.

Referencer

Fodboldspillere fra FC Bayern München

Phillipp Steinhart


Tour de Feminin-O cenu Českého Švýcarska (Tour de Feminin – Krasna Lipa) er et etapeløb i cykling for kvinder, som arrangeres hvert år i Tjekkiet. Det klassificeres af UCI som et 2.2 løb.

Podiepladser

Referencer

Cykelløb for kvinder
Cykelløb i Tjekkiet


Stara čaršija u Tuzli, čaršija u Tuzli
Nova čaršija u Tuzli, čaršija u Tuzli

Čaršija (Tuzla)


Mode Muntu (de son vrai nom Ngoy Mukulu Muntu) est un artiste contemporain, plasticien et peintre congolais, né à Lubumbashi vers  et mort en  à Lubumbashi.

Biographie
Naît d'une fratrie de 14 enfants dont il est l'aîné, à 14 ans il intègre l'Académie des Beaux-Arts d'Élisabethville sa ville natale où l'on repère son talent .

Après 10 ans d'interruption, Modeste Ngoie Mukulu Muntu, alias Mode Muntu revient à la peinture dans l'atelier que lui a aménagé Claude Charlier, à l'époque directeur de l'Académie.

Début de la carrière

Notes et références

Liens externes

Peintre congolais (RDC)
Naissance à Élisabethville
Naissance au Congo belge
Naissance en 1940
Décès à Lubumbashi
Décès en 1985
Décès à 45 ans

Mode Muntu


Couleurs de l'incendie est un film franco-belge réalisé par Clovis Cornillac et sorti en 2022.

Il s'agit d'une adaptation du roman du même nom de Pierre Lemaitre publié en 2018 et faisant suite au roman Au revoir là-haut. Ce dernier a été adapté au cinéma par Albert Dupontel en 2017.

Synopsis

En 1929 se tiennent les obsèques du riche banquier Marcel Péricourt, auxquelles le « Tout-Paris » assiste. Sa fille Madeleine est la seule héritière, après le suicide de son frère Édouard Péricourt quelques années plus tôt. Le sort va s'acharner sur elle quand son fils Paul se blesse gravement et devient handicapé.

Sans son ex-mari pour l'épauler, Madeleine va devoir prendre seule la tête des affaires de son père. Elle reçoit des conseils de son oncle, le peu scrupuleux Charles Péricourt. Madeleine va devoir faire face à de nombreux obstacles, à l'adversité des hommes, à la cupidité, à la jalousie et à la corruption dans une France et une Europe où monte le totalitarisme.

Résumé détaillé
À Paris, en 1929, lors des obsèques de son père, Madeleine Péricourt (Léa Drucker), assiste avec horreur à une tentative de suicide de son fils Paul (Octave Bossuet). En dépit de son immense chagrin, Madeleine s'efforce tant bien que mal de gérer l'immense empire financier que son père lui a légué. Elle repousse les avances de Gustave Joubert (Benoît Poelvoorde), l'ancien adjoint de son père, tout en refusant de venir en aide à son oncle Charles (Olivier Gourmet), un député en grande difficulté financière en raison de ses arrangements véreux. Elle s'arrange également pour que Joubert permette à André Delcourt (Jérémy Lopez), l'ancien précepteur de Paul, d'obtenir un emploi de journaliste. Enfin, elle engage Vladi (Jana Bittnerova), que sa dame de compagnie Léonce Picard (Alice Isaaz) présente comme une ressortissante polonaise mais qui est en réalité une slovaque ne parlant pas un mot de français, afin de s'occuper de Paul après avoir vue celle-ci le faire sourire.

Tandis que Paul reprend progressivement goût à la vie grâce à la musique de la cantatrice Solange Gallinato (Fanny Ardant), Madeleine ne se rend pas compte qu'elle est victime d'un jeu de dupes mené par Joubert, Charles et Delcourt. Ces derniers l'incitent en effet subtilement à transférer l'ensemble de ses actifs financiers en les investissant dans le secteur pétrolier roumain. Alors que Madeleine s'apprête à accompagner Paul pour assister à une représentation de Solange à Milan, elle découvre avec horreur que le pétrole roumain s'est effondré, la laissant ruinée. Comprenant la trahison de Joubert qui s'est associé avec Léonce, Madeleine apprend également que Paul avait tenté de se suicider à cause de Delcourt, qui se livrait à des abus sexuels sur l'enfant.

Cinq années passent, durant lesquelles Madeleine, qui vit désormais dans un petit appartement avec Paul (Nils Othenin-Girard) et Vladi toujours à ses côtés, rumine sa vengeance. Découvrant que Joubert a fondé une entreprise de matériel aéronautique, toujours associé avec Charles et bénéficiant du soutien du journal de Delcourt, Madeleine sollicite l'aide de Lucien Dupré (Clovis Cornillac), son ancien chauffeur devenu chauffeur de taxi. Ce dernier accepte d'enquêter sur le trio, et découvre que Léonce, désormais mariée à Joubert, est en fait déjà mariée avec un certain Robert Ferrand (Alban Lenoir). Madeleine fait alors chanter Léonce, lui disant qu'elle taira son secret si Léonce et Robert espionnent Joubert pour elle.

Léonce et Robert parviennent à faire en sorte que Joubert engage ce dernier dans son entreprise. Robert parvient ainsi à saboter le moteur à réaction fabriqué par Joubert, conduisant à une explosion lors d'une démonstration d'essai devant des membres du gouvernement. Joubert perd ainsi toute perspective de vendre son moteur au gouvernement et y perd une fortune, de même que Charles qui a beaucoup investi dans l'entreprise, tandis que Delcourt est discrédité au sein de son journal. Toutefois, Madeleine décide d'aller encore plus loin et charge Léonce de dérober des documents de l'entreprise de Joubert dans le coffre de ce dernier et de faire grossièrement croire à un cambriolage, afin que le commissaire en charge de l'enquête (Olivier Rabourdin) soupçonne Joubert d'une mise en scène.

Profitant d'un voyage en Allemagne pour assister à un récital de Solange, Madeleine se fait passer pour Léonce à l'aide d'une perruque brune et du passeport qu'elle a confisqué à cette dernière. S'étant renseignée sur les pratiques d'une banque garantissant une certaine confidentialité à ses clients, elle propose au major Dietrich (Johan Heldenbergh) de lui vendre les documents techniques dérobés par Léonce, promettant ainsi à l'Allemagne hitlérienne une avance technologique. Après négociation, le major accepte et remet à Madeleine la moitié de la somme convenue en Reichsmarks. Toutefois, il comprend trop tard que Madeleine l'a dupé en lui remettant des documents concernant des recherches anciennes qui ne sont pas viables.

Avec l'aide de Lucien, Madeleine parvient à quitter l'Allemagne, tandis que Solange se réconcilie avec Paul, qui avait été attristé par le fait que son idole accepte d'être une égérie du Troisième Reich (Solange interprète ainsi, devant Adolf Hitler, la prière des Hébreux Va, pensiero tirée de Nabucco, l'opéra de Giuseppe Verdi, au lieu de la Chevauchée des Walkyries de Richard Wagner). De retour en France, Madeleine contacte un faussaire (Sam Karmann) pour réaliser une copie truquée du livre de comptes de la banque incriminant ses cibles, et charge Lucien de cacher les billets de banque allemands dans l'appartement de Delcourt pendant que Madeleine dîne avec lui. Ce dernier est alors arrêté par la police à la suite d'une perquisition, tout comme Joubert. Tous deux comprennent, bien trop tard, que Madeleine les a dupés.

Sa vengeance couronnée de succès, Madeleine pardonne sa trahison à Léonce et lui donne de l'argent pour une nouvelle vie. Elle refait sa vie avec Lucien, devenu son amant au cours de son enquête, tandis que Paul hérite de l'ensemble des biens de Solange à la suite du décès de la cantatrice qui avait été expulsée d'Allemagne. Une série de messages indique alors le sort des autres personnages : Joubert purge une peine de prison mais est rapidement terrassé par un cancer à sa sortie, Delcourt collabore avec les Allemands pendant l'Occupation et se suicide le jour de la Libération, Léonce démarre une nouvelle vie à Casablanca où elle se marie et a six enfants, Charles, pris en pitié par Madeleine par esprit de famille, parvient à marier ses deux filles, et Vladi trouve également un mari et donne naissance à un futur Prix Nobel.

Fiche technique

 Titre original : Couleurs de l'incendie
 Réalisation : Clovis Cornillac
 Scénario : Pierre Lemaitre, d'après son roman Couleurs de l'incendie
 Musique : Guillaume Roussel
 Décors : Sébastian Birchler
 Costumes : Pierre-Jean Larroque
 Photographie : Thierry Pouget
 Montage : Reynald Bertrand
 Production : Sidonie Dumas
 Coproduction : Cédric Iland
 Production associée : Camille Trumer
 Sociétés de production : Gaumont, La Company et Umedia
 Société de distribution : Gaumont (France)
 Budget :
 Pays de production : ,
 Langue originale : français
 Format : couleur — 2,35:1 — son 5.1
 Genre : drame
 Durée :
 Dates de sortie :
 Bulgarie :  (festival )
 France :  (Festival du cinéma méditerranéen de Montpellier) ;  (sortie nationale)
 Belgique :
 Québec :

Distribution

 Léa Drucker : Madeleine Péricourt
 Benoît Poelvoorde : Gustave Joubert
 Alice Isaaz : Léonce Picard
 Clovis Cornillac : Lucien Dupré
 Olivier Gourmet : Charles Péricourt
 Jérémy Lopez : André Delcourt
 Alban Lenoir : Robert Ferrand
 Johan Heldenbergh : Major Dietrich
 Fanny Ardant (voix chantée : Sandrine Piau) : Solange Gallinato
 Jana Bittnerova : Vladi
 Philippe Ohrel : Adolf Hitler
 Olivier Rabourdin : le commissaire
 Nils Othenin-Girard : Paul, 15 ans
 Octave Bossuet : Paul, 10 ans
 Gilles Privat : , le banquier
 Isabelle Vitari : Louise, la secrétaire des ateliers Joubert
 François Favrat : le ministre
 Sam Karmann : le faussaire
 Boris Terral : le majordome
 Roger Cornillac : le barman / voix off de Marcel Péricourt
 Jean-François Gallotte : l'agent d'entretien

Production

Tournage
Le tournage a lieu en fin 2020 et dure . Il se déroule à Paris, Montreuil, dans les studios d'Épinay, et quelques jours en Alsace, notamment à Strasbourg (palais universitaire, palais du Rhin), Riquewihr et Sentheim. La Tchéquie avait été envisagée par la production, mais cette destination a été abandonnée en raison de la pandémie de Covid-19.

