O massacre do Instituto Politécnico de Querche foi um massacre que ocorreu em 17 de outubro de 2018 em Querche, Crimeia. O estudante Vladislav Roslyakov, de 18 anos, atirou e matou 20 pessoas e feriu outras 73 antes de cometer suicídio. Foi o ataque escolar mais mortal na Rússia desde o cerco escolar de Beslan em 2004.

Eventos

Vladislav Roslyakov comprou uma caçadeira em 8 de setembro de 2018 e comprou 150 cartuchos legalmente em uma loja de armas em 13 de outubro de 2018. Ele entrou no Instituto Politécnico de Querche em 17 de outubro de 2018 por volta das 11h40min, e pouco depois começou a disparar. O estudante Yuri Kerpek disse que o tiroteio durou mais de 15 minutos.

Várias testemunhas descreveram um atirador solitário, que andava de um lado para outro nos corredores do Politécnico de Querche e disparava aleatoriamente em colegas e professores. Ele também disparou contra monitores de computador, portas trancadas e extintores de incêndio. Uma grande bomba de elementos metálicos foi detonada no refeitório durante o ataque e a polícia local disse que desativaram mais explosivos no campus. No entanto, houve inicialmente variação nos relatos dos sobreviventes do incidente, com alguns alegando que uma grande bomba explodiu e outros descrevendo apenas tiros e o uso de granadas. Um estudante disse que a explosão foi provocada por 10 tiros de um único disparo, não por uma bomba automática.

O website da cidade alegou que a explosão ocorreu no primeiro andar, embora o tiroteio tenha ocorrido no segundo. A CNN informou que o canal de televisão estatal Rossiya 24 disse que 200 militares foram enviados para o local. Relatos de testemunhas oculares diferem entre 10 e 15 minutos sobre o tempo que levou para a polícia responder, embora a delegacia estivesse do outro lado da rua, a  do instituto. O massacre terminou quando o atirador cometeu suicídio na biblioteca do politécnico.

Imagens de vídeo gráficas do ataque foram capturadas por câmeras de vigilância da escola e posteriormente postadas no canal de YouTube e no site do programa de notícias Vesti.Krym. Estas filmagens foram posteriormente removidas de ambos os locais pouco depois.

Vítimas
O Comité Nacional Antiterrorismo da Rússia disse que a maioria das vítimas eram adolescentes. De acordo com o Comité de Investigação, quinze estudantes e cinco professores morreram, todos devido a ferimentos de bala.

O vice-prefeito de Querche, Dilyaver Melgaziyev, inicialmente esclareceu rumores em 18 de outubro de que seis das vítimas tinham menos de 18 anos. Este número foi posteriormente revisado para onze. A ministra da saúde da Rússia, Veronika Skvortsova, disse a repórteres que um total de 70 pessoas ficaram feridas, 10 das quais foram descritas como em estado "crítico", incluindo cinco em coma.

O presidente do Conselho de Estado da Crimeia, Vladimir Konstantinov, disse que um total de 67 pessoas ficaram feridas e 21 pessoas foram mortas no ataque, 15 estudantes, 5 funcionários e o próprio perpetrador; 16 pessoas morreram no local, incluindo o suspeito, 4 pessoas morreram em hospitais e 1 durante o transporte. Também anunciou que as famílias das vítimas receberiam compensação financeira, com discussões preliminares sugerindo que os pagamentos seriam de 1 milhão de rublos () do orçamento federal russo e 1 milhão de rublos do orçamento local.

As autoridades da Crimeia divulgaram uma lista das 20 vítimas iniciais:

Perpetrador

O ataque foi perpetrado por um estudante do quarto ano do instituto, Vladislav Igorevich Roslyakov ().

Quando Roslyakov tinha cerca de dez anos, o seu pai sofreu um grave ferimento na cabeça e começou a ficar incapacitado e agressivo com Roslyakov, sua mãe e outros parentes, levando os seus pais a terminaram a relação. Roslyakov estudou sem interesse em uma escola local e tinha classificações baixas. Ele tinha poucos amigos e os seus hobbies incluíam armas e videojogos. Em 2015, matriculou-se no instituto para estudar e tornar-se eletricista. No instituto, ele desenvolveu um interesse em explosivos e armas e começou a levar uma baioneta de faca para a aula. Um dia ele soltou spray de pimenta em uma aula e não explicou os seus motivos. A sua mãe era uma Testemunha de Jeová, que limitava a atividade social de Roslyakov, vasculhava os seus bolsos e recusava-se a permitir que ele fosse ao cinema ou usasse um computador, até completar 16 anos. Nos dias antes do ataque, ele afirmou que não acreditava na vida após a morte e na véspera do ataque, segundo vizinhos, Roslyakov queimou uma Bíblia na qual ele tinha destacado alguns versos.

Um amigo alegou que Roslyakov "odiava muito o politécnico" e jurou vingança contra os seus professores. Também houve relatos de que ele pode ter sofrido bullying. De acordo com uma ex-namorada, Roslyakov informou-lhe que tinha perdido a fé nas pessoas quando os seus colegas começaram a ridicularizá-lo por ser diferente. Nos dias que antecederam o ataque, ele discutiu a ignorância por parte das outras pessoas, a falta de propósito na sua vida, tiroteios em massa e suicídio nas redes sociais. Roslyakov estava em várias comunidades on-line dedicadas a serial killers.

Imagens de vigilância do incidente mostram Roslyakov vestindo calças pretas e uma t-shirt branca estampada com a palavra russa "" (ódio) enquanto ele carrega uma caçadeira Hatsan Escort Aimguard de ação de bombeamento calibre 12 com uma empunhadura de pistola. A sua roupa se assemelhava à de Eric Harris, um dos autores do massacre da Columbine High School em 1999, o que levantou a especulações de que o massacre era um crime imitador. De acordo com alguns noticiários russos, ele era um membro de vários fã-clubes de Eric Harris e Dylan Klebold nas redes sociais, e informou alguns amigos da sua crença de que "seria bom se houvesse um massacre", especificamente referindo-se ao massacre da Columbine High School como um exemplo. Além disso, ele também mencionou a sua crença nos dois criminosos serem "admiráveis". Como o Eric Harris e Dylan Klebold, Roslyakov cometeu suicídio na biblioteca do instituto, atirando em si mesmo com a sua espingarda. O seu corpo permaneceu sem reclamações por várias semanas, mas em novembro de 2018, alguns meios de comunicação disseram que ele provavelmente foi cremado e as cinzas foram sepultadas em um algum lugar sob um nome falso. Após a tragédia, a sua mãe, que trabalhava num dos hospitais que acolheu algumas das vítimas do assassinato, foi internada em um hospital psiquiátrico depois de tentar acabar com a sua vida. O seu pai morreu em dezembro de 2019 após ser ferido na cabeça durante um assalto.

Investigação

O Comité de Investigação da Rússia inicialmente classificou o ataque como terrorismo, mas depois mudou-o para assassinato em massa. Após os primeiros relatos de um suposto ataque terrorista em Querche, muitos políticos e os média russos sugeriram que os eventos eram atividades de "sabotadores ucranianos" e que o governo ucraniano era responsável, mas mudaram de opinião depois que mais informações surgiram, enquanto outros questionaram se Roslyakov foi devidamente verificado antes de ser autorizado a comprar uma arma e munições, o que ele fez legalmente.

Nos dias imediatamente após o massacre, investigadores pesquisaram o passado de Roslyakov na tentativa de determinar precisamente o seu motivo. Esses investigadores também revelaram que, em última análise, estavam a tratar o incidente como um tiroteio escolar calculado. As autoridades investigaram questões preocupações no caso, como onde Roslyakov conseguiu - rublos (cerca de US$ 450-600) para a arma, e onde ele aprendeu a usá-las. Foi descoberto que Roslyakov obteve uma licença de arma em 2018 e possuía a arma legalmente, depois de completar um treinamento legalmente exigido sobre segurança de armas e apresentar todos os documentos necessários, incluindo relatório médico. Ele frequentava periodicamente um clube de tiro. Pouco antes do tiroteio, ele comprou legalmente 150 cartuchos de munição.

O Comité de Investigação ordenou uma avaliação psiquiátrica póstuma de Roslyakov. O primeiro-ministro da Crimeia, Serguey Aksyonov, afirmou em 18 de outubro que era possível que o perpetrador tivesse um cúmplice, e a polícia estava à procura do indivíduo que "estava a treinar" Roslyakov para o crime. No entanto, em 9 de novembro de 2018, o Comité de Investigação chegou à conclusão de que Roslyakov agiu sozinho.

Reações

O primeiro-ministro da Crimeia, Serguey Aksyonov, decretou três dias de luto pelas vítimas do ataque. O presidente do Conselho de Estado da Crimeia, Vladimir Konstantinov, disse que era impossível conceber que o suspeito Vladislav Roslyakov, de 18 anos, tinha preparado o ataque dizendo: "No terreno, ele agiu sozinho, que já foi apurado e conhecido, mas na minha opinião e na opinião dos meus colegas, este desprezado não poderia ter realizado os preparativos."

Sergey Mikhailovich Smirnov, vice-chefe do Serviço Federal de Segurança da Rússia (FSB), disse que os serviços de segurança precisavam ter maior controlo sobre a Internet. O presidente russo Vladimir Putin disse no clube de discussão Valdai em Sochi que o ataque parecia ser o resultado da globalização, das redes sociais e da internet, e que "tudo começou com os trágicos eventos nas escolas dos Estados Unidos… não estamos a criar [a Internet] conteúdo saudável para os jovens… o que leva a tragédias desse tipo. O analista político russo Sergey Mikheyev na TV estatal russa, culpou o ataque à "subcultura ocidental", alegando que ela "constrói a sua matriz no culto à violência… quem tem uma arma nas mãos está certo. Esta é uma abordagem puramente americana sobre o assunto". Alguns viram estas observações como parte dos russos culpando o Ocidente pelo ataque e uma ligação com o passado de Putin como chefe do Kremlin e do FSB antes de se tornar presidente. O The Irish Times disse que eles eram "desconfiados da internet e das redes sociais, vendo-os como tecnologias dominadas pelo Ocidente que podem ser usadas para incitar a dissidências e protestos nas ruas".

Líderes de vários países expressaram as suas condolências às vítimas do ataque, incluindo Alemanha, Arménia, Bélgica, Canadá, Estónia, Finlândia, Irão, Itália, Polónia, Reino Unido, Tailândia e Venezuela. O presidente ucraniano Petro Poroshenko expressou condolências às vítimas, que ele descreveu como cidadãos ucranianos, afirmando que a Procuradoria-Geral da República Autónoma da Crimeia tinha iniciado processos criminais sob o artigo "ato de terrorismo". O secretário-geral do Conselho da Europa, Thorbjørn Jagland, e o secretário-geral das Nações Unidas António Guterres, também expressaram condolências.

Alguns jornais descreveram o ataque como "Columbine da Rússia", uma referência ao massacre do ensino médio dos Estados Unidos em 1999. Steven Rosenberg disse que o ataque não deve ser surpreendente, pois ele observou que já houveram cinco ataques em escolas na Rússia em 2018, onde várias crianças ficaram feridas. Um artigo do The Telegraph também afirmou que houve meia dúzia de ataques escolares na Rússia em 2018, embora tenha alegado que os incidentes anteriores envolviam facas e pistolas traumáticas em vez de armas de fogo de alta potência.

Consequências
Os alunos voltaram aos estudos em 23 de outubro, com postos de controlo nas entradas em que as identidades dos alunos são confirmadas. Um porta-voz da Direção da Região de Rostov do Ministério de Emergência russo, disse aos repórteres: "Um exame foi realizado. De acordo com as informações preliminares, não há perigo de desabamento [da estrutura]."

Alteração das leis
Em 25 de outubro de 2018, o presidente russo Vladimir Putin exigiu que a Rosgvardia tomasse medidas para reforçar o controlo no campo do tráfico de armas. Alguns dias antes, a Rosgvardiya revelou que desenvolveu mudanças nas regras de circulação de armas e munições para ele no território da Rússia, que previa a imposição aos proprietários de armas de notificar os órgãos territoriais sobre o armazenamento de armas num local permanente. No início de dezembro de 2018, o general do Exército Viktor Zolotov informou que o presidente recebeu um conjunto de medidas preparadas pela Rosgvardia e pelo FSB da Rússia para "melhorar o controlo sobre a circulação de armas".

Em 18 de outubro de 2018, um membro do Comité de Educação e Ciência da Duma Federal, Nikolai Zemtsov, declarou a necessidade de aumentar para 21 a idade a partir da qual os cidadãos, com exceção de militares e policiais, podem comprar armas de fogo. O projeto de lei correspondente foi apresentado pelo deputado ao conselho especializado do grupo parlamentar do partido Rússia Unida. O Comité de Construção e Legislação do Estado da Duma Federal anunciou a sua disponibilidade para considerar e apoiar este projeto e a iniciativa também contou com o apoio da liderança da Rosgvardia. Em 26 de novembro de 2018, o Conselho Estadual da República do Tartaristão submeteu um projeto semelhante à Duma Federal.

A vice-presidente da Duma Federal, Irina Yarovaya, desenvolveu um projeto de lei que prevê a criação de um procedimento especial para a obtenção de uma licença de caça e uma licença para a compra de armas de fogo de cano longo e alma lisa por pessoas com idade entre 18 e 21 anos. A deputada propôs estabelecer uma série de requisitos adicionais para pessoas dessa faixa etária que queiram ter armas. Em janeiro de 2019, o Ministério de Recursos Naturais e Meio Ambiente da Rússia iniciou o desenvolvimento de um projeto de lei que introduziria um exame especial para caçadores.