Accueil

Accueil critique

En France, le site Allociné donne une moyenne de , après avoir recensé 19 titres de presse.

La presse française se montre globalement plutôt favorable à l'adaptation de la suite d'Au revoir là-haut. Pour CNews, le film est . Pour Le Figaro, il s'agit d'une . Pour le critique, le long-métrage est une sorte de  qui même ne manque pas d'épaisseur .

Le critique de Paris Match est dans la même veine, parlant du film comme d'un .

Le site aVoir-aLire résume sa critique de la sorte : .

Pour le magazine Première, .

La critique des Inrockuptibles est beaucoup plus négative : .

Box-office

Pour son premier jour d'exploitation en France, Couleurs de l'incendie réalise , dont  en avant-première. Le film se classe second du box-office des nouveautés, derrière le blockbuster américain Black Panther: Wakanda Forever () et devant Armageddon Time ().

Au bout d'une première semaine d'exploitation, le film totalise  pour une seconde place au box-office, derrière Black Panther: Wakanda Forever () et devant Mascarade (). En semaine 2, le long-métrage réalise  supplémentaires, toujours pour une seconde place au box-office, derrière Wakanda Forever () et devant le biopic Simone, le voyage du siècle ().

Pour sa troisième semaine d'exploitation, Couleurs de l'incendie réalise  pour la dernière marche du podium du box-office, derrière Simone, le voyage du siècle () mais devant Le Menu (), nouveauté de la semaine. En semaine 4, le long-métrage frôle les  en engrangeant  supplémentaires pour une neuvième place au box-office derrière Le Menu () et devant Annie Colère ().

Autour du film
.

Distinctions

Nominations
 César 2023 :
 Meilleurs costumes
 Meilleurs décors

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Au revoir là-haut, le roman précédent
 Miroir de nos peines, le roman suivant

Liens externes

Film belge sorti en 2022
Film français sorti en 2022
Film dramatique belge
Film dramatique français
Film historique belge
Film historique français
Film mettant en scène Adolf Hitler
Adaptation d'un roman français au cinéma
Film tourné aux studios d'Épinay
Film tourné dans le Haut-Rhin
Film tourné à Paris
Film tourné dans la Seine-Saint-Denis
Film tourné à Strasbourg
Film se déroulant à Paris
Film se déroulant dans les années 1920
Film se déroulant dans les années 1930
Film de Gaumont

Couleurs de l'incendie (film)


Biserica Rotundă (în , Krăgla țărkva), cunoscută și ca Biserica de Aur (, Zlatna țărkva) sau Biserica Sf. Ioan (, țărkva "Sveti Ioan"), este o biserică ortodoxă medievală timpurie de mari dimensiuni, parțial conservată. Edificiul religios se află în localitatea Preslav, fosta capitală a Primului Imperiu Bulgar, astăzi oraș aflat în Bulgaria de nord-est. Biserica datează de la începutul secolului al X-lea, din timpul domniei țarului Simeon I. A fost descoperită și analizată arheologic pentru prima dată în anii 1927–1928.

Considerată unul dintre cele mai impresionante exemple de arhitectură medievală bulgară, biserica rotundă și-a luat numele de la forma specifică a uneia dintre cele trei secțiuni ale sale, naosul, care este o rotondă ce servește ca loc pentru liturghie. De asemenea, designul bisericii include un atriu larg și o zonă de intrare dreptunghiulară sau nartex, marcat de două mici turle circulare.

Biserica a fost asemuită cu alte edificii de arhitectură religioasă ce țin de perioada romană târzie (creștină timpurie), din Caucaz, și cu stilul carolingian - preroman, al lui Carol cel Mare, datorită planului său caracteristic, care diferă semnificativ de clădirile contemporane bulgărești sau bizantine. Numele alternativ al bisericii, Biserica de Aur, își are originea în identificarea sa posibilă și populară cu "noua biserică de aur" din Preslav, menționată într-o sursă literară medievală.

Bogata decorație interioară a Bisericii Rotunde afișează cu predilecție mozaicuri, ceramică și marmură, din acest motiv ea deosebindu-se într-un mod evident de alte biserici din Preslav. Interiorul său este caracterizat de sute de desene ce înfățișează nave, faună și personalități creștine. Inscripțiile medievale de pe pereți menționează nume de sfinți în greaca bizantină sau scrise ca litere disparate și mici texte în alfabetele glagolitic și chirilic.

Context
Fondată în 681 ca stat păgân, Bulgaria a fost creștinată de clerul bizantin în anii 860, când era condusă de prințul Boris (r. 852–889). Dreptul de a converti Bulgaria la  creștinism a fost subiect de dispută politică între Bizanț și papalitate. Prin convertirea la creștinism, Boris a sperat să rezolve problemele etnice interne și să dezvolte relațiile externe ale statului său, care nu era tratat pe principii de egalitate de către liderii creștini ai Europei.

Biserica Rotundă a fost construită în timpul conducerii fiului și succesorului lui Boris, Simeon (r. 893–927), ale cărui campanii militare au stabilit superioritatea temporară asupra Bizanțului. El a extins teritoriul Primului Imperiu Bulgar în cea mai mare parte a Balcanilor, către Marea Adriatică și ulterior spre Marea Egee. Simeon a cucerit si teritoriile actuale ale Serbiei și Muntenegrului și a înlăturat efectiv amenințarea maghiară dinspre nord. Considerat unul dintre cei mai mari conducători ai Bulgariei, Simeon a fost un promotor al literaturii și artelor; domnia lui a fost considerată "Epoca de Aur" a culturii medievale bulgare datorită influenței literare a Bulgariei asupra Europei slave contemporane.

Orașul Preslav a devenit capitală a Bulgariei la începutul domniei lui Simeon, în parte din cauza asocierii fostei capitale Pliska cu păgânismul precreștin. Simeon a transformat Preslavul într-un model cultural, un adevărat rival pentru Constantinopol. Unii dintre cei mai distinși cărturari ai Epocii de Aur a Bulgariei au lucrat la . Menit să fie mai mult reședință monarhică și centru al vieții culturale decât fortăreață, orașul avea o arhitectură impresionantă, cuprinzând o mulțime de palate și biserici. Dintre acestea, s-a remarcat Biserica Rotundă, considerată "unul dintre cele mai impresionante monumente de arhitectură medievală bulgară" și o "expresie a celor mai mari realizări ale culturii bulgare vechi".

Identificare și istorie
Biserica Rotundă este identificată de mulți drept "noua biserică de aur", la care se face referire într-o  a unei traduceri în bulgara veche a lucrării lui Atanasie din Alexandria, Cuvinte împotriva arienilor. Textul spune că traducerea a fost făcută la ordinul prințului Simeon de către  și a fost copiată de Theodor Dox, "la gura Ticei în anul [bizantin] 6415 indiction 14 [907 d. Hr.], unde același prinț a poruncit să se construiască noua sfântă biserică de aur". Nu se știe sigur dacă "muntele Ticei" se referă la o secțiune îngustă a râului, înspre trecătoarea Ustie din apropierea orașului, sau poate la o anumită locație aflată chiar lângă zidurile exterioare ale orașului și în vecinătate directă cu ruinele Bisericii Rotunde. De asemenea, dacă "de aur" este înțeles în sens literal, sursa nu spune clar dacă biserica este una nouă printre bisericile de aur ale orașului sau este singura biserică de aur printre noile biserici din Preslav. Savantul Stancio Vaklinov consideră că identificarea Bisericii Rotunde cu "noua biserică de aur" din literatură este "incontestabilă", pe când în opinia istoricului de artă Nikola Mavrodinov, acest lucru este doar probabil. Pe de altă parte, istoricul A. P. Vlasto crede că această identificare nu este "absolut sigură".

Dacă biserica menționată în nota cărții este echivalată cu Biserica Rotundă, atunci se poate concluziona că trebuie datată la nu mai mult de câțiva ani înainte de 907. Deși biserica poate fi atestată nu mai târziu de secolul al X-lea, unii savanți au sugerat că ar fi putut fi fost construită chiar pe locul bazilicii romane mult mai timpurii, fapt sugerat de planul său antic. Un posibil donator (ctitor) al unei părți a construcției bisericii este un oficial bisericesc de mare rang () pe nume Paul, care este menționat pe o inscripție din biserică. Cea mai mare parte a lucrării este probabil ctitorită de Simeon, care ar fi fost sponsorul principal.

Există o dezbatere în cercurile academice bulgare, dacă obiectivul a fost construit ca biserică a unei mănăstiri sau ca o catedrală separată. În cazul în care clădirile din vecinătatea bisericii sunt interpretate ca fiind parte a teritoriului unei mănăstiri, atunci locul a devenit așezare monahală cel mai probabil după construirea Bisericii Rotunde, în timpul domniei țarului Petru I (927–969). Lipsa intrărilor în aceste clădiri prin fețele aflate în fața bisericii și prezența unui atriu mare face improbabilă ideea că biserica ar fi aparținut unei mănăstiri. Un alt argument împotriva acestei idei este locația bisericii, izolată de alte clădiri deja accesibile publicului din afara orașului. Savantul Bistra Nikolova o consideră catedrală urbană și face comparație cu  din Pliska. Un alt cercetător, Krastiu Miatev, vede obiectivul ca o biserică regală a lui Simeon, dar istoricul artelor Nikola Mavrodinov și arheologul Totiu Totev insistă că a aparținut de la început unei mănăstiri.

Primele excavări pe locul obiectivului s-au făcut în anii 1927–1927 de către arheologi de la  din Sofia și Societatea Bulgară de Antichități, sub conducerea lui Iordan Gospodinov. Un al doilea efort condus de Krastiu Miatev a condus la un studiu mai în profuzime, iar cercetarea arheologică a obiectivului încă se mai desfășoară. În 1927, Biserica Rotundă, împreună cu întregul Preslav medieval, a fost declarată rezervație arheologică și monument istoric și a fost plasată sub protecția statului ca antichitate națională. În 1970, a fost inclus în lista monumentelor de cultură de importanță națională, acest fapt fiind publicat în acel an în . Ca parte a rezervației arhitecturale Preslavului Vechi, Biserica Rotundă a fost listată la nr. 98 în lista celor .

Biserica Sf. Petka din Ruse, deschisă în 1944, a fost construită ca o imitație a Bisericii Rotunde din Preslav. Biserica Rotundă a suferit o restaurare parțială la sfârșitul anilor 1990 și începutul anilor 2000. În decembrie 2009, au fost anunțate planuri de reconstruire a bisericii în întregime fără a demola sau altera vreuna dintre ruinele sale structurale originale. Un monument dedicat țarului Simeon a fost dezvelit în imediata vecinătate a Bisericii Rotunde, pe 27 mai 2007, în cinstea comemorării a 1080 de ani de la moartea sa. În ciuda faptului că nu este o biserică activă, este folosită regulat pentru botezuri și cununii.

Arhitectură

Locație și stil
Biserica Rotundă a fost construită în afara zidurilor orașului Preslav, care cuprindea pe atunci doar palatul monarhic și clădirile asociate acestuia, precum bazilica regală. Se afla însă în interiorul limitelor exterioare ale orașului, aflându-se la 250 m sud-est de poarta de sud. Era situată pe o terasă înaltă. Astăzi, Biserica Rotundă, împreună cu alte ruine ale Preslavului medieval, se află nu departe de orașul modern Veliki Preslav, care este centrul administrativ al unei comune din Regiunea Șumen, din Bulgaria de nord-est.

Biserica Rotundă diferă în mod deosebit de celelalte biserici din părțile populate de slavi din Balcani prin planul său centralizat, circular, unic în arhitectura bulgară medievală. Natura rotunjită și dinamică a configurațiilor sale vine în contradicție cu designurile dreptunghiulare ascuțite ale acelei perioade.  Cel mai probabil, acest design se bazează pe exemple abundente de clădiri de la sfârșitul perioadei romane și de la începutul perioadei bizantine, aflate în ruine pe teritoriul bulgăresc. Planul general, în special , seamănă cu designul bisericilor din timpul lui Iustinian I, precum Bazilica San Vitale din Ravenna, Mica Sfânta Sofia din Constantinopol (astăzi, Istanbul) și  din Salonic.  Chiar dacă planul este neobișnuit, tehnologia și principiile întrebuințate în construcția sa sunt contemporane secolului al X-lea și în concordanță cu alte monumente din Preslav.

Bisericile bizantine nu sunt singura sursă de inspirație pe care cercetătorii o atribuie Bisericii Rotunde. Unii cercetători pun planul său în legătură cu o influență armenească, poate adusă în Bulgaria de meșteșugari din Caucaz. În general, bisericile din Balcani cu un asemenea plan sunt asociate cu migrația călugărilor capadochieni, armeni sau georgieni. Un alt posibil model pentru Biserica Rotundă din Preslav poate fi găsit în  din timpul lui Carol cel Mare, mai ales la capela palatină din Aachen, din vestul Germaniei, cu care împărtășește anumite caracteristici. În perioada construirii Bisericii Rotunde, Bulgaria se afla în contact direct cu imperiul franc. O trăsătură a Bisericii Rotunde despre care savanții afirmă că este o influență carolingiană foarte recunoscută este prezența unui monumental .

Descriere
Biserica Rotundă are trei secțiuni: atriul larg,  și naosul (sau, datorită configurației sale, rotonda), fiecare servind ca punct de plecare pentru alta. Secțiunile n-au fost construite neapărat în același timp și este general acceptat că la reconstrucția bisericii s-a făcut la ceva timp după terminarea acesteia. Mavrodinov și arheologul  sunt de părere că nartexul și naosul țin de perioada primei clădiri, pe când atriul a fost adăugat puțin după aceasta și de către același arhitect.

Biserica, inclusiv atriul, are o lungime totală de . A fost construită mai ales din blocuri de calcar îmbinate cu mortar. În interiorul absidei, mortarul este de culoare roșie. Podeaua a fost acoperită cu țigle de marmură și piatră lipită pe mortarul roșu din nartex și pe mortarul alb din alte părți ale clădirii. Cărămizile roșii și galbene și bucățile de cărămidă au fost folosite pentru atriu, arcuri și probabil pentru dom; unele bucăți de cărămidă au fost utilizate pentru a umple spațiile dintre pietre și pereți.

Atriul
Partea din exterior a Bisericii Rotunde este atriul, spațiul deschis, flancat, ce conduce înspre nartex. Poate fi accesat prin trei porți (câte una la fiecare perete), dintre care intrarea prin peretele principal, de vest, este cea mai elaborată și mai mare la aspect. Atriul este aproape un pătrat ca formă și măsoară 12,20 × 14,30 m. Un puț de apă a fost construit în mijlocul curții; acesta a fost legat de o conductă de apă.

Laturile atriului sunt decorate cu o multitudine de bolte cu pile între acestea. În total, sunt paisprezece bolți: câte patru pe fiecare dintre cei trei pereți ai curții și câte unul, acolo unde peretele de vest se intersectează cu laturile. Atriul are și paisprezece coloane rotunde de calcar, fiecare situându-se antinomic față de una dintre pile, la  distanță.

Nartex

Nartexul dreptunghiular constituie partea de mijloc a clădirii, dintre atriu și naos, și servește ca hol pentru biserică. Se află exact la est de atriu, fiind legat de acesta printr-o poartă mare flancată de un cuplu de  înalte circulare. Mavrodinov compară nartexul Bisericii Rotunde cu structuri asemănătoare din bisericile de pe Muntele Athos.

Împreună cu peretele nordic și cel sudic, intrarea în nartex izolează de fapt două părți mai mici ale atriului, similare în ceea ce privește planul și accesibile prin uși. Partea de nord are o mică necropolă, pe când partea de sud a fost probabil un baptisteriu, aceasta înfățișând o mică instalație cu o pilă de argilă care se aseamănă cu o cristelniță. În orice caz, Nikolova consideră că forma sa este mult prea neobișnuită și că locul este nepotrivit pentru botez și consideră că mai degrabă locul a fost proiectat ca o navă pentru distribuirea agheasmei.

Având măsura de 5 × 9,60 m, nartexul este partea Bisericii Rotunde care a rezistat în forma sa cea mai bună, unii dintre pereții săi atingând . Cele două turnuri ale sale au diametrul de ; ambele au câte o intrare care stă cu fața spre interiorul nartexului și câte trei geamuri. Sunt două perechi de coloane în cadrul nartexului, susținând al doilea nivel al său, care este accesibil din turnul nordic. Coloanele împart nartexul în trei nave și marchează drumul de la intrarea în nartex către porțile rotundei.

Rotonda
Nava rotundă este cea mai estică și cea mai importantă parte a bisericii, fiind locul unde avea loc liturghia. Diametrul rotundei este de . Poate fi accesată prin trei porți, toate fiind din nartex. A fost complet acoperită de un dom. Douăsprezece bolte, cu aspect semicircular când sunt văzute dinăuntru, și pentagonal când sunt văzute dinspre exterior, au fost construite la nordul și sudul părții estice a rotundei, absida, care ea însăși a fost fixată într-una dintre bolte. Contraforți largi consolidează structura atât în interior cât și în exterior. Un cerc de zece sau douăsprezece coloane de marmură albă au fost fixate în cadrul rotondei, la  de interiorul contrafortului. Capitelurile coloanelor sunt asemănătoare cu cele de la palatul regal din Preslav. Un sicriu de lemn placat cu aramă stă într-o cameră de înmormântare, lângă absidă.

Absida semicirculară este boltită la nordul și sudul pereților. Amvonul de marmură a fost situat în mijlocul unui cerc de coloane și al întregii rotonde, exact sub centrul cupolei, după cum depune mărturie o căptușeală de mortar. Treptele de la est la vest, aliniate cu absida, erau folosite pentru a duce spre amvon. Strana episcopului se află probabil lângă una dintre boltele sudice, care a fost probabil mărită în acest scop.

Decorațiunile

Interiorul a fost bogat decorat cu mozaicuri colorate în stil bizantin, cornișe și ceramică. Cu excepția capitelurilor de coloană, dorice și corintice, care sunt de inspirație romană sau bizantină, restul decorațiunilor sunt specifice construcției bisericii și vremii în care aceasta s-a făcut. Vlasto remarcă la interiorul bisericii un iz proto-bulgar și o relație cu arta din Persia sau Asia Centrală. Așadar, el consideră că aceasta nu are la bază exemplele bizantine ale acelor timpuri. De o opinie contară este Miatev, care semnalează asemănări semnificative între decorația Bisericii Rotunde cu cea a Bisericii Maicii Domnului (acum parte a ), construită în 908 la Constantinopol. Mavrodinov merge un pas mai departe, susținând că arhitectul Bisericii Rotunde a fost inspirat direct de exemple antice, referindu-se mai ales la bogatele decorațiuni sculpturale.

Biserica Rotundă a fost fără egal în decorația sa ceramică în raport cu orice altă biserică din Prelsav și a fost singura biserică din oraș care se bazează mult pe plăci policromice de ceramică. Icoanele de ceramică și mozaic au fost o atracție a interiorului. În timp ce imaginile de ceramică erau alcătuite din plăcuțe de argilă, icoanele mozaic erau mai variate în ceea ce privește materialul lor, care includea argilă, sticlă și piatră de diferite nuanțe pe un fundal colorat în auriu. Printre sfinții și personajele biblice înfățișate se numără Haralambie și Ioil. Unele imagini au fost incluse în elipse.