Incidentes de imitação
 Em 28 de maio de 2019, o estudante Daniil Pulkin, de 15 anos, cometeu um ataque com um machado e coquetéis Molotov (que ele não usou) em Volsk, oblast de Saratov, Rússia, o que deixou uma colega gravemente ferida. Ele era obcecado por Roslyakov e em agosto de 2020, o menor foi condenado a sete anos de prisão em um reformatório.

 Em fevereiro de 2020, o Serviço Federal de Segurança da Rússia descobriu e evitou um ataque terrorista em duas instituições de ensino em Querche, preparado por dois adolescentes de 16 e 17 anos que apoiavam as ideologias de Vladislav Roslyakov. As buscas nas suas casas descobriram dispositivos explosivos improvisados e componentes para a fabricação de explosivos comprados pela internet, que foram testados em animais. O tribunal da Crimeia decidiu prender os adolescentes durante dois meses.

 Em 11 de maio de 2021, Ilnaz Galyaviev, de 19 anos, cometeu um atentado em uma escola em Cazã semelhante ao massacre de Querche, usando também uma bomba e uma arma semelhante à usada por Roslyakov.

Memoriais

Em várias partes da Rússia e em outros países, centenas de pessoas reuniram-se para homenagear as vítimas. O memorial de Querche no Jardim de Alexandre, em Moscovo, foi decorado com flores. Um memorial improvisado foi criado no lado de fora do instituto, para que moradores e sobreviventes trouxessem flores e brinquedos.

Um memorial aberto e um funeral para as vítimas foi realizado na praça central de Querche, com um discurso de Serguey Aksyonov, que disse à multidão; "Não queremos conversar, queremos chorar. A história da Crimeia será dividida em dois — antes e depois de 17 de outubro. Precisamos ser fortes, precisamos ser corajosos". Cerca de  pessoas estiveram presentes no funeral público em Querche.

Em outubro de 2021, foi inaugurado em Querche um monumento aos alunos e professores que morreram no instituto de Querche, no antigo local onde estava uma laje com os nomes das vítimas esculpidos. O esboço do memorial foi escolhido pelos parentes das vítimas e o autor do monumento foi o escultor Andrei Kovalchuk.

Na cultura popular
 Em abril de 2019, a empresa de filmes "Bazelevs" de Timur Bekmambetov, anunciou que iria gravar um filme no formato screenlife sobre o massacre do Instituto Politécnico de Querche. Leonid Marantidi, funcionário da publicação Meduza, foi nomeado diretor do filme e Ksenia Leonova, jornalista do Kommersant e da Forbes, foi nomeada guionista.

Ver também
 Atentado à escola em Cazã em 2021
 Tiroteio à Universidade Estadual de Perm
 Massacre de Columbine

Notas e referências

Ligações externas

2018 na Rússia
Instituto Politecnico de Querche
2018 na Ucrânia
Instituto Politecnico de Querche
Tiroteios em escolas
Tiroteios em massa
Tiroteios em massa na Rússia
Assassinatos filmados
História da Crimeia
Querche

Massacre do Instituto Politécnico de Querche


George Washington Stetson ( - ) est un pasteur chrétien adventiste, un étudiant appliqué de la Bible et un écrivain pour divers périodiques religieux.

Biographie
George Washington Stetson, fils de Reuben et Lois (Smedley) Stetson, est né à Champlain dans l'État de New-York. Il s'associe à Henry Grew et George Storrs au début de son ministère, et plus tard à Jonas Wendell et Charles Taze Russell. Il n'est pas seulement pasteur, mais aussi instituteur et médecin. En tant que membre de l'Église adventiste du septième jour, lui et Wendell travaillent ensemble dans plusieurs églises à travers la Pennsylvanie et l'Ohio au début des années 1870. Ils écrivent également pour le magazine de George Storrs, The Herald of Life and the Coming Kingdom, et pour d'autres magazines tels que The World's Crisis.

Il épouse Mary Porter (décédée en 1855) de Pittsburgh, en Pennsylvanie, avec qui il a deux enfants : Mary Catherine Stetson (née le 8 février 1847 à Pittsburgh) et Charles Porter Stetson (né le 25 avril 1849 à Cleveland, Ohio). Il épouse plus tard Anna Elizabeth Barlow (née le 15 avril 1834 à Winchester, Virginie ; décédée à l'âge de 94 ans) avec qui il a un fils, George Washington Stetson (né le 16 septembre 1861 à Cleveland, Ohio).

Pendant dix mois en 1872, Stetson est pasteur de l'église de Pittsburgh où il rencontre le jeune Charles Taze Russell. Il est pasteur de l'église chrétienne adventiste d'Edinboro, en Pennsylvanie, pendant six ans jusqu'à sa mort en 1879. Sa dernière demande est que le pasteur Russell prononce son sermon funéraire, auquel plus de mille deux cents personnes assistent. Il a été enterré à Edinboro. Sa nécrologie publiée dans le numéro de novembre 1879 de Zion's Watch Tower déclarait :

Références

Naissance en septembre 1815
Décès en octobre 1879
Adventisme
Décès à 64 ans

George Stetson


Rosemary Verey (* 21. Dezember 1918 in Gillingham, Brompton, Kent als Isabel Rosemary Baird Sandilands; † 31. Mai 2001 im Chelsea Memorial Hospital London) war eine englische Landschaftsgärtnerin.

Leben
Rosemary Verey war das jüngste von vier Kindern des Marineoffiziers Prescott Sandilands (1878–1956) und von Gladys Baird (geborene Murton). Seit ihrem zehnten Lebensjahr lebte sie im Internat Eversley in Folkestone, wo sie ihr Abitur machte. Danach studierte sie am University College London Betriebswirtschaftslehre und Mathematik unter anderem bei Hugh Gaitskill, brach ihr Studium jedoch ohne Abschluss ab, um mit 21 Jahren den Architekturgeschichtler David Cecil Wynter Verey (1912/13–1984), Sohn des Pfarrers Henry Verey, einen Freund ihres Bruders zu heiraten. Verey beschrieb die Ehe als "freundschaftlich".

1940, während ihrer ersten Schwangerschaft, lebte Verey eine Zeitlang bei ihren Schwiegereltern in Barnsley House in den Cotswolds bei Cirencester. Barnsley House war von Brereton Bouchier, dem örtlichen Grundbesitzer 1697 im William-and-Mary Stil des 17. Jahrhunderts erbaut worden. Nach dem Tode seiner Frau 1690 und seiner erneuten Heirat zog er in das neu-erbaute Herrenhaus von Barnsley Park und das Haus diente bis 1932, als die Kirchspiele Barnsley und Bibury zusammengelegt wurden, als Pfarrhaus. Cecil Henry und Linda Verey, Rosemary Vereys Schwiegereltern, hatte das Haus 1939 gekauft.

Nachdem David Verey, der bei den Royal Fusiliers gedient hatte, aus dem Krieg zurückkehrte, zog das Ehepaar 1951 nach Barnsley House, die Schwiegereltern bezogen den Witwensitz. Von da an widmete Rosemary Verey sich der Jagd, Affären, Tennis und schließlich der Erziehung ihrer vier Kinder, Charles (* 1940), Christopher (* 1942), Veronica (* 1947) und Davina (* 1949). Sie sammelte historische Gartenbücher. Zu ihrem Freundeskreis gehörte unter anderem der Autor John Fowles. Sie organisierte auch Reitveranstaltungen und die Treffen des lokalen Pony-Clubs.

Ohne formale Ausbildung als Gärtner oder Landschaftsarchitekt begann Rosemary Verey 1951 auf Anregung ihres Mannes in Barnsley zu gärtnern, nachdem sie nach einem Reitunfall nicht mehr an der Fuchsjagd teilnehmen konnte. Sie wurde dabei von dem Gartenarchitekten Percy Cane beraten. In Barnsley House richtete sie den 1770 von Charles Coxwell ummauerten Garten nach dem Vorbild von Gertrude Jekyll und einen ornamentalen Küchengarten ein, der von dem Garten von Schloss Villandry an der Loire und Ideen von William Lawson, einem Gärtner des 17. Jahrhunderts beeinflusst war. Er war durch kreuzförmig angelegte Wege eingeteilt, die Gemüsebeete waren mit niedrigen Buchsbaumhecken eingefasst. Berühmt war auch eine lange, mit Goldregen überwachsene Pergola ('Laburnum walk'), unterpflanzt mit Zierlauch, eine Idee, die sie von den holländischen Gärtner van Tubergen übernommen hatte. 1962 translozierte ihr Gatte für sie ein klassizistisches Tempelchen in Toskanischer Ordnung aus dem nahegelegenen Landgut Fairford Park, das 1951 abgerissen worden war. Der Tempel, vermutlich von William Eames um 1770 entworfen, steht inzwischen unter Denkmalschutz. Das Design dieses Gartenareals geht auf Gay Hellyer zurück. Auch eine neogotische Gartenstaffage und ein Teich mit Seerosen fehlte nicht. Der Garten, der 1,2 ha umfasste, war seit den 1980er Jahren für zahlende Besucher geöffnet und zählte zu den meistbesuchten Gärten Englands. 1989 war er "Garten des Jahres" (Historic Houses Association). Verey richtete eine Gärtnerei ein, die überzählige Pflanzen an die Besucher verkaufte.

Nach dem Tod ihres Mannes nach 55-jähriger Ehe gestaltete Verey ab 1984 Privatgärten in Großbritannien und den Vereinigten Staaten. Der Kunsthistoriker Roy Strong, ehemaliger Direktor des Victoria & Albert Museums will dies auf den Einfluss des Innenarchitekten David Vicary zurückführen, der unter anderem den Springbrunnen von Wilton House entworfen hatte. Für die praktische Ausführung zeichnete oft der Gartengestalter John Hill (Sherbourbe Gardens, Gloucestershire). Sie selbst nannte Russell Page und Arthur Hellyer unter den Gärtnern, die sie beeinflussten bzw. ihr weiterhalfen.

Verey verfasste zahlreiche Gartenbücher, meist Bilderbücher, die private Gärten in England und den USA zeigten, oft in Zusammenarbeit mit dem Fotografen Andrew Lawson. Verey verfasste auch Beiträge für die Zeitschriften Country Life und Kitchen Gardener. In zahlreichen Vortragsreisen an der Ostküste der USA propagierte sie den klassischen "englischen Country Garden" und etablierte ihren Ruf als die letzte der großen englischen Gartengestalter. Reiche Amerikaner waren von ihrem Auftreten und ihren Kontakten zur britischen Aristokratie und zum Königshaus beeindruckt. Der Designer Hardy Amies, ein begeisterter Rosenzüchter, entwarf ihre Garderobe für Vortragsreisen. Sie trat auch im Fernsehen auf.

Freiwillige aus den USA konnten unter ihrer Anleitung in Barnsley arbeiten und andere englische Gärten besuchen. Dies taten unter anderen Gregory Long, später Leiter des Botanischen Gartens in New York; Caroline Burgess, später Leiterin der Stonecrop Gardens und die Anwältin Barbara Paul Robinson, die danach Artikel in Gartenzeitschriften veröffentlichte, welche die Ansichten von Verey verbreiteten. Trotzdem verwilderte der Garten in den letzten Jahren zunehmend, was Verey als ihren "Wiesen-Stil" bezeichnete.

Verey bestand vehement darauf, dass ihre amerikanischen Freiwilligen die lateinischen Pflanzennamen kannten, gab aber gerne zu, dass sie auf Anregung ihres Gatten Bezeichnungen erfand, wenn sie selbst die Pflanzen nicht identifizieren konnte. Nach Lane Fox waren ihr jedoch auch gängige Gartenpflanzen unbekannt.
Eine ihrer bekanntesten Aussagen war: "Langweilig zu sein, ist eine Sünde. Dagegen war es selbstverständlich zulässig, die Ideen anderer Leute zu nutzen. Wurde sie nach einer ihr unbekannten Pflanzenkrankheit befragt, empfahl sie, die befallene Pflanze auszugraben, wegzuwerfen und einfach eine Neue zu kaufen.

Verey zog 1987 in den Witwensitz "The Close", wo sie einen neuen kleinen Garten anlegte. Im Konservatorium richtete Simon Verity für sie eine künstliche Grotte ein. Sie wurde in Cirencester bestattet, zu den, manchmal kritischen Leichenrednern gehörten Roy Strong und der Fotograf Andrew Lawson.

Vevey wird von Roy Strong als freizügig beschrieben, Penelope Hobhouse empfand Verey als bestimmend und einschüchternd, besonders gegenüber Laien und Anfängern, Lane Fox als arrogant. Barbara Paul Robinson beschreibt sie als "manchmal grob".
Sie galt als der "ultimate establishment designer, a Shires lady in pearls and quilted jacket", tatsächlich war sie auch bei der Gartenarbeit gut frisiert, trug eine Perlenkette und ein Seidenkleid und erfüllte damit jedes Klischee einer englischen Landadeligen. Sie genoss ihre amerikanische Berühmtheit sehr. Zu ihren Freunden zählte auch Christopher Lloyd, der sich allerdings wiederholt darüber ärgerte, dass sie die jungen gutaussehenden angehenden Gärtner, mit denen er sich gerne umgab, als "Personal" behandelte und anblaffte, wenn er nicht mit im Raum war.

Nach dem Tode von Verey wurde Barnsley House durch ihren Sohn Charles betreut. Rupert Pendered und Tim Haigh erwarben es und machten es zu einem Luxushotel, der Garten ist seit September 2002 nicht mehr für die Öffentlichkeit zugänglich.
Eine Biographie Vereys von Barbara Paul Robinson unter dem Titel "Rosemary Verey: The Life and Lessons of a legendary Gardener" ist in Vorbereitung (David R. Godine).