Biserica Rotundă este caracterizată de cornișe de marmură și calcar. Acestea au avut un mare număr de detalii și ornamente împletite, precum palmete, mănunchiuri de strugure, frunze. Pe lângă formele ornamentale clasice, cornișele înfățișează unele care sunt cu totul noi în ce privește caracterul sau motive bine cunoscute reproiectate. Decorația florală domină cornișele.  Țiglele găsite în interiorul ruinelor bisericii înfățișează păsări sau alte animale în plus față de formele geometrice și motivele florale, toate fiind  fie în cafeniu, galben, verde, albastru sau verde-albastru. Pereții au fost acoperiți cu marmură lustruită și stau cu fața spre configurațiile încrustate.

Epigrafie

Biserica Rotundă are multe inscripții medievale, atât oficiale, cât și mâzgălite pe pereții săi ca graffiti. Un studiu a numărat un total de 193 de semne și 30 desene, marea majoritate având un fel de . Per total, epigrafia Bisericii Rotunde datează din secolul al zecelea și sunt reprezentate trei alfabete: grecesc, glagolitic și chirilic, precum și două limbi: bizantina greacă și bulgara veche (variantă a slavonei bisericești vechi). Inscripțiile glagolitice de pe Biserica Rotundă depun mărturie că acest alfabet a continuat să fie utilizat în Preslav alături de cel chirilic.

Poate cea mai celebră și mai valoroasă inscripție de pe pereții bisericii este cea chirilică de pe peretele sudic al cărui punct de plecare este sudul nartexului, cunoscut prin convenție ca fiind baptiseriul. Inscripția a fost scrisă neîndemânatic pe un chit de mortar și spune în traducere: "Biserica Sfântul Ioan, construită de  Pavel". Deși este datată în secolul al X-lea și este menționată sfințirea bisericii și potențialul său ctitor, scrierea nu poate fi considerată inscripția clasică de ctitor din cauza locației sale nefirești și a scrisului neîndemânatic. Nikolova consideră că mai probabil autorul inscripției a fost o persoană cu știință de carte, care a slujit cartofilului Pavel și a dorit să-i răspândească faima. Ea crede că textul s-ar putea referi doar la construirea nartexului, mai degrabă decât la a întregii biserici, având opinia că nartexul ar fi putut fi adăugat după construirea rotondei.

Alte exemple de epigrafie în Biserica Rotundă sunt diferite texte glagolitice și chirilice scurte, precum și litere separate. Printre inscripțiile glagolitice este  din Preslav, text liturgic ce include primele treizeci de litere ale alfabetului respectiv; unele texte chirilice au fost scrise pe plăci de ceramică. Numele și descrierile de pe icoane sunt în greacă, dar printre ele sunt inscripții bilingve în greacă și bulgară. Literele individuale înscrise pe pereți ilustrează modul în care formele literelor glagolitice simplificate și grecești s-au combinat pentru a forma alfabetul chirilic timpuriu. Pe pereții bisericii sunt graffitiuri cu cruci creștine, animale și 11 reprezentări de nave. S-a descoperit cel puțin un epitaf, înscris pe o lespede a unei femei descrisă ca "roaba lui Dumnezeu Tudora".

Vezi și
Biserica rotundă din Lețcani

Referințe

Bibliografie

În limba engleză

În limba bulgară

Lectură suplimentară

Legături externe

  Three-dimensional reconstruction of the Round Church (accesibil cu 3D, Audio & Video; solicită  7)

Situri arheologice din Bulgaria
Biserici din secolul al X-lea
Biserici din Bulgaria
Biserici rotunde
Școala de litere de la Preslav

Biserica rotundă din Preslav


La hiperpotencia es un término acuñado por el diplomático francés Hubert Védrine en los años 1990 para "caracterizar un período particular, los años inmediatamente posteriores al fin de la Unión Soviética". En concreto, el término se ha usado para referirse a la situación de los Estados Unidos en un periodo donde ya no había bipolaridad y, grandes potencias como China, Francia, India, el Reino Unido y Rusia, ejercían solamente una influencia regional, mientras los Estados Unidos proyectaban su poder sobre el planeta, constituyendo una potencia global. No obstante, ya en los años 2010, Védrine estimó que el mundo estaba "asistiendo al fin del monopolio del poder por parte de Estados Unidos y de Occidente" y que los Estados Unidos había dejado de ser "la hiperpotencia que era hace veinte años".

El concepto de hiperpotencia puede ser definido en los siguientes términos: Estados Unidos representa el ejemplo típico por excelencia de primera superpotencia, es el ejemplo por antonomasia. La influencia mundial de este país es incontestable en la mayoría de los dominios que seguidamente se indican: económico, financiero, monetario, tecnológico, diplomático, geopolítico, energético, comercial, militar, educativo, cultural, mediático, deportivo. En consecuencia y en mayor o menor grado, los diferentes autores establecen sus ideas sobre lo que es el poder y sobre lo que es una superpotencia, pensando específicamente en el caso de Estados Unidos y en la hegemonía estadounidense sobre el sistema mundial. Y muchos son los que tratan ese asunto con eufemismos.

Concepto de potencia

Concepto de hiperpotencia de Hubert Védrine

Hubert Védrine, exMinisterio de Asuntos Exteriores de Francia, defendió la tesis según la cual Estados Unidos es el ejemplo típico de hiperpotencia: Por definición, hiperpotencia es una superpotencia internacional que por distintas circunstancias pierde a su rival, como en una época para Estados Unidos lo fue la Unión Soviética, y que ahora ya no lo es más. La existencia o no de un rival de porte similar, es la clave para establecer si una superpotencia es o no hiperpotencia.

Según Védrine, tras la disolución de la Unión Soviética, en 1999 se podía percibir una nueva realidad: la hegemonía de Estados Unidos después de 1991 arrasa y se deja sentir en un extendido abanico de aspectos, y en consecuencia, el término de hiperpotencia pareciera ser el que mejor expresa la realidad de la hegemonía estadounidense.

Replanteamiento y cuestionamiento de los conceptos de potencia y polaridad

Referencias

Bibliografía
 Philippe Richardot. Les États-Unis, hyperpuissance militaire à l'aube du XXI siècle. Economica, 2005. Collection: Hautes études stratégiques (ISC). ISBN 978-2717848373.

Enlaces externos
  Le concept de puissance est-il anachronique ? (en francés)

Potencias (geopolítica)

Hiperpotencia (política)


الهيئة العامة لإذاعات الجماهيرية العظمى سابقا أو الجماهيرية (سابقا) هي مؤسسة البث المرئي الرئيسية في ليبيا. تقدم عدد من البرامج بشكل أساسي باللغة العربية إضافة إلى نشرات إخبارية بالعربية والفرنسية والإنكليزية توقفت عن بث برامجها بعد أن سيطرت عليها قوات المعارضة الليبية المسلحة بعد يوم من دخولها للعاصمة الليبية طرابلس للتخلص من حكم العقيد الليبي معمر القذافي وأعتقلت تلك القوات مذيعتها الشهيرة هالة المصراتي.

أول بث مرئي مباشر للتلفزيون الليبي كان في العام 1968. في الثمانينيات كانت الإذاعة المرئية الليبية تبث قناتان أرضيتان هما القناة الأولى (البرنامج الأول) والتي كانت تبث برامجها باللغة العربية والقناة الثانية (البرنامج الثاني) والتي كانت تبث برامج منوعة ترفيهية غربية باللغتين الإنكليزية والفرنسية. ويشهد التلفزيون الليبي متمثلا في قناة الجماهيرية الأرضية والفضائية نشاطا في فترات معينة خصوصا في شهر رمضان وذلك بعرض مجموعة من البرامج الحديثة الإنتاج والتي تعد خصيصا لارتفاع نسبة المشاهدة في تلك الفترة.

بدأ بث التلفزة الرسمية الليبية فضائيا عبر الأقمار الصناعية لأول مرة إلى أوروبا والعالم العربي في العام 1997 وذلك عبر قمري عرب سات وهوت بيرد. ويعمل بالمؤسسة نحو 50 موظفا أغلبهم صحفيون.

مصادر

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي

إعلام ليبيا
شبكات تلفزيونية ليبية
قنوات تلفزيونية ليبية سابقة
قنوات فضائية
قنوات وشبكات تلفزيونية انحلت في 2011
قنوات وشبكات تلفزيونية أسست في 1969
منظمات اتصالات وإعلام
إعلام حكومي

الهيئة العامة لإذاعات الجماهيرية العظمى


Klopče je naseljeno mjesto u sastavu općine Zenice, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH. Smješteno je sjeverno od rijeke Bosne, ceste M110/M-17 i željezničke pruge Doboj - Zenica. Iznad Klopča je uzvisina Klopačke stijene.

Kultura
1975. godine su ovamo došli dominikanci iz Hrvatske. Vrhbosanski nadbiskup Smiljan Čekada odvojio je naselja naselja Klopče i Perin Han od župe Crkvica u Zenici te 19. listopada 1975. osnovao novu župu Uzvišenja Sv. Križa koja je povjerena dominikancima Zagrebačke dominikanske provincije, što je bio povratak bijelih fratara u Bosnu nakon skoro 400 godina, tj. od pada Bihaća pod Turke 1592. godine. Od osnivanja župa ima matice. Jedina su župa u Vrhbosanskoj nadbiskupiji u kojoj pastoralno djeluju oci dominikanci. 14 se godina bez ikakva uspjeha tražilo dozvolu za izgradnju župne crkve. 1989. godine napokon je počela gradnja. Izliveni su temelji i ploče, no uskoro je izbio rat i gradnja je morala stati. 1991. godine župa je imala 1450 katolika. Izgradnja crkve dovršena je tek poslije rata. 15. rujna 2007. blagoslovio ju je vrhbosanski nadbiskup, kardinal Vinko Puljić. U Klopču je dominikanski samostan bl. Augustina Kažotića i ovdje živi jedan redovnik koji je ujedno i župnik. Prema Šematizmu Vrhbosanske nadbiskupije za 2015., u Klopču je u 161 kućanstvu živjelo 359 katolika.
Poslije rata crkvu su okružile obiteljske kuće od kojih jedna i služi kao župni stan.