Stil
Vereys Stil war traditionell und derivativ: sie entwarf elegante "englische Bauerngärten", die zwischen den Traditionen des Arts and Crafts Movement, insbesondere von Gertrude Jekyll, und den klassischen Landhausgärten mit langen Blumenrabatten ("English classical revival style") standen und passte Motive aus den Gärten englischer Herrensitze und französischer Schlösser für kleinere Anlagen an. Sie selbst bezeichnet Russell Page als ein wichtiges Vorbild und bezieht sich oft auf  sein Buch Education of a Gardener. Die Anlagen waren meist durch axiale Pfade gegliedert und enthielten klassische Gestaltungselemente wie Statuen, Gartenhäuschen, Rosengärten, Tempelchen und Pergolen. Die strengen Linien wurden durch eine reichliche Bepflanzung in zarten, aufeinander abgestimmten Pastellfarben gemildert, die über die Wegeeinfassungen aus Buchsbaum quoll. Hauptelemente waren Rabatten aus Stauden oder gemischte Rabatten aus Stauden und einjährigen Pflanzen und Knollenpflanzen. Das alles machte sie vor allem in den Vereinigten Staaten sehr populär.

Genaue Planung war ihre Sache nicht, so mussten oft Pflanzen ausgetauscht werden, weil sie nicht rechtzeitig bestellt hatte und die gewünschten Pflanzen daher nicht in ausreichender Zahl zur Verfügung standen. Sie konnte auch keine Pläne zeichnen. Da sie keine Kenntnisse der Vermessung besaß, arbeitete sie mit Schablonen, eine Bretterkonstruktion half ihr, rechte Winkel herzustellen, was natürlich nicht für größerer Flächen geeignet ist. Sie fand jedoch, dass dies keinen wirklichen Unterschied mache: "On the ground, as long as you keep a certain symmetry, you do not notice the discrepancies that seem obvious on paper.". Auch die Bepflanzung wurde oft erst vor Ort festgelegt, indem sie eine Pflanzliste anlegte und die Pflanzen dann so lange hin- und herschob, bis sie meinte, ein befriedigendes Ergebnis erreicht zu haben. Die Anweisung, Pläne maßstabsgerecht zu übertragen, entnahm sie Gervase Markhams "The Countrie Farm" von 1664 und erschien so mit Schnüren, Bambusstecken und Streusand gerüstet bei ihren Klienten.

Gärten

Eine Liste ihrer Gärten findet sich in ihrem Buch Rosemary Verey's Garden plans.

In Großbritannien entwarf sie Gärten für Elton John und eine Rabatte sowie einen Küchengarten für Prinz Charles' Schloss in Highgrove und ein Hochbeet für Prinzessin Michael of Kent in Nether Lypiatt Manor (Gloucestershire). Die Marquise von Bath gab eine Rabatte in Longleat House in Wiltshire in Auftrag. Auch für den Garten von Mount Stuart House (Isle of Bute) entwarf sie einen "Retro"-Potager. Für den New York Botanical Garden entwarf sie einen ornamentalen Küchengarten in Zusammenarbeit mit dem Bildhauer Simon Verity. 1992 entwarf sie einen Garten für die Chelsea Flower Show für den Evening Standard, der eine von Diana Reynell gestaltete Muschel-Grotte enthielt, sowie eine Statue von Simon Verity, die ihrem Mann gehörte.
Auch Knotengärten nach barockem Vorbild gehörten zu ihren Repertoire. Die Muster entnahm sie den Büchern von Stephen Blake (1664) und Gervase Markham (1616). In Jacksonville in Florida verzierte sie den Parkplatz des örtlichen Gartenclubs mit einem Knotengarten.

Ihre Gärten sind meist recht arbeitsintensiv gestaltet, Verey war daran gewöhnt, ausgebildetes Gartenpersonal zur Verfügung zu haben. Ihre Gärten sollten das ganze Jahr über wirken, auch im Winter.

Zu ihren bevorzugten Pflanzen gehörten Buchsbaum, Goldregen, Geranien, Zierlauch, Glockenblumen, Waldrebe und Akelei.

Ihre beliebtesten Farbkombinationen waren grau und rosa, gelb und blau sowie eine Kombination verschiedener Gelbtöne. Als Ausgangspunkt ihres Designs dient ein zwölfteiliger Farbenkreis. Anregungen für gärtnerische Farbkombinationen könne die Damenmode, Innenarchitektur und Schnittblumen liefern. Verey verband Farben mit verschiedenen Geschwindigkeiten, Grün mit Verlangsamung, Rottöne mit Beschleunigung.

Sie empfahl, Pflanzenkombinationen nach dem Farbenkreis auszuwählen. Kombinationen der Primärfarben rot, gelb und blau seien zu vermeiden. Eine Seite weiter beschreibt sie die Kombination von Gelb und Blau allerdings als dynamisch ("vibrant"). Die Sekundärfarben Orange und Violett ergäben eine gute Mischung, ebenso Grün und jede andere Farbe. Auch eine Mischung einer Primärfarbe mit der gegenüberliegenden Sekundärfarbe, zum Beispiel Blau und Orange, Gelb und Violett, Rot und Grün sei "erfolgreich". "Zwischenfarben", die derselben Primärfarbe zugehörten, sollten jedoch nicht gemischt werden. Sie rät Gärtnern jedoch, sich letztlich auf ihren Instinkt zu verlassen.

Die Form der Blätter sei besonders bei monochromen Pflanzenkombinationen wichtig. Während einige Pflanzen eine harmonische Kombination von Blüten und Blättern besäßen – Magnolien und Christrosen finden ihren Beifall –, sei diese bei anderen eher unglücklich. Daher empfiehlt sie, die Blüten von Weinraute, Spierstrauch und Heiligenkraut abzuschneiden, da diese nicht zu der Farbe der Blätter passten. Wichtig sei es jedoch, den Garten der Landschaft anzupassen und nicht umgekehrt.

Strong kritisiert an Barnsley, dass der Garten nur auf Perspektiven ausgerichtet sei, ihm fehle "Geheimnis und Überraschung", da er sich auf einen Blick erschließe. Dadurch wirke der Garten klein. Lane Fox missfielen die engen Wege, besonders im Küchengarten. Der Garten sei fotogen, aber für eine langfristige Nutzung  schlecht geeignet.

Wirkung
Vereys Stil war in den 1980er Jahren sehr populär. Die Anwältin und Hobby-Gärtnerin Barbara Paul Robinson nannte sie in einem Vortrag "die Königin des Gartenbaus" und behauptet "Rosemary Verey, in her life as in her work, was the very personification of the English garden style. Her influence will be felt for generations." Der Althistoriker Robin Lane Fox nennt sie die "Königin des Englischen Gartenbaus. Nach dem Nachruf im Economist war sie in der Luxusgüter-Industrie tätig, besonders für wohlhabende Amerikaner. Ein "Verey-Garten" verlieh denselben Status wie ein Rolls-Royce oder ein Besuch bei Harrods, "… the Verey look was a rich person's indulgence". Der exzentrische Kunstgeschichtler Roy Strong nannte Verey 1989 "seine Gartenmuse", bezeichnete ihren Stil jedoch eher abfällig als "revival revival", also die Wiederaufwärmung des durch Gertrude Jekyll und Edwin Lutyens populär gemachten englischen Landhausstils der viktorianischen und edwardischen Zeit. "To her, the past was a way of moving forward." Sie habe den Stil der 1880er und 1890er Jahre wieder aufgenommen, der 1914 sein natürliches Ende gefunden hatte. Strong führt ihre Popularität auf den Kult des englischen Landhauses und die Restaurierung historischer Gärten in den 1980er Jahren zurück. Sie habe sich nie mit Ideen abgegeben, sondern sich auf ein "Feuerwerk" von Pflanzen beschränkt.

Lane Fox dagegen sieht in dem billigen Druck von Büchern mit Farbfotos in Hongkong und anderswo als die Wurzel ihres Erfolges: Bücher wie Making of a Garden oder Garden plans waren verschwenderisch mit brillanten Farbfotos ausgestattet and stachen so deutlich von älteren Werken ab. Während Autoren wie Hobhouse in den 1960er und 1970ern vor allem versucht hatten, den Garten weniger arbeitsintensiv zu machen und sich so den veränderten sozialen Bedingungen der Nachkriegszeit anzupassen, war Vereys Garten opulent und sehr arbeitsintensiv. Mit dem Honorar ihrer Büchern und Vortragsreisen konnte sie sich ein Team von Gärtnern leisten. Für Lane Fox traf Vevey in den frühen 1980ern den Geist der Thatcher-Jahre und den optimistischen Glauben an die freie Marktwirtschaft.

Vereys Wiederaufnahme des English classical revival style, von Stephen Anderton als "die höfliche Pastell-Periode" der Gärtnerei bezeichnet wurde in England bald durch den "New Perennial"-Stil Piet Oudolfs und das modernistische Gartendesign etwa von Dan Pearson verdrängt und gilt heute als altbacken.

Auszeichnungen
 OBE 1996
 Victoria Medal of Honour der Royal Horticultural Society 1999

Werke
Verey verfasste 17 Bücher, das erste zusammen mit Alvilde Lees-Milne, die den Garten von Grange bei Wootton-under-Edge in Gloucestershire betrieb und jahrzehntelange Erfahrung im Gartenbau besaß. Bei einigen Büchern scheint Verey von einem Ghostwriter unterstützt worden zu sein, so dankt sie zum Beispiel Katherine Lambert dafür, dass sie ihr freigiebig half, ihre Ideen zu sammeln und ihre Gedanken zu Papier zu bringen
 als Herausgeberin mit Alvilde Lees-Milne: The Englishwoman's Garden. Chatto and Windus, London 1980, ISBN 0-7011-2395-8.
 The Scented Garden. London, Marshall 1981, ISBN 0-7181-2050-7.
 Classic Garden Design. How to adapt and recreate Garden Features of the Past. Harmondsworth, Viking, 1984, ISBN 0-670-80063-5. (Neuauflage: London, Murray 1989, ISBN 0-7195-4664-8)
 mit Ellen Samuels 1984: The American Woman's Garden. Boston, Little & Brown, ISBN 0-8212-1580-9.
 Alvilde Lees-Milne, Rosemary Verey (Hrsg.) 1987. The Englishman's Garden. London, Viking, ISBN 978-0-670-82010-8. Weitere Auflagen: London, Allen Lane. David R. Godine, ISBN 0-7139-1436-X.
  Hrsg. mit Alvilde Lees-Milne: The New Englishwoman's Garden. London, Chatto and Windus 1987, ISBN 0-7011-3273-6.
 The Garden in Winter. London, Frances Lincoln 1988, ISBN 0-7112-0507-8 (US-amerikanische Ausgabe Portland, Timber Press 1995, ISBN 0-88192-337-0, Neuauflage Frances Lincoln 2002, ISBN 0-7112-2020-4).
 Eileen Stamers-Smith (Hrsg.) 1989. A Countrywoman's Notes, First published in Country Life magazine in monthly contributions between 1979 and 1987. Cirencester, Gryffon Publications. Limitierte Auflage. von 260 Exemplaren (weitere Auflagen 1991, 1993, 2009).
 Good Planting. London, Frances Lincoln 1990, ISBN 0-7112-0606-6.
 The American Man's Garden. Boston, Little & Brown 1990, ISBN 0-8212-1774-7.
 (Hrsg.), The Garden gate. London, Pavilion, 1991, ISBN 1-85145-780-1.
 The Flower Arranger's Garden. London, Conran Octopus 1992, ISBN 1-85029-322-8.
 A gardener's book of days. London, Frances Lincoln 1992, ISBN 0-7112-0748-8.
 Good Planting. London, Francis Lincoln 1990. Weitere Auflagen: Boston, Little & Brown 1993, ISBN 0-316-89982-8.
 Rosemary Verey's garden plans (Fotos von Andrew Lawson, Aquarelle von Jean Sturgis). London, Frances Lincoln 1993, ISBN 0-7112-0810-7.
 als Herausgeberin: Secret Gardens, revealed by their Owners. Little & Brown, Boston 1994, ISBN 0-8212-2074-8.
 Rosemary Verey's Making of a Garden. Photographs by Tony Lord. London, Frances Lincoln 1995, ISBN 0-7112-1035-7.
 Rosemary Verey's English Country Gardens. Henry Holt & Co, New York NY 1996, ISBN 0-8050-5080-9.
 The English Country Garden. London, BBC Books 1996, ISBN 0-563-38705-X.

Quellen

Weblinks
 mit Publikationsliste
 Nachruf (englisch)

 Radiofeature über die Gärten von Barnsley House
 Bilder von Barnsley House
  vom 15. Februar 2011

Einzelnachweise

Brite
Sachbuchautor (Gartenbau)
Officer des Order of the British Empire
Geboren 1918
Gestorben 2001
Frau

Rosemary Verey


Hadj Mohammed Amin al-Husseini (în arabă: محمد أمين الحسيني, n.1895, Ierusalim – d. 4 iulie 1974, Beirut) a fost un politician și lider religios musulman arab palestinian, care a funcționat ca Muftiu al Ierusalimului în perioada mandatului britanic asupra Palestinei.
În octombrie 1937 a fugit din Palestina de teama reacției autorităților britanice la Marea Revoltă Arabă din anii 1936-1939 la conducerea căreia a luat parte activă și s-a întors din exil în martie 1948. Inițial adept al Siriei Mari, din care Palestina ar fi făcut parte ca "Siria de Sud", Amin al-Husseini s-a impus în anii 1930 ca lider al mișcării naționale palestiniene. El s-a  opus cu înverșunare sionismului și evreilor ca națiune egală în drepturi în Orientul Apropiat. De pe această poziție el a fost principalul responsabil pentru atacurile și măcelurile organizate de arabi musulmani împotriva colectivității evreiești în Palestina.
Amin al_Husseini a deținut între anii 1921-1937 funcția de președinte al Consiliului Suprem Islamic din Palestina, iar începând din 1936 pe cea de presedinte al Înaltului Comitet Arab din Palestina, învestitură pe care a continuat să o pâstreze și în exil, dupa scoaterea în afara legii a acestui comitet de către autoritățile britanice. În exil el a colaborat cu regimul pro-nazist din Irak sub conducerea lui Rashid Ali al-Kailani, după căderea căruia s-a refugiat în Italia fascistă și apoi vreme de patru ani în Germania nazistă. unde a cooperat cu liderii și cu politica nazistă, ațâțând la genocidul împotriva evreilor și luând parte la înființarea unor unități de voluntari musulmani în cadrul Waffen SS, pe teritoriul fostului Regat al Iugoslaviei, în Bosnia și în Sandžak . Himmler i-a conferit gradul de Gruppen SS. Revenind în Palestina în martie 1948 a condus iarăși ca președinte al Înaltului Comitet Arab strategia națională palestiniană în cursul Războiului Arabo-Israelian din 1948-1949 în cursul căruia o parte însemnată din arabii palestinieni au devenit refugiați. El însuși a patronat, sub auspicii egiptene, un guvern palestinian efemer (1949-1959) și fără puteri reale la Gaza, apoi la Cairo, împotrivindu-se cu înverșunare autorității exercitate de regii Iordaniei la Ierusalim și în Cisiordania.