Upravna organizacija
Godine 1981. pripojeno je naselju Zenici (Sl.list SRBiH 28/81 i 33/81)

Stanovništvo
Prema popisu 1981. ovdje su živjeli:

 Muslimani - 2751
 Hrvati - 641
 Srbi - 410
 Crnogorci - 15
 Romi - 9
 Albanci - 6
 Mađari - 1
 Jugoslaveni - 405
 ostali i nepoznato - 101
 UKUPNO: 4339

Izvor

Vanjske poveznice
Dominikanci.hr  Dominikanci - Župa Klopče svečano proslavila župni patron, 16. rujna 2018.

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Zenica

Klopče


Abu Sa'id Taj ad-Dawla Tutuș I (în turcă Tutuș I., în arabă أبو سعيد تاج الدولة تتش السلجوقي; d. 1095) a fost emirul selgiuc de Damasc, între anii 1078 și 1092, și 1092 și 1094.

În 1078, fratele său  l-a trimis la Damasc pentru al ajuta pe Atsiz ibn Uvak al-Hwarazmi, care era asediat. După ce asediul sa încheiat, Tutuș la executat pe Atsiz și sa instalat în Damasc.

În timpul domniei, Tutuș a terminat construcția , un proiect început sub conducerea lui Atsiz. În 1092 a preluat controlul Siriei, după moartea fratelui său, Malik Șah, numindu-se sultan. Tutuș împreună cu generalul său, Kakuid Ali ibn Faramurz, au fost înfrânți în curând într-o bătălie cu Sultanul  lângă Ray în 1095, unde au fost uciși el și Ali. Tutuș a fost decapitat și ulterior, capul lui a fost expus la Bagdad.

După moartea acestuia, fiul mai mic al lui lui, Duqaq a moștenit Damascul, în timp ce Radwan a primit Alepul, împărțind tărâmurile tatălui lor. Fiul său mai mic, Irtash, a fost pentru scurt timp a fost conducătorul Damascului în 1104.

Referințe

Bibliografie

Decese în 1095
Conducători turcici
Emiri de Damasc
Sultani de Alep

Tutuș I


The postal counties of the United Kingdom, now known as former postal counties, were postal subdivisions in routine use by the Royal Mail until 1996. The purpose of the postal county – as opposed to any other kind of county – was to aid the sorting of mail by differentiating between like-sounding post towns. Since 1996 this has been done by using the outward code (first half) of the postcode instead. For operational reasons the former postal counties, although broadly based on the counties of the United Kingdom, did not match up with their boundaries: in some cases there were significant differences. The boundaries changed over time as post towns were created or amended.

According to the Royal Mail, the former postal county data no longer forms part of postal addresses. It was removed from the Postcode Address File database in 2000 and does not form part of its code of practice for changing addresses. Despite this, county data is routinely sold to companies, ostensibly to let them cleanse their own address data. As the former postal county data was the last to be in routine use, some organisations have continued to use this obsolete data as part of postal addresses. In 2009 the Royal Mail code of practice consultation included discussion of the possible replacement of the currently supplied 'alias data' with an up-to-date county information data field. In 2010 the regulator advised Royal Mail to cease supply of county data altogether and a timetable was put in place for this to occur between 2013 and 2016.

Differences
Counties were used in postal addresses from the earliest days of the Post Office, but over time the postal counties of many places did not match geographic counties or counties used for administrative purposes. There were several reasons for this:

Places part of a post town in another county
First, many of the approximately 1,500 post towns straddled county boundaries, and the postal addresses of all places in such areas included the postal county of the post town, regardless of their actual location. In a written answer in the House of Lords in 1963, Lord Chesham, Parliamentary Secretary at the Ministry of Transport estimated that about 7% of towns and villages with a post office lay in a postal county different from their geographical county. He went to explain that:

Examples, usually consisting of small villages near to county boundaries, included:

There were additional examples resulting from the 1974 reorganisation of local government:

The postal counties were subject to change over time as post towns near to county boundaries were amended. For example, Chinley in Derbyshire had a postal address of "Stockport, Cheshire" which was later updated to "High Peak, Derbyshire" when a new post town was created.

London

Second, the London postal district, which formed a special post town, did not conform to any administrative boundaries. The postal district was created in 1858 and has periodically been revised. However, at no point has its boundary coincided with either the metropolis (later County of London) of 1855–1965, which was somewhat smaller, or the Greater London area created in 1965, which was much bigger. Addresses in the London post town, an area of  (or 40% of Greater London), did not include a county; however, the rest of Greater London (60% of its area) formed parts of other post towns in the postal counties of Surrey, Kent, Essex, Middlesex and Hertfordshire. For example, Wembley Stadium had a postal address of Wembley, Middlesex rather than London. Some London boroughs were split between multiple postal counties: for example Barnet had sections in the London postal district (e.g. Golders Green) and in the Middlesex and Hertfordshire postal counties (e.g. Edgware and East Barnet); with the NW7 postcode district touching the Greater London boundary to divide the three sections. Sewardstone, in the Epping Forest district of Essex, is the only locality outside Greater London to be included in the London postal district (E4).

Changes to administrative county boundaries
Third, the Royal Mail adopted some, but not all, of the local government reforms of 1965 and 1974/5. This caused postal counties in some areas to reflect boundary changes, while in other areas they did not. Although the Post Office did not follow the changes of the London Government Act 1963 with respect to the outer London suburbs, it did reflect the move of Potters Bar from Middlesex to Hertfordshire. In contrast, Middlesex remained part of the postal address for Staines, Sunbury and Ashford, which had transferred to Surrey. The 1960s saw an increase in the number of addresses the Post Office delivered to, but a decrease in the volume of mail sent, which caused a significant drop in revenue and a proportionate increase in operational costs. Furthermore, retaining the existing postal county boundaries was explained as largely due to cost reasons. The Times pointed out that this might cause confusion, noting that in future "children will no doubt wonder why their address should refer to a county in which they have never lived", but that "some people […] want the name of Middlesex preserved because of its historical associations".

The Local Government Act 1972 redrew the administrative county map of England and Wales outside Greater London. The Post Office was considering its policy in January 1973, and in November 1973 noted that "Greater Manchester" would be unlikely to be adopted because of confusion of the Manchester post town, but that Avon was likely to be introduced. When the local government changes came into force, the Post Office announced that the new counties would form part of postal addresses from 1 July 1974, and should be used as "soon as possible". Old counties could, however, still be used until 1 July 1975. It was stated that the rule applied to: "...addresses throughout England and Wales outside Greater London with the exception of Greater Manchester and Hereford and Worcester where addresses remain unchanged. In Humberside it is necessary to show whether an address is in North Humberside or South Humberside. Addresses in certain post-towns have not, in the past, included a county name; these addresses are unchanged, but the postcode should be shown. Addresses in Greater London are also unchanged as are addresses in any place where the new county bears the same name as the former one."<ref>{{cite book |title= Local Government in England and Wales: A Guide to the New System |publisher= HMSO |year= 1974 |isbn= 0-11-750847-0 |page=185 |chapter=Local Government Reorganisation and Postal Addresses}}</ref> The postal counties listed in 1961 that did not continue after the reforms were Cumberland, Rutland, Sussex, Westmorland and Yorkshire.

In Scotland, counties were entirely abolished for local government purposes in May 1975. The matter of postal counties was raised in the House of Lords in April 1975. Lord Beswick, Minister of State at the Department of Industry, stated that "the Post Office is consulting its customers in Scotland about the possible use of new postal addresses for Scotland based on the new local government Regions and Island Areas". In the event, the postal counties were not changed. Thus Alva, despite being in the Central Region after 1975, was still postally in Clackmannanshire. Gordon Oakes, Parliamentary Under Secretary of State at the Department of the Environment, explained the policy in a written answer to a question in parliament, shortly after the changes were brought in:

Special post towns
The postal county was omitted for addresses within 110 post towns. These were mainly either larger towns and cities or places where the county name was derived from the post town. These post towns were:

 ABERDEEN
 ABOYNE
 ANTRIM
 ARMAGH
 AYR
 BANFF
 BATH
 BEDFORD
 BELFAST
 BERWICK-UPON-TWEED
 BIRMINGHAM
 BLACKBURN
 BLACKPOOL
 BOLTON
 BOURNEMOUTH
 BRIGHTON
 BRISTOL
 BROMLEY
 BUCKINGHAM
 BUSHEY
 CAMBRIDGE
 CARDIFF
 CARLISLE
 CHELMSFORD
 CHESTER
 CLACKMANNAN
 COLCHESTER
 COVENTRY
 CREWE
 CROYDON
 DARTFORD
 DERBY
 DUMBARTON
 DUMFRIES
 DUNDEE
 DURHAM
 EDINBURGH
 ELLESMERE PORT
 EXETER
 FALKIRK
 GLASGOW
 GLOUCESTER
 GUERNSEY
 HEREFORD
 HERTFORD
 HOUNSLOW
 HUDDERSFIELD
 HULL
 INVERNESS
 IPSWICH
 ISLE OF MAN
 ISLES OF SCILLY
 JERSEY
 KINROSS
 KIRKCUDBRIGHT
 LANARK
 LANCASTER
 LEEDS
 LEICESTER
 LINCOLN
 LIVERPOOL
 LONDON
 LONDONDERRY
 LUTON
 MANCHESTER
 MILTON KEYNES
 NAIRN
 NESTON
 NEWCASTLE UPON TYNE
 NORTHAMPTON
 NORWICH
 NOTTINGHAM
 OLDHAM
 ORKNEY
 OXFORD
 PEEBLES
 PERTH
 PETERBOROUGH
 PLYMOUTH
 PORTSMOUTH
 PRESTON
 READING
 REDHILL
 RENFREW
 ROMFORD
 SALFORD
 SALISBURY
 SELKIRK
 SHEFFIELD
 SHETLAND
 SHREWSBURY
 SLOUGH
 SOUTHAMPTON
 SOUTHEND-ON-SEA
 STAFFORD
 STIRLING
 STOKE-ON-TRENT
 STRATHDON
 SUNDERLAND
 SWANSEA
 SWINDON
 TORQUAY
 TWICKENHAM
 WALSALL
 WARRINGTON
 WARWICK
 WATFORD
 WOLVERHAMPTON
 WORCESTER
 YORK

The towns of BRECON, CAERNARVON, CARDIGAN, CARMARTHEN, DENBIGH, FLINT, HUNTINGDON, MONMOUTH, MONTGOMERY and PEMBROKE also qualified as special post towns until 1974 as the name of the county was derived from the town. Following the Local Government Act 1972, addresses in these towns required the new postal county.