După înființarea în 1964 la Ierusalim a Organizației de Eliberare a Palestinei, și-a încetat activitatea ca președinte al Înaltului Comitet Arab. În ultimii ani ai vietii petrecuți la Beirut, și-a scris memoriile.

Biografie

Anii de copilărie și tinerețe 1895-1920
Amin al Husseini s-a născut probabil în anul 1895 la Ierusalim ca fiu al muftiului musulmanilor din oraș, Taher al-Husseini și al soției acestuia, Zeinab. Familia al-Husseini era una din principalele familii de notabili arabi din Ierusalim, latifundiari înstăriți, din rândurile cărora s-au ridicat 13 primari ai orașului între anii 1864-1920. Dupa tradiția familiei, ea se trage de la însuși profetul Mahomed.
Unul din reprezentanții de seamă ai familei a fost Kamal al-Husseini, frate vitreg al lui Amin, care a îndeplinit, între 1908-1921 funcția de mare muftiu al Ierusalimului. Altul a fost Musa Khatem al-Husseini care a condus Comitetul Executiv Arab, corpul politic suprem al arabilor din Palestina până în anul 1936.
Amin al-Husseini a învățat la Ierusalim la o școală elementară traditionala islamică "kuttub", apoi la o școală otomană (rüșdiye) și la una catolică și pentru scurtă vreme, la școala evreiască Alliance , de sub direcția lui Albert Antebbi. Între materiile învățate s-a numărat și limba turcă, pe atunci, limba oficială a țării.
Apoi a plecat să studieze dreptul islamic la Universitatea Al-Azhar din Cairo, unde l-a avut drept mentor pe Rashid Rida, care ulterior avea să fie cunoscut ca unul din părinții spirituali ai mișcării Frăția musulmană. Husseini a fost profund influențat de învățătura lui Rida, care vedea în cultura occidentală o amenințare pentru islam, chema la o viață epurată de influențe europene și promova panarabismul și integrarea religiei islamice cu lupta politică și națională arabă.
În paralel cu studiile religioase, al-Husseini a frecventat și cursurile Facultății de științe umane, unde a pus bazele unui cerc de studenți arabi palestinieni ,musulmani și creștini, al cărui obiectiv era denunțarea publică a "pericolului sionist". A întrerupt în cele din urmă studiile la Cairo după doi ani.
La împlinirea vârstei de 18 ani, în 1913, al Husseini a îndeplinit, alături de mama sa, porunca islamică a pelerinajului la Mecca, devenind Hadj (hagiu)
În anul urmator, 1914, a plecat la Istanbul, unde s-a înscris la cursuri de administrație în cadrul Academiei militare.
În anii Primului Război Mondial (1914-1918) al-Husseini a servit în armata otomană într-o unitate de artilerie din zona Mării Negre.
În anul 1916 a fost numit aghiotantul guvernatorului Izmirului, iar apoi ofițer de artilerie în regiunea Mării Negre. Nu a participat la vreo bătălie importantă,și ,în amintirile sale, s-a plâns de conflictele pe care le-a avut cu comandantul corpului militar turc, care, după afirmațiile sale, îi defavoriza pe soldații arabi. În noiembrie 1916, după ce s-a îmbolnăvit de dizenterie a fost trimis la vatră si s-a întors la Ierusalim. În 1917 a ajutat, în colaborare cu un agent britanic, la  recrutarea de voluntari arabi în sprijinul [Revoltei Arabe contra stăpânirii otomane
S-ar putea ca aceasta i-a procurat simpatie în rândurile cercurilor oficiale britanice, care l-a ajutat la obținerea mai târziu a funcției de Muftiu al Ierusalimului.

După cucerirea Palestinei și a Siriei de către puterile Antantei, în anul 1919 Amin al-Husseini a activat la Damasc în suita lui Djibril Haddad, ofițer de origine libaneză, însărcinat cu securitatea generală din partea regimului înscăunat de emirul Feisal ibn Hussein în Siria.
În vara aceluiaș an al-Husseini a organizat o delegație a arabilor din Palestina la Congresul Național Sirian întrunit la Damasc, care avea drept scop obținerea independenței Siriei Mari sub sceptrul lui Feisal. Întors la Ierusalim, Amin al-Husseini a fost ales președinte al "Clubului Arab" (Al Nadi al Arabi), asociație care reunea tineri din familiile notabililor arabi și care își propunea să promoveze integrarea Palestinei ca "Siria de Sud" în regatul sirian al lui Feissal și să combată aplicarea Declarației Balfour. A scris în acea vreme articole în publicația arabă locală "Suriya al Djanubiya" (Siria de sud).

Palestina a rămas în cele din urmă separată, sub mandatul britanic, care și-a luat obligația întemeierii pe teritoriul ei a unui Cămin național pentru poporul evreu. În aceste împrejurări, alături de Aref al-Aref, al-Husseini s-a aflat  printre principalii responsabili pentru actele de violență din aprilie 1920, provocate împotriva evreilor de către  locuitori arabi ațâțați care se întorceau de la ceremoniile sărbătorii musulmane Nabi Musa.
Când autoritățile britanice au emis împotriva sa și a lui Aref un mandat de arest, ei s-au refugiat pe malul de est al Iordanului (Transiordania), fiind găzduiți de un trib de beduini. Judecați în contumacie, au fost condamnați la 10 ani închisoare. Dar, în august 1920, în cursul unei vizite la As Salt, printr-un gest destinat să-și îmbunătățească imaginea în rândurile arabilor palestinieni, Înaltul Comisar britanic al Palestinei, Sir Herbert Samuel i-a grațiat pe amândoi. La început al-Husseini a refuzat grațierea, pentru a nu putea fi interpretată ca un gest de recunoaștere a vinei, dar ,deoarece tocmai murise muftiul Kamal al-Husseini, a acceptat-o, totuși, pentru a se întoarce la Ierusalim.

Mare Muftiu al Ierusalimului 1922-1937. Anii 1921-1929
În anul 1921, anul în care Palestina a intrat sub regimul administrației civile britanice condus de Înaltul Comisar Sir Herbert Samuel, a decedat Marele muftiu al Ierusalimului, fratele vitreg al lui Amin, Kamal al-Husseini. La alegerile pentru ocuparea funcției au participat patru candidați din rândurile clericilor și fruntașilor musulmani din Ierusalim. Hadj Amin al-Husseini era cel mai tânăr dintre ei și pregătirea sa teologică era limitată, deoarece el nu dus până la capăt studiile sale la Universitatea religioasă Al Azhar. În alegeri el s-a plasat doar pe locul al patrulea din cei patru. După legea otomană muftiul trebuia ales dintre primii trei candidați. Familia al-Husseini a exercitat presiuni serioase, între altele, prin trimiterea de petiții, pentru numirea lui Amin. Autoritățile britanice, la rândul lor, doreau sa restabilească echilibrul între familia al Husseini și familia Nashashibi, al cărei membru, Raghib al-Nashashibi, fusese numit primar al Ierusalimului în locul lui Musa Khatem al Husseini.
Funcționari ai guvernământului britanic și un număr de notabili arabi au convins pe șeicul Hussam Djarallah să-și retragă candidatura, pentru ca al-Husseini să se poata număra printre primii trei candidați. Aceasta a netezit calea spre numirea lui Amin al-Husseini în înalta funcție. Autoritatea mandatară și-a dat consimțământul la aceasta după mai multe întâlniri de împăciuire între al-Husseini și Herbert Samuel și alți functionari britanici. În aceste întâlniri a fost promisă cooperarea dintre conducerea musulmană și administrația britanică. În aprilie 1921 Amin al-Husseini a rostit la sărbătoarea Nabi Musa din acel an un discurs moderat, iar festivitățile sărbătorii s-au desfășurat în liniște, spre deosebire de anul precedent când s-au acompaniat de tulburări violente.
În urma acestor contacte și evenimente, la intervenția consilierului politic Ernest Richmond, Amin al Husseini a obținut în anul 1922 titlul de Muftiu al Ierusalimului, chiar dacă inițial, nu pe cel de Mare Muftiu, asa cum se intitulase predecesorul său, în plus - numirea nu a fost publicată în Buletinul oficial al guvernului mandatar. Ulterior s-a folosit și în cazul său titlul de Mare Muftiu.

Ascensiunea lui Amin al-Husseini spre vârful piramidei politice palestiniene a fost desăvârșită prin alegerea sa, cu sprijinul britanicilor, ca președinte al Consiliului Suprem Islamic. Consiliul a recrutat resurse din întreaga lume arabă și musulmană pentru lucrări de renovare ale sanctuarului islamic de pe Muntele Templului - Haram ash-Sharif, care include Moscheea Al Aqsa și Cupola Stâncii.
Cu solduri ce i-au rămas, al-Husseini a construit în anul 1929 Hotelul "Palace" de pe strada Mamilla, astăzi strada Agron din Ierusalim. Pentru constructia hotelului el l-a angajat pe antreprenorul evreu Baruch Katinka. Acesta i-a construit și casa particulară din cartierul Sheikh Jarrah, pe care al-Husseini a dat-o în chirie prietenului său, istoricul George Antonius (viitorul Hotel "Shepherd").

De la Tulburările din anul 1929 la izbucnirea Revoltei din 1936

Al-Husseini a combătut cu vehemență crearea Căminului Național al evreilor, consimțită de britanici în Palestina. Rolul său în tulburările arabe din anul 1929  este disputat. La 16 august 1929, cu o săptămână înaintea izbucnirii tulburărilor, Amin al-Husseini a rostit o cuvântare care a ațâțat masele arabe să
dea năvala în spațiul din fața Zidului de apus ("Zidul Plângerii") și în Cartierul Evreiesc din Orașul Vechi.
La 23 august 1929, ziua izbucnirii tulburărilor, comandantul politiei Ierusalim, Alan Saunders, l-a convocat pe muftiu, pentru a incerca sa stavilească escaladarea evenimentelor. A doua zi muftiul și presedintele Inaltului Comitet Arab, Musa Khatem al Husseini, au fost convocati si la guvernatorul Ierusalimului , care le-a cerut să liniștească spiritele. Dupa aceasta, Amin al-Husseini a chemat populația arabă să aibă incredere în guvernământul britanic, dar apelul său nu a avut pentru moment nici un efect de calmare a violenței. După încetarea tulburărilor, Înaltul Comisar John Chancellor a aruncat asupra muftiului răspunderea pentru faptele de violență.
În schimb, Comisia de anchetă Shaw, în fața căreia a depus mărturie muftiul (în cursul a șase ședințe, în care s-a plâns de defavorizarea arabilor și de încălcarea de către britanici a promisiunilor față de aceștia), l-a absolvit de orice vină.

La începutul anilor 1930 al-Husseini a acționat pentru întărirea naționalismului arab palestinian și în sensul identificării luptei naționale a arabilor palestinieni cu principiile religioase ale islamului. In anul 1930 el a întemeiat un Fond palestinian care se voia asemănător în obiectivele sale în sectorul arab, cu Fondul Național Evreiesc "Keren Kayemet leIsrael". Proiectul a eșuat, între altele, și din pricina conflictului dintre al-Husseini și oponenții săi în frunte cu familia Nashashibi. In anul 1931 al-Husseini a convocat împreună cu Sahwqat Ali, un lider musulman din India, și cu sprijinul lui Rashid Reda
o Conferință mondială islamică la Ierusalim, la care au participat 130 delegați din 22 țări.
Muftiul a reusit să asigure la conferință și cooperarea unor imami șiiți și să răspândească mesajul că cele două mari fracțiuni ale islamului - suniții și șiiții - sunt uniți în problema Palestinei. De asemenea a izbutit să blocheze o rezoluție anticreștină inițiată de reprezentanții din Iran pentru a nu provoca  o fractură în frontul unit al arabilor musulmani și creștini împotriva proiectului sionist în Palestina.
Conferinta a proclamat Zidul de apus ca loc sacrosanct al Islamului și a denunțat sionismul și vânzarea de pământuri evreilor.
În 1934 candidatul lui al-Husseini, dr.Hussein Fahri al Khaledi, l-a înfrânt pe Ragheb al Nashashibi în alegerile pentru funcția de primar al Ierusalimului.

În acea perioadă s-au întărit legăturile dintre al-Husseini și mișcarea nazistă care a ajuns la putere în  Germania în 1933. În martie 1933 Muftiul a trimis un mesaj de sprijin pentru noul regim "fascist și antidemocratic" din Germania consulului acestei țări la Ierusalim, în care și-a exprimat și dorința de a se alătura boicotului nazist împotriva evreilor. În cadrul unui partid  patronat de el în 1935, "Partidul Arab Palestinian", a fost intemeiată și o mișcare de tineret "Al Futuwa" care s-a inspirat și din mișcarea tineretului hitlerist. Ea a folosit o bucată de vreme numele de "Cercetașii naziști".
În anul 1934 ministrul nazist Wilhelm Frick a vizitat Palestina și după o știre publicată în presa ebraică, ar fi transferat lui al-Husseini suma de 120,000 lire sterline destinată propagandei pronaziste.