Postal counties in operation from 1974 to 1996listed with official abbreviations, if any''

England
Postal counties broadly matched the county boundaries established in 1974, unless noted otherwise under "geographic coverage".

Scotland
The postal counties of Scotland broadly followed the boundaries of the civil counties on the mainland. Offshore islands, however, were regarded as distinct counties for postal purposes. There was no postal county of Buteshire, which was instead divided between the Isles of Arran, Bute and Cumbrae.

Wales

Northern Ireland

Normally, counties in Northern Ireland are named with the word 'County', and not simply the county name, perhaps to avoid confusion with the towns of the same name.

After 1996

Postcode defined circulation
The Royal Mail ceased to use postal counties as a means of sorting mail following the modernisation of their optical character recognition equipment in 1996. Instead, using postcode defined circulation, the outward code (first half) of the postcode is used to differentiate between like-sounding post towns. In 2000 the postal county data was removed from the Postcode Address File database and was added to the Alias File, which is used to cleanse data of local, colloquial and "postally-not-required" details that have been added to addresses. According to Royal Mail policy the field is not updated and where new post towns are created they will not be assigned to a former postal county. In guidance to customers it is required that the correct post town and postcode must be included in addresses and a county is not required. As part of a "flexible addressing policy" customers can add a county, which will be ignored in the sorting process.

1990s local government reform
During the 1990s a reform of local government in England caused further changes to the locations in which the former postal counties did not match up to the geographic counties. Avon, Cleveland and Humberside were abolished as geographic counties and Rutland was reconstituted. This had the following effects on the relationship between the geographic and postal counties:

Hereford and Worcester was abolished and reconstituted as two separate counties once more, broadly matching the former postal counties. Greater London and Greater Manchester remained unaffected by the reform. Local government was also reorganised in 1996 in both Scotland (Local Government etc. (Scotland) Act 1994) and Wales (Local Government (Wales) Act 1994), such that in some places counties reverted to the historic names once again (e.g. Pembrokeshire), but in others the post-1974 names were retained (e.g. Powys and Gwynedd). As the Royal Mail had also declared postal counties redundant in 1996, the former postal county data was not updated to reflect these changes.

Extended usage
Despite Royal Mail stipulating that counties no longer form part of addresses, many organisations have continued routinely to include them as part of postal addressing, often simply combining Postcode Address File data with the data from the Alias File. Some organisations using software which requires a county to be included as part of a postal address have extended the use of counties to addresses in special post towns, which never needed them.

This continued use has caused customers in areas where there is discrepancy between the postal and geographic counties to complain to Royal Mail. Until 2007 the Royal Mail position was that under their current code of practice, changes to county data will not be considered. However, after a lengthy and well-organised campaign, the Royal Mail agreed to create a postal county of Rutland in 2007. This was achieved in January 2008 by amending the former postal county for all of the Oakham (LE15) post town and part of the Market Harborough (LE16) post town. In contrast, Seaton Delaval residents had unsuccessfully campaigned in 2004 to be removed from the former postal county of Tyne and Wear.

In 2009 the Royal Mail code of practice came up for renewal, and the regulator Postcomm held a public consultation on its future. Consultation guidance from the regulator indicated that although the former postal county data is obsolete, it was the last available data set to be in routine use and was therefore the most likely to be used by corporate customers for their address databases. It was also recognised that residential customers in some areas were not happy with this situation. The Royal Mail reconfirmed its preference for eliminating counties altogether from addressing, but also invited comments on providing a new and updated county data field, reflecting boundary changes. Postcomm found that many respondents objected to the use of obsolete counties.  In May 2010 Postcomm decided to advise Royal Mail to "discontinue provision of such information at the earliest opportunity".  However, because some existing software included the use of counties, Royal Mail was advised not to implement the change before 2013. The timetable announced by Royal Mail in July 2010 indicated that this was likely to happen between 2013 and 2016.

In 2013 Felicity MacFarlane stated the Royal Mail position:
Between November and December 2013 a further consultation on the issue was conducted by the PAF Advisory Board that sought opinions on removing some or all of the county data from the Alias File and the results were published in January 2014.

Notes

References

External links
 Information on Royal Mail Alias File

Counties
Counties of the United Kingdom
Vernacular geography
1996 disestablishments in the United Kingdom

Postal counties of the United Kingdom


Tightrope walking, also called funambulism, is the skill of walking along a thin wire or rope. It has a long tradition in various countries and is commonly associated with the circus. Other skills similar to tightrope walking include slack rope walking and slacklining.

Types

Tightwire is the skill of maintaining balance while walking along a tensioned wire between two points. It can be done either using a balancing tool (umbrella, fan, balance pole, etc.) or "freehand", using only one's body to maintain balance. Typically, tightwire performances either include dance or object manipulation. Object manipulation acts include a variety of props in their acts, such as clubs, rings, hats, or canes. Tightwire performers have even used wheelbarrows with passengers, ladders, and animals in their act. The technique to maintain balance is to keep the performer's centre of mass above their support point—usually their feet.

Highwire is a form of tightwire walking but performed at much greater height. Although there is no official height when tightwire becomes highwire, generally a wire over  high are regarded as a highwire act.

Skywalk is a form of highwire which is performed at great heights and length. A skywalk is performed outdoors between tall buildings, gorges, across waterfalls or other natural and man-made structures.

Ropes
If the "lay" of the rope (the orientation of the constituent strands, the "twist" of a rope) is in one direction, the rope can twist on itself as it stretches and relaxes. Underfoot, this could be hazardous to disastrous in a tightrope. One solution is for the rope core to be made of steel cable, laid in the opposite direction to the outer layers, so that twisting forces balance each other out.

Biomechanics
Acrobats maintain their balance by positioning their centre of mass directly over their base of support, i.e. shifting most of their weight over their legs, arms, or whatever part of their body they are using to hold them up. When they are on the ground with their feet side by side, the base of support is wide in the lateral direction but narrow in the sagittal (back-to-front) direction. In the case of highwire-walkers, their feet are parallel with each other, one foot positioned in front of the other while on the wire. Therefore, a tightwire walker's sway is side to side, their lateral support having been drastically reduced.  In both cases, whether side by side or parallel, the ankle is the pivot point.

A wire-walker may use a pole for balance or may stretch out his arms perpendicular to his trunk in the manner of a pole. This technique provides several advantages. It distributes mass away from the pivot point, thereby increasing the moment of inertia. This reduces angular acceleration, so a greater torque is required to rotate the performer over the wire. The result is less tipping. In addition, the performer can also correct sway by rotating the pole. This will create an equal and opposite torque on the body.

Tightwire-walkers typically perform in very thin and flexible, leather-soled slippers with a full-length suede or leather sole to protect the feet from abrasions and bruises, while still allowing the foot to curve around the wire. Though very infrequent in performance, amateur, hobbyist, or inexperienced funambulists will often walk barefoot so that the wire can be grasped between the big and second toe. This is more often done when using a rope, as the softer and silkier fibres are less taxing on the bare foot than the harder and more abrasive braided wire.