Marea revoltă arabă din Palestina din anii 1936-1939

Deși nu a fost inițiatorul la origine al Marii Revolte Arabe,Hadj Amin a preluat cu repeziciune conducerea ei și a organizat rezistența arabilor palestineni
față de stăpânirea britanică și față de colectivitatea evreiască din țară. El a condus o linie politică înverșunată contra evreilor și a încurajat omorârea de civili nevinovați. Din pricina marii influențe pe care a acumulat-o în calitatea funcției sale de muftiu, Marea Britanie, s-a abținut o vreme îndelungată de a-l îndepărta. Guvernanții britanici se temeau de izbucnirea de răzmerițe antibritanice suplimentare în Irak, Egipt și Transiordania.
La 25 aprilie1936 Hadj Amin a fost ales președinte al Înaltului Comitet Arab format din mai multe partide ale arabilor palestinieni: cel condus de  familia Husseini - Partidul Arab Palestinian -, Partidul Al Istiklal, de asemenea o reprezentanță a arabilor palestinieni creștini și partidul patronat de familia Nashashibi. Revolta a început la 20 aprilie 1936 sub forma unei greve generale a arabilor, având drept obiectiv imediat paralizarea economiei sectorului evreiesc.

În octombrie 1936 s-a încheiat prima fază a revoltei arabilor palestinieni, când la cererea în taină a lui al-Husseini, regii arabi au apelat la răsculați să înceteze actele de violență și să dea o șansă eforturilor diplomatice. Răsculații "au consimțit" să asculte de acest apel.
La începutul lui noiembrie 1936 a sosit în Palestina Comisia Peel care, până la publicarea concluziilor ei în legătura cu chestiunea Palestinei, a ascultat mărturii de pe tot cuprinsul țării.Principalul purtător de cuvânt arab în fața comisiei de anchetă a fost Amin al-Husseini însuși, care devenise și președintele Înaltului Comitet Arab. El s-a plâns de faptele evreilor în Palestina, și a adus mărturii în favoarea acuzației aduse colectivității evreiești din Palestina că ar fi responsabilă de "distrugerea" locurilor sfinte ale islamului. El a afirmat ca pământurile Palestinei aparțin musulmanilor și a respins orice compromis cu ideea oricărei expresii de suveranitate evreiască în Palestina. În plus el a cerut Marii Britanii să-și țină promisiunea făcută în anii Primului Război Mondial în scrisoarea MacMahon.

După asasinarea la Nazaret a guvernatorului Galileei, Lewis Andrews, de către militanți arabi din organizația șeicului Izzaddin Al Qassam, britanicii l-au demis pe Amin al-Husseini din toate funcțiile și au emis împotriva sa un ordin de arest. El s-a ascuns vreme de trei luni în zona moscheilor de pe Muntele Templului. Englezii au asediat cartierul, dar nu au îndrăznit să descindă în sanctuarul islamic. La 13 octombrie al-Husseini a reușit să se strecoare afară neobservat, și să ajungă, îmbrăcat în straie de beduin, la portul Jaffa, de unde oamenii săi l-au transportat în Liban, care împreună cu Siria se aflau sub dominație franceză. Ceilalți membri ai Înaltului Comitet Arab din Palestina au fost deportați de britanici în insulele Seychelles. În exil el a reînființat un Înalt Comitet Arab palestinian.

În anii celui de-al Doilea Război Mondial
După izbucnirea celui de-al Doilea Război Mondial , Marea Britanie a cerut Franței să-l extrădeze pe Hadj Amin, care era cunoscut de multă vreme pentru legăturile lui cu Italia și Germania, dar autoritățile franceze au refuzat. La 13 octombrie1939 el a reușit sa fugă din Liban, după ce a mituit
un comandant francez cu 500 lire sterline. Travestit în femeie, după un drum de trei zile, a ajuns cu bine în Irak, unde a fost primit cu onoruri.   .
Împreună cu alți conducători palestinieni din exil, el a participat acolo la organizarea răscoalei contra britanicilor  și atacurilor  împotriva evreilor locali (aprilie 1941), mai ales a pogromului antievreiesc din Bagdad, cunoscut sub numele de Farhud (1-2 iunie 1941). După eșecul revoltei progermane a lui Rashid Ali pașa Al Gailani în anul 1941 al-Husseini a fugit în Iran și s-a ascuns în cladirea ambasadei japoneze la Teheran. În octombrie 1941 el a reușit să fugă de acolo, travestit și cu un pașaport fals cu sprijinul unor factori italieni. A ajuns în Turcia, iar de acolo, prin Bulgaria,România,Ungaria la 11 octombrie 1941 a sosit la Roma, unde, la 27 octombrie 1941 a fost primit la Palatul Venezia de către Mussolini.

La 6 noiembrie 1941 Hadj Amin a ajuns la Berlin și s-a întâlnit cu ministrul de externe al Germaniei, Ribbentrop. La 28 noiembrie 1941 a fost primit de Hitler. În descrierea întâlnirii, al-Husseini a afirmat că a existat între el și Hitler o convergență de opinii și că acesta din urmă i-a spus că "problema evreiască" trebuie rezolvată "pas cu pas". Hitler i-a promis ex-muftiului că odată ce va cuceri Orientul Mijlociu, "singurul obiectiv al Germaniei va fi să lichideze elementul evreiesc aflat în Spațiul Arab sub oblăduirea britanicilor".
După mărturia lui Dieter Wisliceny, Al-Husseini l-ar fi însoțit personal pe Adolf Eichmann într-o vizită de inspecție și control al procesului de exterminare a evreilor în lagărul Auschwitz, inclusiv camerele de gazare. Alții, între care Eichmann însuși, au dezmințit aceasta.
La Berlin al-Husseini a cooperat la emisiunile de propagandă ale Germaniei, destinate lumii arabe și musulmane.
În activitatea sa în Germania i s-au alăturat și alți militanți palestinieni în exil, ca de pildă Fawzi al-Kawukdji și Hassan Salama. Ex-muftiul beneficia din partea Reichului plata exorbitantă de 50.000 mărci pe lună. Din cauza rolului propagandistic pe care l-a jucat,  Walter Winchell l-a poreclit "Lordul Haw Haw al arabilor."
Al Husseini și-a făcut mari speranțe în ofensiva forțelor germane conduse de Rommel în Nordul Africii, în direcția Egiptului, și, în viitor, a Palestinei.
În memoriile sale (publicate de "Al Ahbar al Yom" din Cairo) al-Husseini a menționat:
Una din condițiile noastre pentru cooperarea dintre arabi și Germania este acordarea de mână liberă pentru lichidarea evreilor din Palestina și din statele arabe vecine. Într-o scrisoare adresată lui Adolf Hitler am cerut o declarație explicită din partea Germaniei și a Italiei că ele recunosc dreptul statelor arabe de a rezolva problema minorităților evreiești, într-un mod corespunzător cu aspirațiile lor rasiale și nationale, după modelul metodelor științifice
utilizate de Germania si Italia  față de evreii lor.

În decembrie 1942 Hadj Amin a ținut un discurs la inaugurarea Institutului Central Islamic din Dresda, unde i s-a oferit o catedră de onoare.
În cuvântarea sa, el a înfierat pe cei pe care i-a considerat agresori contra musulmanilor, și anume "evreii, bolșevicii și anglo-saxonii".
La 1 martie 1944, vorbind la Radio Berlin, al-Husseini a spus: "Arabi, ridicați-vă ca un singur om, și luptați pentru drepturile voastre sfinte. Ucideți pe evrei oriunde îi veți găsi! Aceasta este pe placul lui Dumnezeu, al istoriei și religiei. Aceasta ne salvează onoarea. Dumnezeu fie cu voi!"
În acel moment se aflau în Germania circa 3.000 musulmani, inclusiv 400 germani convertiți la islam.

După 1942 Al-Husseini a fost implicat în organizarea și indoctrinarea unor unități de musulmani bosnieci în cadrul unor unități ale Wehrmacht și Waffen-SS, Cea mai mare dintre ele a fost divizia de munte SS nr.13 "Handjar" ("Hanger") (zisă și "divizia 1 croată") numărând 21,065 luptători majoritatea bosnieci musulmani din statul marionetă croat, temporar și circa 1,000 de albanezi și 500 musulmani din Sandžak și având ofițeri germani. Aceasta a luat parte începând din februarie 1944 la operațiuni militare împotriva cetnicilor sârbi pe teritoriul Iugoslaviei. Albanezii musulmani recrutați în această divizie au fost apoi transferati in Divizia nr. 21 SS de infanteriști albanezi de munte "Skanderbeg".
Într-o broșură destinată soldaților din divizia "Handjar", tradus pentru bosnieci ca "Islam i Židovstvo" ("Islamul și iudaismul") Hadj Amin a menționat un pasaj din  Abu Khurreira: Ziua Judecății va veni, când musulmanii  vor zdrobi pe evrei în întregime: și atunci fiecare copac, în dosul căruia se va ascunde un evreu va spune: "E un evreu in spatele meu, ucideți-l!"
al-Husseini a mai participat la recrutarea unei divizii de munte nr 23 de Waffen SS "Kama" (zisă și "a doua divizie croată"), a unui regiment musulman SS "de auto-aparare" tot în Iugoslavia, în Sandžak, a unei unități "turce de est" de voluntari din Azerbaidjan  și a unei unități de arabi aflați în Germania, denumită "Legiunea Arabiei Libere". Heinrich Himmler, care l-a informat asupra avansării planurilor de exterminare a evreilor, a fost și cel care i-a conferit lui Hadj Amin gradul, după câte se pare onorific, de Gruppenführer-SS.

În octombrie 1944 se crede ca al-Husseini a fost implicat în așa numita "Operație Atlas" care a a constat in trimiterea de către Germania în Palestina a câtorva parașutiști germani (din rândurile templierilor protestanți expulzați din Palestina) și arabi (Hassan Salame, Abdul Latif) care urmau să execute acțiuni de sabotaj împotriva populației evreiești și a regimului mandatar în Palestina. Ei au fost parașutați în zona Ierihon.
Ex-muftiul a apelat , de asemenea, la autoritățile din Italia, Bulgaria și Ungaria, cerând să anuleze permisele de plecare a unor evrei în Palestina, cu recomandarea de a-i deporta mai degrabă în Polonia, care era aflată atunci sub ocupație nazistă și adăpostea o mare parte din lagărele de exterminare.

Primii ani postbelici
La finele războiului mondial al-Husseini a fost capturat la 15 mai 1945 de forțe franceze cantonate pe solul german în zona lacului Konstanz. La 19 mai a fost transferat în regiunea pariziană, unde a fost cazat, în condiții favorabile, împreună cu cei doi secretari ai săi, într-o vilă din Saint-Maur.  I s-a pus la dizpoziție, între altele, un bucătar de la comunitatea islamică din Paris.. mai și a fost apoi închis în închisoarea Fontainebleau de lângă Paris. Clădirea se afla sub supravegherea poliției judiciare a prefecturii de poliție, dar condițiile de detenție și deciziile în privința lui au fost stabilite de Ministerul de externe al Franței. În octombrie 1945 a fost mutat la vila "La Roseraie" din Bougival, apoi într-o noua reședință. Era autorizat să se plimbe liber și să primească oaspeți fără vreo obstrucție.

El a fost judecat în contumacie de către Curtea supremă militară a Iugoslaviei , pentru activitatea militară promovată de el contra partizanilor iugoslavi. A fost găsit vinovat ca criminal de război. Pe baza  acestei sentință, Iugoslavia  a cerut extrădarea lui al-Husseini de la Puterile Aliate. Țările arabe, între care Siria și Egiptul au cerut eliberarea lui, văzând în el un erou național.
Și Marea Britanie i-a cerut extrădarea la 24 mai 1945, dar Franța a refuzat să dea curs tuturor cererilor de extrădare. Autoritățile franceze au decis sa-i permită emigrarea într-o țară arabă, dar erau interesate să dea impresia că hotărârea a fost luată sub grele presiuni din partea factorilor arabi. În cele din urmă, cu sprijinul organizatoric al unei persoane influente din Maroc, și după ce poliția franceză și-a suspendat supravegherea, muftiul a izbutit să părăsească Franța la 29 mai 1946, prin aeroportul Orly, cu un zbor al companiei americane TWA spre Cairo, cu ajutorul unor documente false furnizate de un politician sirian, apropiat de Frăția musulmană. După 12 zile Ministerul de externe francez a luat oficial cunoștință de plecarea sa, iar britanicii nu l-au mai putut aresta în Egipt, deoarece această țară i-a oferit azil politic.
La 12 august 1947 al-Husseini i-a scris ministrului de externe francez Georges Bidault o scrisoare in care a mulțumit Frantei pentru ospitalitate și a sugerat ca Franța să continue această politică amicală care îi va putea crește prestigiul în ochii musulmanilor din lumea întreagă.

După războiul mondial și înfrângerea Germaniei naziste, Amin al Husseini a căutat să justifice alăturarea sa la cauza Puterilor Axei.
Într-un interviu dat revistei americane Life în anul 1952 a afirmat: "Americanii mă privesc ca pe un hitlerist, pentru că am plecat în Germania în timpul războiului. Eu cred că motivele pentru care am plecat acolo sunt justificabile. În Palestina englezii au încercat să mă aresteze, și să mă trimeată pe o insulă pustie. Am fugit în Siria. Francezii au încercat să mă prindă și atunci am plecat în Irak. Mai târziu a trebuit să plec în Iran. Mareșalul Wavell a pus pe capul meu un premiu de 25 de mii de lire sterline. Am încercat să stau în Turcia, dar sub presiunea britanicilor, turcii nu mi-au dat voie. A trebuit să plec în Europa. Unde în Europa puteam să mă duc? În Anglia? În Franța? Singurul loc era Germania. În cuvântarile mele la radio niciodată nu am vorbit contra Americii. De obicei am menționat Marea Britanie, dar m-am limitat la nedreptățile pe care care Marea Britanie le-a făcut arabilor în general și palestinienilor în particular. Pentru ca am făcut așa, Americanii mă privesc ca pe un dușman"

Războiul arabo-evreiesc în Palestina și Guvernul Întregii Palestine

În Egipt Hadj Amin și-a reluat activitatea politică reluând conducerea Înaltului Comitet Arab din Palestina.
În martie 1948, împreună cu ceilalți membri ai Comitetului a revenit în Palestina aflată în ultimele luni ale mandatului britanic și a început să coordoneze atacurile asupra așezărilor și cartierelor evreiești, care au constituit prima fază a Războiului arabo-israelian din 1948-1949.
Nepotul său, Abd al-Kader al-Husseini care devenise comandantul forțelor arabe din zona Ramla a primit în mod direct ordine de la Hadj Amin până în ziua în care a fost ucis.

Spre sfârșitul războiului Amin al-Husseini a participat la constituirea la Gaza, sub control militar egiptean, a Guvernului Întregii Palestine, sub conducerea sa. Foarte curând, însă, autoritățile egiptene au hotărât transferarea acestui guvern în exil la Cairo, unde a continuat o existență oficială, dar virtuală până în anul 1959. Dacă la început Egiptul a asigurat sprijinul său, cel puțin în public, pentru acest guvern, cu timpul a început să limiteze pașii lui al-Husseini și să răceasca relațiile cu el.

Deși al Husseini nu a jucat vreun rol în Revoluția Ofițerilor liberi din Egipt din iulie 1952, unii din perpetratorii revoluției, ca de exemplu Gamal Abdel Nasser l-au simpatizat, cunoscându-l încă din timpul războiului din Palestina.
În anii 1950, al-Husseini a avut un rol impreună cu regimul Nasser, în organizarea atacurilor fedainilor palestinieni contra așezărilor israeliene de graniță.
Organizația palestiniană Al Fatah înființată în 1956 și un tânăr comandant al ei, Yasser Arafat, el însuși, rudă îndepărtată a lui Hadj Amin, au fost influențate de principiile naționaliste ale ex-muftiului. al-Husseini și Arafat au făcut cunoștință la Cairo.
Și totuși apropierea lui al-Husseini de mișcarea Fraților musulmani, care se află în opoziție față de regimul nasserist a umbrit până la urmă relațiile cu noile autorități egiptene, mai ales în urma atentatului din 1954 al unor Frați musulmani împotriva lui Nasser.
După Criza Suezului și Războiul din Sinai s-a ivit un conflict acerb între al-Husseini și Nasser, care a dus la publicarea în august 1959 a unor articole ostile față de Hadj Amin în presa egipteană, care l-a acuzat de a fi avut un rol în soarta arabilor palestineni, și a cauzat părăsirea de către acesta a Egiptului. În 1960 al-Husseini s-a exilat în Liban, unde vreme de doi ani a benficiat de ajutoare din partea Irakului. În 1962 el a publicat în Liban încă sub titulatura de președinte al Înaltului Comitet Arab din Palestina, a declarație de principii a acestui Comitet. Această declarație a reprezentat o bază pentru viitoarele Convenții ale Organizației pentru Eliberarea Palestinei.
În 1946 și în 1962 Al-Husseini a prezidat  lucrările  Congresului mondial islamic. Iar în 1955 a luat parte la Conferința fondatoare a Organizației țărilor nealiniate de la Bandung.

După întemeierea Organizației de Eliberare a Palestinei 1964-1974
Numai după constituirea la Ierusalim (de est), pe teritoriu iordanian, a Organizației de Eliberare a Palestinei, și recunoașterea a acesteia de către Liga Arabă ca reprezentanță oficială a arabilor palestinieni, a fost abolită definitiv funcția lui Amin al-Husseini ca președinte al Înaltului Comitet Arab.
În acele împrejurări, nemulțumit de pierderea poziției sale politice, al-Husseini a căutat reconcilierea cu dușmanul său istoric, monarhia hashemită din Iordania.În 1966 el a efectuat o vizită oficială la Ierusalim. Și după ce Iordania a pierdut Ierusalimul de est și Orașul Vechi în Războiul de Șase Zile. al-Husseini a menținut relații bune cu regele Hussein și nu l-a condamnat pe acesta pentru măcelul antipalestinian din "Septembrie cel negru" al anului 1970. Orientalistul israelian Tzvi El-Peleg considera ca probabil își făcea speranțe  că în caz că Iordania va reuși sa recupereze Cisiordania regele Hussein îl va fi numit în fruntea regimului autonom palestinian plănuit pentru acest teritoriu.

În anul 1974 Amin al-Husseini a murit la Beirut. Ultima sa dorință era de a fi înmormântat la Ierusalim, dar Israelul nu a permis aceasta. În fruntea  procesiunii la înmormântare a pășit președintele Organizației de Eliberare a Palestinei, Yasser Arafat.

Bibliografie
Henri Laurens - Le Retour des exilés, la lutte pour la Palestine de 1869 à 1997, 1998

Richard Breitman Muslim Anti-semitism:Historical Background Current Psychology DOI 10.1007/s12144-007-9015-5, Springer 2007

Lectură suplimentară
Philip Mattar - "al-Husayni, Amin". in Mattar, Philip. Encyclopedia of the Palestinians (Revised Edition ed.). New York: Facts On File, 2003
Henry Laurens, La Question de Palestine, Fayard, Paris, vol. 1 1999, vol.2, 2002
Abd al-Karim Umar (ed.): Muzakkirat al-Hadj Muhammad Amin al-Husaini. The Memoirs of al-Hagg Muhammad Amin al-Husaini, Damascus 1999

Legături externe

Note

Nașteri în anii 1890
Imami
Politicieni arabi
Politicieni palestinieni
Participanți la Holocaust
Activiști musulmani
Militari otomani
Memorialiști
Decese în 1974
Amin

Amin al-Husseini


Yeşil algler ya da Chlorophyta (Antik Yunanca χλωρός chlōrós yeşil), tek hücreli ya da koloni oluşturan ya da çok hücreli türleri kapsayan protista alemi şubesidir.

Klorofil a, b ve çeşitli karotenoidleri (karotin, lutein, ksantofil, pirenoidler) bulundururlar. Fotosentez ürünü karbonhidratları nişasta ve yağlar şeklinde depolarlar. Hücre duvarı bazı formlarda selüloz içeren polisakkaritlerden oluşur. Genellikle iki kamçı taşırlar. Bazen kısmi farklılaşmalar göstererek "tallus" oluştururlar. Çok hücreli olanlarda karmaşık hücre farklılaşması yoktur.

Yaklaşık 9.000'den fazla türü bilinmektedir. %90'ı tatlısularda, % 10'u ise denizlerde yaşayan türlerdir. Ayrıca nemli toprak ve kurak yerlerde yaşayanları da bulunmaktadır. Liken oluşumunu da katılırlar.

Çoğalmaları

Eşeysiz ve eşeyli olarak ürerler.

Eşeysiz üremelerinde, zoospor ve aplonospor görülür. Armut görünüşünde olan zoosporlar eşit uzunluktadırlar (izokont) ve 2 ya da 4 kamçı bulundururlar.

Eşeyli üremelerinde, izogami, anizogami ve oogami görülür. Kalın çeperli zigotlarına "kistozigot" ya da "hipnozigot" denir. Zigotların büyük kısmı hematokrom bulundurduğu için kırmızı renkli görülürler.

Ayrıca bakınız
 Öglenalar
 Altınsarısı algler
 Ateşrengi algler
 Kahverengi algler
 Kırmızı algler

Yeşil algler


Delski savez bio je ofenzivni i obrambeni savez drevnog grčkog polisa, čiji je hegemon bila Atena.

Savez je nastao na kraju grčko-perzijskih ratova oko 478. pr. Kr. Bio je namijenjen je obrani grčkih gradova od Perzije. Nakon početka Drugog peloponeskog rata (431. – 404. pr. Kr.), Sparta je postala neprijateljem Saveza.

Delski savez je s vremenom postao osnova atenskog pomorskog carstva. Svaki je član trebao platiti godišnji doprinos (foros) ili osigurati brodove u zamjenu za sigurnosna jamstva. Financirale su se ratne kampanje, a tijekom godina Atena je počela trošiti taj novac na povećanje svoje vojne moći.

U početku je Delski savez vodila Saveznička skupština, čiji su se sastanci održavali na otoku Delos, gdje se također nalazila zajednička blagajna. Kasnije je Delski savez potpuno podlegao hegemoniji Atene, koja je strogo kažnjavala članove koji su pokušavali voditi vlastitu politiku ili napustiti Savez. Godine 454. pr. Kr. riznica je premještena u Atenu, a taj se datum uzima kao datum pretvorbe Saveza u Atensko Carstvo. Sredinom 5. stoljeća pr. Kr. bilo je oko 200 članova.

Tijekom Peloponeskog rata sve se više članova Delskoga saveza pobunilo protiv hegemonije Atene. Savez se potpuno raspao, nakon što je Atena izgubila u Peloponeskom ratu.

Nakon završetka rata, kada je vladavina Sparte teško pogodila bivše atenske saveznike, uspostavljen je 378. pr. Kr. drugi savez. Imao je manje članova nego prvi - oko 70. Ovaj se put Atena morala obvezati odustati od hegemonske politike. Na snazi je bilo načelo nemiješanja u unutarnje stvari, a sporove je rješavala Generalna skupština, sastavljena od predstavnika polisa.

Nesporazumi u novom odnosu i pad moći Sparte rezultirali su padom njezine važnosti i jačanjem položaja Makedonije, a konačno i raspadom.

Stara Grčka
Vojni savezi

Delski savez


"A rising tide lifts all boats" (em português: 'Uma maré alta levanta todos os barcos") é um aforismo associado à ideia de que uma economia melhorada beneficiará todos os participantes e que a política económica, em particular a política econômica do governo, deve por isso centrar-se em esforços econômicos amplos.

Origens
A frase é comumente atribuída a John F. Kennedy, que a usou em um discurso de 1963 para combater as críticas de que um projeto de barragem que ele estava inaugurando era um projeto que beneficiaria poucos. No entanto, em seu livro de memórias de 2009, Conselheiro: uma vida no limite da história, o redator de discursos de Kennedy, Ted Sorensen, revelou que a frase não foi criada por ele ou pelo próprio presidente. Foi no primeiro ano de Sorensen trabalhando para ele, durante o mandato de Kennedy no Senado, enquanto Sorensen tentava resolver os problemas econômicos na Nova Inglaterra, que ele se deparou com a frase. Ele escreveu que notou que "a câmara regional de comércio, o Conselho da Nova Inglaterra, tinha um slogan pensativo: "Uma maré alta levanta todos os barcos." A partir de então, Kennedy usaria o slogan emprestado com frequência. Sorensen destacou isso como um exemplo de citações erroneamente atribuídas a Kennedy.

Nas décadas seguintes, a frase foi usada para defender reduções de impostos e outras políticas nas quais os beneficiários iniciais são os assalariados de alta renda.

Além disso, a frase tem sido usada na língua chinesa há séculos e apareceu pela primeira vez em The Gallant Maid, um romance de Wen Kang, um autor da dinastia Qing nascido na Manchúria.

Significado
A expressão também se aplica a políticas de livre mercado, em que a vantagem comparativa e o comércio subsequente teoricamente aumentariam as rendas de todas as entidades participantes. Diz-se que é um provérbio favorito do ex-secretário do Tesouro dos EUA, Robert Rubin.

No entanto, o termo também foi usado nos últimos anos para destacar desigualdade econômica. Gene Sperling, ex-assessor econômico de Bill Clinton, opinou que, na ausência de políticas apropriadas, "a maré alta levantará alguns barcos, mas outros encalharão". O parlamentar trabalhista britânico Ed Miliband disse em uma conferência do partido que "eles costumavam dizer que a maré alta levantava todos os barcos. Agora a maré alta parece levantar os iates."

Veja também

 Economia do lado da oferta

Referências

Ligações externas

Liberalismo econômico
Aforismos
Discursos de John F. Kennedy
Frases políticas

Uma maré alta levanta todos os barcos


Huell Burnley Howser (18. oktober 1945 – 7. januar 2013) var en amerikansk filmskuespiller.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA

Huell Howser


Stadionul Central al Academiei de Fotbal Gheorghe Hagi este un stadion de fotbal din cadrul complexului sportiv Academia Gheorghe Hagi, din Ovidiu, județul Constanța, și servește drept terenul de acasă al clubului Farul Constanța. Până în iunie 2021, stadionul a purtat denumirea de Viitorul. El are o capacitate de 4.545 de locuri pe scaune.

Evenimente

Referințe

Stadioane de fotbal din România
Fondări în 2015

Stadionul Central-Academia Gheorghe Hagi


Scott Innes (n. 1 octombrie 1966) este un actor de voce, prezentator de radio, autor, scriitor de cântece, DJ, publicist și actor de televiziune american.

Biografie
Scott Innes s-a născut pe data de 1 octombrie 1966 în Poplar Bluff, Missouri, Statele Unite ale Americii. Este foarte cunoscut ca vocile personajelor Scooby-Doo, Shaggy Rogers și Scrappy-Doo din faimoasa serie de desene animate numită Scooby-Doo.