Famous tightrope artists

Charles Blondin, a.k.a. Jean-François Gravelet, crossed the Niagara Falls many times
Robert Cadman, early 18th-century British highwire walker and ropeslider
Jay Cochrane, Canadian, set multiple records for skywalking, including The Great China Skywalk in Qutang Gorge, China, ,  from one cliff wall to the opposite side above the Yangtze River; the longest blindfolded skywalk, ,  in 1998, between the towers of the Flamingo Hilton in Las Vegas, Nevada, and broadcast on FOX Network's "Guinness World Records: Primetime" on Tuesday, February 23, 1999; In 2001, he became the first person to perform a skywalk in Niagara Falls, Canada, in more than a hundred years. His final performances took place during Skywalk 2012 with a world record submission of  in cumulative distance skywalking from the Skylon Tower at a height of  traversing the  highwire to the pinnacle of the Hilton Fallsview Hotel at .
Con Colleano, Australian, "the Wizard of the Wire"
David Dimitri, Swiss highwire walker
Pablo Fanque, 19th-century British tightrope walker and "rope dancer", among other talents, although best known as the first black circus owner in Britain, and for his mention in the Beatles song, Being for the Benefit of Mr. Kite!
The Great Farini, a.k.a. Willie Hunt, crossed the Niagara Falls many times
Farrell Hettig, American highwire walker, started as a Wallenda team member, once held record for steepest incline for a wire walk he completed in 1981
Henry Johnson (1806–1910), British tightrope walker with Sanger's and Hughes' circuses (also equestrian gymnast and acrobat)
Denis Josselin, a French tightrope walker, completed on 6 April 2014 a walk over the river Seine in Paris. It took him 30 minutes to walk over  of rope,  meters above the river. He covered his eyes halfway through without harness or safety net but police boats were on hand in case he fell.
Jade Kindar-Martin and Didier Pasquette, an American-French highwire duo, most notable for their world-record setting skywalk over the River Thames in London
Henri L'Estrange, 19th-century Australian; first person to tightrope walk across Sydney harbour and early balloonist
Elvira Madigan, Danish 19th-century tightwire walker
Bird Millman, American star of Ringling Brothers & Barnum and Bailey Circus
 Fyodor Molodtsov (1855–1919), a Russian rope walker. Was known to perform numerous tricks such as rope walking while shooting, carrying another person, wearing stilts, dancing, and even being unbalanced by pyrotechnical explosions. Known to have defeated Blondin during a tightrope crossing of the Neva river, by braving it at a wider place.
Jorge Ojeda-Guzman, Ecuadorian highwire walker, set The Guinness Book of World Records, Tightrope Endurance Record, for living 205 days on the wire, from January 1 to July 25, 1993 in Orlando, Florida.
Rudy Omankowski Jr., French-Czech highwire walker, holds record for skywalk distance
Stephen Peer, after several previous successful crossings, fell to his death at the Niagara Falls in 1887
Susanna Bokoyni, Hungarian centenarian and circus performer who was listed in Guinness World Records as the longest-lived dwarf on record.
Philippe Petit, French highwire-walker, famous for his walk between the towers of the World Trade Center in New York City in 1974
Eskil Rønningsbakken, Norwegian balancing artist whose feats include tightrope walking between hot air balloons in flight
Maria Spelterini, Italian highwire walker, first woman to cross the Niagara Falls
Falko Traber, German tightwire walker, walked to the Sugarloaf Mountain in Rio de Janeiro
Vertelli, British-Australian tightrope walker, nicknamed "the Australian Blondin"
The Flying Wallendas, famous for their seven- and eight-person pyramid wire-walks
Karl Wallenda, founder of the Flying Wallendas, died after falling from a wire on March 22, 1978, at age 73, while attempting to cross between the two towers of the Condado Plaza Hotel in San Juan, Puerto Rico.
Nik Wallenda, great-grandson of Karl, second person to walk from the United States to Canada over the Horseshoe Falls at the Niagara Falls on June 15, 2012; with his mother Delilah (Karl's granddaughter), completed his great-grandfather's final attempt between the two towers of the Condado Plaza Hotelon June 4, 2011. On June 23, 2013 he successfully walked over a gorge in the area of the Grand Canyon. On November 2, 2014, he crossed over the Chicago River from the west tower of Marina City to the Leo Burnett building, following it with a blindfolded trip from the west tower to the east tower of Marina City. performed a record-breaking skywalk of  at Kings Island on July 4, 2008, breaking Karl Wallenda's record walk
Adili Wuxor, Chinese (Uyghur), from Xinjiang, performer of the Uyghur tradition of highwire-walking called dawaz; record-holder for highest wire-walk, in 2010 he lived on wire for 60 days, at Beijing's Bird Nest Stadium.
Maurizio Zavatta, Holder of highest tightrope walk while blindfolded. Set on 16 November 2016 in Wulong, Chongqing (China).
Rafael Zugno Bridi broke the world record of the highest ever tightrope walk, by walking between two hot air balloons more than a mile high above the ground.

Metaphorical use
The word funambulism or the phrase walking a tightrope is also used in a metaphorical setting not referring to any actual acrobatic acts. For instance, politicians are said to "walk a tightrope" when trying to balance two opposing views with little room for compromise. The term can also be used in satirical or acidic contexts. Nicholas Taleb uses the phrase in his book The Black Swan. "You get respect for doing funambulism or spectator sports". Taleb is criticising scientists who prefer popularism to vigorous research and those who walk a fixed and narrow path rather than explore a large field of empirical study.

See also

Rope-dancing

References

Circus skills

Tightrope walking


කපිල චන්ද්‍රසේන ශ්‍රී ලංකන් ගුවන් සේවයේ ප්‍රධාන විධායක නිලධාරියා ලෙස මාර්තු  9, 2017 දක්වා කටයුතු කරන ලදී, එයට පෙර මිහින් ලංකා සමාගමේ හා මොබිටෙල් සමාගම් වල ප්‍රධාන විධායක නිලධාරියා ලෙස සහ ශ්‍රී ලංකා ටෙලිකොම් සමාගමේ ප්‍රධාන අලෙවිකරණ නිලධාරියා ලෙස කටයුතු කරන ලදී.

ඔහු කොළඹ රාජකීය විද්‍යාලයේ ආදී ශිෂ්‍යයෙක් වන අතර චිකාගෝ විශ්ව විද්‍යාලයේ ඉංජිනේරු උපාධියක් ලබා ඇති අතර මෙල්බෝන් විශ්ව විද්‍යාලයෙන් පශ්චාත් උපාධියක් හිමි කරගෙන ඇත. ඔහු හා ඔහුගේ බිරිඳ එයාර් බස් ගුවන් යානා මිලදී ගැනීමේදී අල්ලස් ගත් බවට චෝදනා ලබා ඇති අතර ඔවුන් අත් අඩංගුවට ගැනීමට අධිකරණය විසින් වරෙන්තු නිකුත් කොට ඇත.

|Kapila_Chandrasena

කපිල චන්ද්‍රසේන


Saint Elias Dağları, ismini Aziz Eliastan alan ve Kuzey Amerika'nın kıyı şeridindeki dağ zincirinin en yüksek ve büyük alanı buzullarla kaplı olan bölgesi. Alaska ve Yukon (Kanada) arasındaki sınır bölgesinde bulunur.

Saint Elias Dağları


A Diocese de Cajamarca () é um território eclesiástico da Igreja latina ou diocese da Igreja Católica localizada na cidade de Cajamarca, Peru. É uma diocese sufragânea na província eclesiástica da arquidiocese metropolitana de Trujillo.

História

5 de abril de 1908: constituída como Diocese de Cajamarca da Diocese de Chachapoyas e da Diocese de Trujillo e tornou-se sufragânea da Arquidiocese de Lima.
1912: trocou territórios com a Diocese de Trujillo.
23 de maio de 1943: tornou-se sufragânea de Trujillo.
11 de janeiro de 1946: perdeu território para formar a Prefeitura Apostólica de São Francisco Xavier.
1953: perdeu território para a Prefeitura Apostólica de São Francisco Xavier.
17 de dezembro de 1956: perdeu território para formar a Diocese de Chiclayo.
26 de abril de 2007: perdeu território para formar a Diocese de Huánuco.

Liderança

 Bispos de Cajamarca, por ordem cronológica inversa
 Dom Isaac Circuncisión Martínez Chuquizana, MSA (2021.10.23-presente);
 Dom José Carmelo Martínez Lázaro, OAR (2004.10.12 – 2021.10.23);
 Dom Ángel Francisco Simón Piorno (1995.03.18-2004.02.04), nomeado bispo de Chimbote;
 Dom José Antonio Dammert Bellido (1962.03.19 – 1992.12.01);
 Dom Nemesio Rivera Meza (1960.01.28 – 1961.07.08);
 Bispo Pablo Ramírez Taboada, SSCC (1947.09.05-1960.01.28), nomeado bispo de Huacho;
 Bispo Teodosio Moreno Quintana (1940.12.15-1947.06.27), nomeado Bispo de Huánuco;
 Bispo Giovanni Giuseppe Guillén y Salazar, CM (1933.12.21 – 1937.09.16);
 Bispo Antonio Rafael Villanueva, OFM (1928 – 1933.08.02);
 Bispo Francesco di Paolo Grozo (1910.03.21 – 1928).

Ver também

Catolicismo Romano no Peru

Fontes

 GCatholic.org
 Hierarquia Católica

Cajamarca
Região de Cajamarca
Circunscrições eclesiásticas católicas do Peru

Diocese de Cajamarca


The University of Wisconsin–Stout (UW–Stout or Stout) is a public university in Menomonie, Wisconsin. A member of the University of Wisconsin System, it enrolls more than 9,600 students. The school was founded in 1891 and named in honor of its founder, lumber magnate James Huff Stout.

Stout is "Wisconsin's Polytechnic University". It is one of two special mission universities in the University of Wisconsin System and provides focused programs "related to professional careers in industry, technology, home economics, applied art, and the helping professions." UW–Stout offers 49 undergraduate majors and 22 graduate majors, including 2 advanced graduate majors and a doctorate.

History

In 1891, James Huff Stout, a lumber magnate who represented Menominie in the Wisconsin State Senate, founded a manual training school, the first of several educational enterprises he launched in Menomonie. The Manual Training movement was an educational philosophy that influenced modern vocational education. In the United States, this philosophy was established in the 1870s and used to train engineers, later working its way into public education. Manual training promoted a classical liberal education, but emphasizing practical application such as practical judgment, perception and visual accuracy, and manual dexterity over theory. It was not meant to be used to teach specific trades, but rather to enhance the traditional educational model. Students learned drafting, mechanics, woodworking, metal working, in addition to science, mathematics, language, literature, and history. After the American Civil War, leaders of industry and politics were turning to public education to augment existing apprenticeship programs by incorporating Manual Training philosophy into their curricula.

Stout was influenced by the Arts and Crafts Movement, the philosophies of which influenced his own philosophy of education, specifically that making things by hand, through skill and creativity, would provide more thoughtful and creative consumer goods because of the personal satisfaction of the craftsperson. The American interpretation of the Arts and Crafts movement was not in opposition to modern industry. Rather, it embraced creativity and intellectual development as necessary components of the educational model, leading the school to teach classes in drawing, jewelry making, embroidery, and photography.

In addition to the Stout Manual Training School, James Huff Stout established kindergarten classes (1894), a Kindergarten Training School (1899), a School of Physical Culture (1901), training schools for manual training teachers and domestic science teachers (1903), and a Homemaker's School (1907). In 1908, to simplify and clarify administration, Stout merged his various educational enterprises into the Stout Institute, which was sold to the state of Wisconsin after Stout's death in 1911. The school was governed by its own board of trustees until 1955, when it became part of the Wisconsin State Colleges system as Stout State College. The state colleges were all upgraded to university status in 1965, and accordingly Stout State College became Stout State University. In 1971, after the merger of the former University of Wisconsin and the Wisconsin State Universities, the school became part of the University of Wisconsin System under its present name. In March 2007, UW-Stout was designated "Wisconsin's Polytechnic University" by the UW System Board of Regents.