Innes i-a jucat pe Scooby din 1998 până în 2002, și pe Shaggy din 1999 până în 2002 (plus "Scooby-Doo în spatele scenelor" în 1998), în toate materialele oficiale "Scooby-Doo". În 2002, a fost înlocuit de Frank Welker (Scooby) și Casey Kasem (Shaggy), în principal din cauza problemelor de locație și a oportunităților. A continuat, totuși, să îi joace pe Scooby și Shaggy în jocuri video, jocuri pe DVD, jocuri pe calculator, majoritatea comercializărilor și a jucăriilor, până în 2008, respectiv 2009.

El este, de asemenea, vocea actuală a lui Scrappy-Doo, începând din 1999, deși acest personaj continuă să fie rar utilizat după 1988. În ultimii 30 de ani, Scrappy a apărut doar în filmul live-action din 2002 și câteva jocuri video, jocuri pe calculator și reclame, în principal din cauza reputației sale neplăcute în contextul francizei "Scooby-Doo".

În jocul video "Wacky Races" din 2000, l-a jucat pe Profesorul Pat Pending. I-a jucat și pe Fred Flintstone și pe Barney Rubble într-o reclamă Toshiba din 2002, pe Astro Jetson într-o reclamă Radio Shack din 2003 și pe Popeye Marinarul într-o reclamă Campbell Soup din 1998.

A scris cântecul "Handprints on the Wall", cântat de Kenny Rogers și autobiografia sa "Dreams Doo Come True: My Life As A Dog", amândouă în 2003. De asemenea, a creat, scris și produs (împreună cu Jim Hogg) filmul pe DVD "Hollywood Al and Rhinestone Al" din 2008, în care el l-a jucat pe Hollywood Hal. A apărut în serialul "The 100 Greatest TV Quotes and Catchphrases" (2006) de 5 ori și o dată în "Cajun Paws Stars" (2012).

Din 1997 până în 2011, Innes a fost și prezentatorul de la stația radio WYNK-FM. În apilie 2016, s-a întors ca prezentator de radio, dar la altă stație, numită WRNK. El este, de asemenea, publicistul și autorul revistelor "Hug", încă din 2010.

În ultimii ani, Innes a început să se întoarcă în a-i juca pe Scooby și Shaggy pentru producții minore și neoficiale, precum comercializări pentru branduri mari și populare. În iunie 2014, Innes i-a jucat din nou pe Scooby-Doo și Shaggy Rogers, și în plus pe Fred Jones pentru prima dată, într-o reclamă McDonald's. Innes s-a întors din nou să îi joace pe Scooby și Shaggy într-o reclamă Halifax din ianuarie 2017, apoi, l-a jucat pe Scooby într-o reclamă Walmart din ianurie 2019. L-a jucat Shaggy în locul lui Matthew Lillard pentru o nouă atracție dintr-un parc de distracții Warner Bros din Dubai din 2018. Din 2020, Innes îi joacă pe Scooby, Shaggy și Fred în seria de scurtmetraje WB Scooby-Doo! Playmobil Mini Mysteries.

Filmografie

 Popeye Saving Olive With Soup (Reclamă Campbell Soup) (1998) - Popeye Marinarul (voce)
 Scooby-Doo Equity Talking Toy (Jucărie) (1998) - Scooby-Doo (voce)
 Scooby-Doo bumper - Mystery Machine vs Megas (Reclamă Cartoon Network) (1998) - Scooby-Doo (voce)
 Scooby-Doo în Insula Zombie (Film) (1998) - Scooby-Doo (voce)
 Scooby-Doo în spatele scenelor (TV Special) (1998) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 The Summer of Goodwill Passport (Reclamă pașaport) (1998) - Scooby-Doo, Captain Caveman (voce)
 Post Cereal Ad - Scooby-Doo (Reclamă Cereale) (1999) - Scooby-Doo (voce)
 Talking Scooby and Shaggy Toy (Jucărie) (1999) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 The Scooby-Doo Project bumpers (Serie de reclame Cartoon Network) (1999) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Scrappy-Doo (voce)
 Scooby-Doo și Fantoma Vrăjitoarei (Film) (1999) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Proiectul Scooby-Doo (TV Special) (1999) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo/Courage Scare-a-Thon Promo (Reclamă Cartoon Network) (1999) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Mystery of the Fun Park Phantom (Joc video) (1999) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo Toy (Jucărie) (2000) - Scooby-Doo (voce)
 Shaggy Toy (Jucărie) (2000) - Shaggy Rogers (voce)
 Courage the Cowardly Dog promo - Shaggy and Scooby (Reclamă Cartoon Network) (2000) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo și Invadatorii Extratereștri (Film) (2000) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 JBVO (Serial TV de scurtmetraje) (2000) (1 episod) - Scooby-Doo (voce)
 Scooby-Doo! Showdown in Ghost Town (Joc video) (2000) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Scrappy-Doo (voce)
 Scooby-Doo! Phantom of the Knight (Joc video) (2000) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Scrappy-Doo (voce)
 Scooby-Doo's Haunted Mansion (atracție din parc de distracții) (2000) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Wacky Races: The Video Game (Joc video) (2000) - Profesor Pat Pending (voce)
 Scooby-Doo! Classic Creep Capers (Joc video) (2000) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scrappy Toy (Jucărie) (2001) - Scrappy-Doo (voce)
 Snack Attack Scooby-Doo Toy (Jucărie) (2001) - Scooby-Doo (voce)
 Sheep in the Big Cafeteria bumper (Reclamă Cartoon Network) (2001) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Kraft Pasta Commercial (Reclamă Kraft Pasta) (2001) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo and the Cyber Chase (Joc video) (2001) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo și Vânătoarea de Viruși (Film) (2001) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Cyber Scooby, Cyber Shaggy, Creeper (voce)
 Scooby-Doo! Jinx at the Sphinx (Joc video) (2001) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Scrappy-Doo (voce)
 Noapte în camera de zi Doo (TV Special) (2001) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Shaggy & Scooby Toy (Jucărie) (2001) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Boomerang Time (Reclamă Boomerang) (2001) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo Talking (Jucărie) (2002) - Scooby-Doo (voce)
 Shaggy Too Talking (Jucărie) (2002) - Shaggy Rogers (voce)
 The 1st 13th Annual Fancy Anvil Awards Program Special (TV Special) (2002) - Scooby-Doo (voce)
 HD Qosmio Computer (Reclamă Toshiba) (2002) - Fred Flintstone, Barney Rubble (voce)
 Scooby-Doo! Night of 100 Frights (Joc video) (2002) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo (Film) (2002) - Scrappy-Doo (voce)
 Harvey Birdman, Attorney at Law (Serial TV) (2002, 2005) (2 episoade) - Shaggy Rogers [2 episoade (2002, 2005)], Scooby-Doo [1 episod (2002)], Scrappy-Doo [1 episod (2002)], Prizonier #1 [1 episod (2002)] (voce)
 Scooby-Doo Cereal Commercial (Reclamă Cereale Scooby-Doo) (2002) - Scooby-Doo (voce)
 Scrappy Rants Bumper (Reclamă Cartoon Network) (2002) - Scrappy-Doo (voce)
 Scooby-Doo! Case File 1: The Glowing Bug Man (Joc pe DVD) (2002) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Talking Bedtime Hug Me Scooby-Doo (Jucărie) (2002) - Scooby-Doo (voce)
 Sprint Commercial (Reclamă Radio Shack) (2003) - Astro Jetson, Elroy Jetson (voce)
 Scooby-Doo Cereal Commercial 2 (Reclamă Cereale Scooby-Doo) (2003) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Airheads Scooby-Doo Commercial (Reclamă Airheads) (2003) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Case File 2: The Scary Stone Dragon (Joc video) (2003) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 What's New, Scooby-Doo? promo - Fred's Ascot (Reclamă Cartoon Network) (2003) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo Kid Cuisine (Reclamă Kid Cuisine) (2003) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Mystery Mayhem (Joc video) (2003) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Chia Pet Commercial (Reclamă Chia Pet) (2003) - Scooby-Doo (voce)
 Scooby-Doo! Talking Wizard (Jucărie) (2003) - Scooby-Doo (voce)
 Scooby-Doo and the Toon Tour of Mysteries (Scurtmetraje pentru DVD) (2004) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Shaggy Rogers! Talking Wizard (Jucărie) (2004) - Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo - GoGurt Commercial (Reclamă GoGurt) (2004) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Megas XLR (Serial TV) (2004) (2 episoade) - Argo (2 episoade) (voce)
 Scooby-Doo! Horror on the High Seas (Joc pe calculator în 4 părți) (2004) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Mystery at the Snack Factory (Joc pe DVD) (2004) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Are You Scared, Scooby-Doo? (Jucării) (2004) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Talking Scrappy (Jucărie) (2005) - Scrappy-Doo (voce)
 Macy's Scooby-Doo Plush Toy and CD-ROM Commercial (Reclamă Jucărie și CD-ROM) (2005) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Funland Frenzy (Joc pe DVD) (2005) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Mayan Monster Mayhem (Joc pe calculator în 4 părți) (2005) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Unmasked (Joc video) (2005) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 The 100 Greatest TV Quotes & Catchphrases (Serial TV) (2006) (5 episoade) - El însuși (live-action) (5 episoade)
 Scooby-Doo Talking Scooby Snacks Maker (Jucărie) (2006) - Scooby-Doo (voce)
 Scooby-Doo! Ancient Adventure (Joc pe DVD) (2006) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Narator (voce)
 Scooby-Doo! Haunts for the Holidays (Joc pe calculator în 3 părți) (2006) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Case File 3: Frights! Camera! Mystery! (Joc video) (2006) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Who's Watching Who? (Joc video) (2006) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Ask Swami Shaggy (Joc pe calculator) (2007) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Scrappy Stinks (Joc pe calculator) (2007) - Scrappy-Doo (voce)
 Scooby-Doo! Hide 'n' Seek Toy (Jucărie) (2007) - Scooby-Doo (voce)
 Scooby-Doo! A Night of Fright is no Delight (Joc pe DVD) (2007) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! The Attack of the Vampire Pumpkin Heads (Joc pe calculator) (2007) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Scrappy-Doo, Vampirul Cap de Dovleac, Făptaș (voce)
 Scooby-Doo DVD Board Game (Joc pe DVD și tablă) (2007) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo Talking Scooby Snacks Gummy Maker Set (Jucărie) (2007) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Lost Island Adventure (Joc pe DVD) (2007) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo Mystery Set (Jucării) (2008) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Scrappy-Doo (voce)
 Scooby Gang in the DirecTV Mystery (Reclamă DirecTV) (2008) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Omul de la cablu (voce)
 Scooby and Shaggy Graveyard Talking Animated Phone (Jucărie telefon) (2008) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Huntin' Buddies (Film) (2008) - Vânzător de tricouri (live-action)
 Scooby-Doo! Construction Crash Course (Joc pe calculator) (2008) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Hollywood Hal & Rhinestone Al (Film) (2008) - Hollywood Hal (voce)
 Scooby-Doo! Funland of Freaky Frights (Joc pe DVD) (2008) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! Locker Room (Reclamă Cartoon Network) (2009) - Scrappy-Doo, Astro Jetson (voce)
 Funny Shaggy (Jucărie) (2009) - Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo and the Missing Mummy - McDonald's Commercial (Reclamă McDonald's) (2009) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers (voce)
 Scooby-Doo! First Frights (Joc video) (2009) - Shaggy Rogers, Seth Angler, Lady Azarni, Tim Toiler, Gardianul Farader (voce)
 LA-308 Assassin Redemption (Film) (2009) - Scott Bannister (live-action)
 Scooby-Doo and the Abominable Snowman - McDonald's Commercial (Reclamă McDonald's) (2010) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Abominabilul om al zăpezii (voce)
 Scott Innes, Troy & Jacob Landry-"Choot 'Em" (Reclamă WYNK-FM) (2011) - El însuși (live-action)
 Cajun Pawn Stars (Serial TV) (2012) (1 episod) - El însuși (live-action) (1 episod)
 Cartoon Network 20th Anniversary (Reclamă Cartoon Network) (2012) - Scrappy-Doo (voce)
 The Morning Shift 2 (Documentar) (2013) - Cameraman (live-action)
 Scooby-Doo and the Haunted Mansion - McDonald's Commercial (Reclamă McDonald's) (2014) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Fred Jones (voce)
 Cajun County Jam Commercial with Jason Ard and Scott Innes (Reclamă Cajun County Jam) (2015) - El însuși (live-action)
 Scott Innes Is Back on 103.3 (Reclamă WRNK) (2016) - El însuși (live-action)
 Scooby and Shaggy at Halifax Bank (Reclamă Halifax) (2017) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Mumie (voce)
 4: GO (film) (2017) - Gardian #2 (live-action)
 If Santa Drove The General Lee (reclamă) (2018) - Cântăreț (voce)
 Scooby-Doo: Museum of Mysteries! Dark Ride - Trackless Ride - Warner Bros World Theme Park (atracție din parc de distracții) (2018) - Shaggy Rogers (voce)
 Walmart Big Game Commercial - Grocery Pickup - Famous Cars (Extended Cut) (reclamă) (2019) - Scooby-Doo (voce)
 Scooby-Doo! Playmobil Mini Mysteries (serial de scurtmetraje) (2020) (2 episoade) - Scooby-Doo, Shaggy Rogers, Fred Jones (voce)
 Tres Leches (film) (2020) - Alvin (live-action)
 Christmas Coffee (film) (2020) - Scooter Walker (live-action)
 Lost Treasure of Jesse James (film) (2020) - Red Cloak Commander (voce)
 Go Fishing (film) (2020) - Scotty Thibodeaux (live-action)
 Daisy and Smiling Jack (film) (2021) - Joe (live-action)

Legături externe

Nașteri în 1966
Nașteri pe 1 octombrie
Actori americani

Scott Innes


An Habenaria malintana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Francisco Manuel Blanco, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Elmer Drew Merrill. An Habenaria malintana in nahilalakip ha genus nga Habenaria, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Habenaria

Habenaria malintana


Jaskanski planinarski put je planinarska obilaznica koja se proteže od Okića (Samobor) do Medven Drage (Krašić, Jastrebarsko), prateći liniju grada Jastrebarskog uz rub Panonske nizine, kroz Park prirode Žumberak – Samoborsko gorje. S trase puta se pružaju predivni vidici na doline rijeka Kupe i Save, gradove Jastrebarsko, Samobor i Zagreb, a za lijepih dana vidik se proteže do Velebita i Alpa. Obilaznica vodi kroz 8 kontrolnih točaka, među kojima su planinski vrhovi, domovi, povijesni objekti… Obilaznica je linijska, ali se točke mogu po želji obići bilo kojim redom, ali u roku od pet godina. Za dobivanje priznanja potrebno je obići sve kontrolne točke, što se dokazuje utiskivanjem žigova u dnevnik obilaznice. Ako žiga nema, posjet se dokazuje fotografijom ili ovjerom od matičnog društva u slučaju organiziranog obilaska. Ako se obilaznica prolazi odjednom, za njen obilazak je potrebno dva dana, a prenoćiti se može na pola puta, u planinarskom domu "Žitnica", uz prethodnu najavu. Sama trasa puta je obilježena oznakama "J" i "JPP", te se redovito održava. Za uspješno prijeđenu obilaznicu se dobiva lijepa spomen značka i priznanje.