Academics
UW–Stout offers 49 undergraduate majors, 22 graduate majors, and 60 minors. The Graduate School provides oversight for graduate education at the university. UW–Stout offers three terminal degree programs; the Master of Fine Arts in Design, the Educational Specialist degree in both School Psychology and Career and Technical Education, and the Doctor of Education in Career and Technical Education.

Colleges and schools
UW-Stout is organized into two colleges: the College of Arts and Human Sciences, which houses the School of Art and Design and the School of Education; and the College of Science, Technology, Engineering, Mathematics and Management, which houses the Robert F. Cervenka School of Engineering, the School of Hospitality Leadership, and the School of Management.

The Graduate School provides oversight for graduate education at the university.

English as a Second Language Institute
The English as a Second Language Institute offers year-round English immersion courses to non-native English speakers.

Campus

UW–Stout is made up of two parts, a main campus and north campus. The main campus has most classrooms, five of nine residence halls, and three dining facilities, while the north campus is the remaining four residence halls, along with one dining hall and the student health facilities. The campus is  with 25 major academic and administrative buildings, 9 residence halls, and 245 laboratories.

Buildings and facilities
Student Health Center
Louis Smith Tainter House
Harvey Hall
Bowman Hall
Sorensen Hall
Heritage Hall (formerly Home Economics Building)
Fryklund Hall
Communication Technologies Building
Millennium Hall
Vocational Rehabilitation Building
Robert S. Swanson Library and Learning Center
Memorial Student Center
Administration Building
General Services Building
Merle M. Price Commons
Jarvis Hall (Technology Wing, Science Wing and Science Wing Addition)
Micheels Hall
Applied Arts Building
Johnson Fieldhouse
Sports and Fitness Center
Adventure Challenge Course
Alumni Field
Heating Plant
Don and Nona Williams Stadium
Burton E. Nelson Field
North Point Dining and Fitness Center
Child and Family Study Center
North Hall
South Hall
HKMC (Hansen-Keith-Milnes-Chinnock Halls)
CKTO (Curran-Kranzusch-Tustison-Oetting Halls)
AFM (Antrim-Froggatt-McCalmont Halls)
Fleming-Hovlid Hall
Red Cedar Hall
Wigen Hall
JTC (Jeter-Tainter-Callahan Halls)

Residence halls
More than 3,000 students live on campus. All freshmen and sophomores are required to live on campus for their first two academic years. Housing includes traditional dorms and modern suite-styled rooms. There are nine residence halls. All are co-ed.

 AFM (Antrim-Froggatt-McCalmont Halls)
 CKTO (Curran-Kranzusch-Tustison-Oetting Halls)
 Fleming-Hovlid Hall
 HKMC (Hansen-Keith-Milnes-Chinnock Halls)
 JTC (Jeter-Tainter-Callahan Halls)
 North Hall
 Red Cedar Hall
 South Hall
 Wigen Hall

Stout Student Association
The Stout Student Association is the Student Government representing all students at UW-Stout.

Research
The university was designated Wisconsin's polytechnic university by the UW System Board of Regents in the spring of 2007. In 2013, officials from MIT helped open a fab lab on the UW-Stout campus, the only university in Wisconsin with such a facility.

Research centers and programs

Applied Research Center
Archives and Area Research Center
Assistive Technology and Assessment Center
Center for Applied Ethics
Center for Nutrition Education
Child and Family Study Center
Discovery Center (home to the UW-Stout Fab Lab)
Nakatani Center for Learning Technologies
UW-Stout Manufacturing Outreach Center
People Process Culture
Risk Control Center
Stout Vocational Rehabilitation Institute

Stout Technology and Business Park
Just east of the main campus lies the Stout Technology and Research Park, an area housing facilities and laboratories dedicated to research, high technology, engineering, product development and prototype manufacturing, product testing, experimental and commercial testing, and light manufacturing. Business and industry entities located in the STBP include facilities owned by 3M, Andersen Corporation, and ConAgra Foods.

Athletics

UW–Stout's athletic varsity teams mascot is the Blue Devils and the school colors are navy blue and white. The school competes in the WIAC in NCAA Division III. The women's gymnastics team is affiliated with NCGA (National Collegiate Gymnastics Association).

As a DIII university, student athletes compete without the benefit of athletics aid or scholarships. Men's teams include: football, baseball, basketball, cross country, golf, ice hockey and track and field. Women's teams include: basketball, cross country, golf, gymnastics, soccer, softball, tennis, track and field, and volleyball.

Notable alumni

References

External links

University of Wisconsin-Stout
Stout
Universities and colleges established in 1891
Buildings and structures in Dunn County, Wisconsin
Education in Dunn County, Wisconsin
Tourist attractions in Dunn County, Wisconsin
1891 establishments in Wisconsin

University of Wisconsin–Stout


Marcello Fabbri (* 9. Dezember 1970 in Rimini, Italien) ist ein italienischer Koch.

Werdegang
Nach der Ausbildung in der staatlichen Kochschule in Rimini ging Fabbri 1987–1988 zum Caffee delle rose bei Gino Angelini in Rimini, 1988 zum Hotel des Alpes, in Madonna di Campiglio und 1989 zu Gualtiero Marchesi und Brunelleschi in Mailand. 1991 wechselte er zum Restaurant Galleria in München und 1992 zu Locanda Piccolit am gleichen Ort.

1993 wurde er Küchenchef im Restaurant Anna Amalia des Hotel Elephant in Weimar. Ab 2000 war er auch Küchendirektor des Hotels. 2003 wurde sein Restaurant mit einem Stern im Guide Michelin ausgezeichnet; es war das erste Restaurant in Thüringen mit dieser Auszeichnung.

Von September 2018 bis Sommer 2022 kochte er in der Weinbar Weimar.

Auszeichnungen
 2002 "Koch des Monats Juli" in Der Feinschmecker
 Seit 2003: Ein Stern im Guide Michelin

Publikationen
 Andrea Dietrich: Das Hotel Elephant in Weimar mit dem Gourmetrestaurant Anna Amalia und seinem Sternekoch Marcello Fabbri. Herausgegeben vom Hotel Elephant, Weimar 2013, ISBN 978-3-00-043677-2.
 Europäische Spitzenküche italienisch interpretiert, Media Kontor Stuttgart 2005, ISBN 3-938234-35-0.
 Essen & Trinken mit Goethe, Carl Habel Verlag 1999, ISBN 3-87179-377-9.

Weblinks

 Fabbri in den Restaurant-Ranglisten

Einzelnachweise

Italiener
Person (Weimar)
Geboren 1970
Mann
Koch (Italien)
Koch (Deutschland)
Sachbuchautor (Essen und Trinken)

Marcello Fabbri


Zosuchus ("Cocodrilo de[l Cañón] Zos") es un género extinto de crocodiliforme basal que vivió en el Cretácico Superior en los Lechos rojizos del Cañón de Zos (Formación Djadochta) en el desierto de Gobi en Mongolia. Fue descubierto en las expediciones realizadas por el Museo Americano de Historia Natural, y descrito por los paleontólogos Diego Pol y Mark Norell. La especie tipo y única conocida es Z. davidsoni, en honor de Amy Davidson. Este género poseía un hocico muy corto.

Material

El material de Z. davidsoni consiste de cinco especímenes:

 IGM 100/1305 (holotipo): cráneo aislado y mandíbulas inferiores
 IGM 100/1304
 IGM 100/1306
 IGM 100/1307
 IGM 100/1308

Filogenia

Pol & Norell (2004) consideraron que Zosuchus davidsoni era el taxón hermano del clado formado por Sichuanosuchus y Shantungosuchus. Estos tres géneros forman un clado basal de crocodiliformes que se relacionan por la presencia de una región posterior ventralmente desviada en el ramo mandibular.

Referencias
 Pol, D. & Norell, M. A., (2004). A new crocodyliform from Zos Canyon, Mongolia. American Museum Novitates 3445: 1-36.

Crocodylomorpha
Crocodilomorfos del Cretácico
Crocodilomorfos extintos de Asia

Zosuchus


An Oeceoclades peyrotii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jean Marie Bosser ngan Philippe Morat. An Oeceoclades peyrotii in nahilalakip ha genus nga Oeceoclades, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oeceoclades

Oeceoclades peyrotii


Halil Nimetullah Öztürk (d. 1880 - ö. 1957, İstanbul), Türk yazar.

İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi'ni bitirdi. Paris'te felsefe okudu. 1910'da Dârülfünün'da felsefe ve içtimaiyat öğretim görevlisi, 1928'de müderrisi oldu. Dârülfünün yerine üniversite kurulunca liselerde felsefe öğretmenliği yaptı. Dil devriminden sonra Türkçenin yabancı kelimelerden arınması konusunda birçok inceleme ve yazı yayımladı. Türk Dil Kurumu'nda eski metinler üzerinde çalıştı.

Bibliyografya
 Dilde Osmanlıcadan Türkçeye
 Toplumbilim, (1944)

1880 doğumlular
1957 yılında ölenler
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
19. yüzyıl Türk yazarları
20. yüzyıl Türk yazarları
Resim aranan yazarlar

Halil Nimetullah Öztürk


Hawley puede hacer referencia a:

Lugares
 Inglaterra:
 Hawley, un pueblo en el condado de Hampshire.
 Hawley, un pueblo en el condado de Kent.

 Estados Unidos:
 Hawley, un pueblo en el estado de Massachusetts.
 Hawley, un municipio en el estado de Minnesota.
 Hawley, una ciudad en el estado anterior.
 Hawley, un distrito municipal en el estado de Pensilvania.
 Hawley, una ciudad en el estado de Texas.

Personas
 Hawley Harvey Crippen (1862-1910), un médico estadounidense conocido por ser el primer asesino capturado con la ayuda del telégrafo.
 Hawley Pratt (1911-1999), un director de cine y animador estadounidense.
 Elizabeth Hawley (1923–2018), una periodista estadounidense y cronista de las expediciones al Himalaya.
 Graeme Hawley (1973), un actor británico.
 John Hawley Glover (1829-1885), un capitán de la Armada Real británica.
 Richard Hawley (1967), un cantante británico.

Hawley