Za obilaznicu je zaduženo planinarsko društvo HPD Jastrebarsko, kojem je Jaskanski planinarski put predan prilikom osnutka 26. kolovoza 1979. godine na 105. obljetnicu planinarstva u Hrvatskoj. Primopredaja obilaznice je obavljena kod planinarskog doma "Žitnica" na Japetiću. Trasu puta odredili su i obilježili članovi HPD "Jastrebarsko" na poticaj tadašnjeg tajnika društva, Franje Novosela. Zadnje izdanje dnevnika obilaznice je pripremljeno povodom nekoliko obljetnica - 30 godina od otvorenja Jaskanskog planinarskog puta, 60 godina rada HPD Jastrebarsko i 120 godina postojanja sljemenske piramide koja je 1960. godine preseljena na Japetić. Ovo izdanje je dopunjeno i obuhvaća promjene trase puta, a koje su se dogodile zbog veće sigurnosti i lakšeg snalaženja obilaznika, te kako bi se olakšalo održavanje obilaznice. Obilaznicu je dosad obišlo više od 1200 planinara. Dnevnik obilaznice se kupuje izravno od planinarskog društva HPD Jastrebarsko.

Na umu treba imati da se ne preporuča obilazak bez opreme za snijeg i led strmom stazom od Popovog Dola do Popovdolske pećine, te od sela Staničići do slapa Brisalo, zbog strmine koja u tim uvjetima vjerojatno neće biti prohodna, a za vrijeme jakih kiša moguće je teže kretanje kroz kanjon Slapnice zbog povećanja vodostaja.

Kao i kod svake obilaznice, obavezno se mora ponijeti dnevnik, jastučić sa tintom, dovoljno tekućine i prvu pomoć (zavoj, flasteri, repelent, krema za ugrize kukaca…), kvalitetne cipele za gorja (natikače i slične gluposti ostavite za plažu!), a po potrebi i dodatnu opremu, ovisno o vremenu koje mislite provesti u obilasku pojedine točke ili same obilaznice.

Kontrolne točke JPP-a

 KT 1 - Stari grad Okić,  499 m
 KT 2 - Popovdolska pećina, 502 m
 KT 3 - Vrh Plešivica 779 m
 KT 4 - Vrh Japetić – piramida, 879 m
 KT 5 - Selo Grabarak, 662 m
 KT 6 - Vrh Zečak, 795 m
 KT 7 - Špilja Zidane pećine, 507 m
 KT 8 - Slap Brisalo, 300 m

Galerija

Vanjske poveznice

 HPD Jastrebarsko
 Jaskanski planinarski put

Planinarski putevi u Hrvatskoj

Jaskanski planinarski put


Sun Shuwei (; Jieyang, 1 de fevereiro de 1976) é um saltador chinês, campeão olímpico.

Carreira

Sun começou a treinar saltos ornamentais em 1984. Como um atleta de bom desempenho, entrou para a equipe nacional da China em 1989. Ele competiu nos Jogos Olímpicos de Verão de 1992 em Barcelona e venceu a prova masculina de plataforma de 10 metros com a pontuação total de 677.31. Aposentou-se oficialmente em 2001. Mais tarde, em 2002, tornou-se treinador da vitoriosa equipe de chineses que viria a dominar o cenário mundial.

Ligações externas
Perfil no Olympics

Naturais de Jieyang
Saltadores olímpicos da China
Campeões olímpicos da China
Saltadores nos Jogos Olímpicos de Verão de 1992
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 1992

Sun Shuwei


Kelly Overton () este o actriță americană. Este cel mai cunoscută pentru interpretarea rolului Vanessa Van Helsing în serialul de fantezie întunecată Syfy din 2016, Van Helsing.

Filmografie

Film

Televiziune

Videoclipuri

Note

Legături externe

 Kelly's Website

Vezi și
Listă de actori americani

Nașteri în 1978
Actrițe americane

Kelly Overton


Volusia County er et county beliggende imellem St. Johns-floden og Atlanterhavet i den øst-centrale del af den amerikanske delstat Florida. Hovedbyen i countiet er DeLand, og Deltona med cirka 86.000 indbyggere er den største by. I 2010 havde countiet 494.593 indbyggere. Det blev grundlagt 29. december 1854, og er opkaldt efter det kommunefrie område Volusia.

Motorsportsanlægget Daytona International Speedway i Daytona Beach er beliggende i Volusia. Her bliver hvert år kørt det berømte NASCAR-løb Daytona 500.

Geografi
Ifølge United States Census Bureau er Volusias totale areal på 3.710 km², hvoraf de 858 km² er vand.

Grænsende counties
Flagler County - nord
Brevard County - syd
Orange County - syd
Seminole County - sydvest
Lake County - vest
Marion og Putnam counties - nordvest

Eksterne henvisninger

 Volusia Countys officielle hjemmeside

Counties i Florida
Etableret i 1854

Volusia County


There have been two Finnish 6th Divisions:

 Finnish 6th Division (Winter War)
 Finnish 6th Division (Continuation War)

Finnish 6th Division


Bindal er sveitarfélag í Norðurlandi í Noregi. Í sveitarfélaginu eru 1.406 íbúar (2022).

Stjórnsýslumiðstöð sveitarfélagsins er þéttbýlið Terråk, sem er eina þéttbýlið í sveitarfélaginu.

Sveitarfélagið Bindal er staðsett í suðurhluta sýslunnar og á landamæri að Þrændalög. Það liggur að sveitarfélögunum Sømna og Brønnøy í norðri, Grane í austri, og   Þrændalögum  og sveitarfélögin Namsskogan, Høylandet og Nærøysund suðaustri og Leka i vestri.

Sveitarfélög í Nordland

Bindal (sveitarfélag)


සයිරාකියුස් හි ආකිමිඩීස් (ක්‍රි.පූ. 287 - ක්‍රි.පූ 212) යනු ග්‍රීක ජාතික ගණිතඥයෙක්, භෞතික විද්‍යාඥයෙක්, ඉංජිනේරුවෙක්, නව නිමැවුම්කරුවෙකු සේම තාරකා විද්‍යාඥයෙකි. එමෙන්ම ඔහු සම්භාව්‍ය පුරාතණය පිලිබඳ ප්‍රමුඛ විද්‍යාඥයන්ගෙන් එක් අයෙකු ලෙස සලකනු ලබයි. ඔහු විසින් ද්‍රවස්ථිතිය, ස්ථිතිකය පිලිබඳ සංකල්ප හා ලීවර මූලධර්ම පිලිබඳ පැහැදිලි කිරීමක් ඉදිරිපත් කළ අතර ඒවා භෞතික විද්‍යාවේ ප්‍රගමනයේ පදනම බවට පත්විය. එමෙන්ම ඔහු සීජ් එන්ජින් (Siege Engine), ආකිමිඩිස් ඉස්කුරුප්පු පොම්පය (Archemedes Screw Pump) ඇතුළු නවීන යන්ත්‍ර සැලසුම්කරණයේ කීර්තියක් දිනා ගත් අයෙකි. ප්‍රහාරක නෞකා වතුරෙන් එසවීමට එසවීමට හා දර්පණ භාවිතා කරමින් නැව්වලට ගිනි අවුලවීමට හැකියාව ඇති යන්ත්‍ර, ආකිමිඩිස් විසින් සැලසුම් කර ඇතිබවටද සනාථ වේ.

පුරාතණයේ විසූ විශිෂ්ඨතම ගණිතඥයා ලෙස සලකන ලද ආකිමිඩීස් සකල ලෝකයේ පහළ වූ ශ්‍රේෂ්ඨතම ගණිතඥයන්ගෙන් එක් අයෙකි. ඔහු විසින් පයි (pi) නියතය සඳහා ඉතා නිවැරදි ආසන්නතම අගයක් ගණනය කිරීමට සමත් විය. ඒ සඳහා ඔහු විසින්, අපරිමිත ශ්‍රේණියක එකතුවක් සහිත පරාවලයක ඡාපයට යටත්ව පවතින කොටසේ වර්ගඵලය, නිරවශේෂණ ක්‍රමය භාවිතයෙන් ගණනය කරන ලදී. එසේම ඔහු විසින්, පරිභ්‍රමණය වන පෘෂ්ඨ වල පරිමාව සඳහා සමීකරණයක් වන ආකිමිඩිස් සර්පිලය (spiral) අර්ථ දක්වන ලද අතර ඉතා විශාල සංඛ්‍යා නිරූපණය කිරීම සඳහා ඉතා අනර්ඝ ක්‍රමයක් අර්ථ දැක්වීමද ඔහු විසින් සිදු කරන ලදී.

සිරකියුස් ප්‍රදේශයට පහරදී අල්ලා ගැනීමේ දී රෝමානු සොල්දාදුවෙකු අතින් ආකමීඩිස් මරණයට පත්විය. එසේ නමුත් එම සොල්දාදුවාට ආකිමීඩිස්හට පීඩා නොකරන ලෙස නියෝග ලැබී තිබූ බව කියැවේ. සිසෙරෝ ආකිමිඩීස්ගේ සොහොන බැලීමට යාම ගැන විස්තර කර තිබෙන අතර ආකිමිඩීස්ගේ සොහොන මත සිලින්ඩරයක් තුළ කොටන ලද ගෝලයක් සහිත ස්මාරකයක් වූ බව එහු සඳහන් කර තිබේ. එවැනි සිලින්ඩර ගෝල යුගලක් සඳහා ගෝලයේ පරිමාව සහ ක්ෂේත්‍රඵලය (පාද සහිතව සැලකූ විට) සිලින්ඩරයේ එම අගයන් ගෙන් 2/3 කට සම වන බව ආකිමිඩීස් සාධනය කළ අතර ගණිතමය වශයෙන් තමා ලබා ගත් ශ්‍රේෂ්ටතම ප්‍රතිඵලය මෙය ලෙස ඔහු සැලකීය.

අතීතයේ දී, ඔහුගේ සොයා ගැනීම් මෙන් නොව, ඔහු පල කළ ලිපි එතරම් ප්‍රසිද්ධියට පත් නොවීය. ඇලෙක්සැන්ඩ්‍රියානු ගණිතඥයින් ඒවා කියවා ඇති අතර ඒවායෙන් උපුට‍ා ගැනීම් ද සිදු කර ඇත. නමුත් මුල්වරට සතුටුදායක මට්ටමේ ආකිමිඩීස් ලිපි එකතුවක් පල කර ඇත්තේ ක්‍රි.ව. 530 දී මිලේටස්හි ඉසිඩෝ විසිනි. ආකිමිඩීස්ගේ ලිපි වඩාත් වැඩි පාඨක පිරිසක් අතරට ගෙන යාම සඳහා ආධාර වූයේ ක්‍රි.ව. 6 වැනි සියවසේ දී යුටෝසියස් විසින් ආකිමිඩීස් ලිපි පිළිබඳ ලියූ විග්‍රහය වේ. මධ්‍යතන යුගය අවසාන වන විට ආරක්ෂා වී තිබූ ආකිමිඩීස්ගේ ලිපි කිහිපයක පිටපත් විද්‍යාත්මක පුනරුද සමයේ විද්‍යාඥයන්ට බලපෑම් ඇති කළ සේම ඔවුන්ට අදහස් සඳහා මූලයක් ලෙස ද ක්‍රියා කලේය. 1906 වර්ෂයේ දී ඒ වන තෙක් ලොවට හෙලි වී නොතිබූ ආකිමිඩීස් පත්‍රිකා (මෙහිදී ආකිමිඩීස්ගේ ලියවිලි මකා නැවත යොදා ගෙන ඇත.) සොයා ගැනීමත් සමඟ හෙලි වූ අතර ඒ ඔස්සේ ආකිමිඩීස් නිගමනයන්ට එළැඹුණු ආකාරය පිළිබඳ අවබෝධය ලබා ගැනීමේ ආවස්ථාවක් පහල විය.

මෙයත් බලන්න
 ආකිමිඩීස් නියමය

ගණිතඥයෝ
විද්‍යාඥයෝ
භෞතික විද්‍යාඥයෝ
තාරකා විද්‍යාඥයෝ

ආකිමිඩීස්


رأس البسيط مصيف ومنتجع ساحلي في سوريا، يعد من أجمل شواطئ البحر المتوسط يبعد عن مدينة اللاذقية بحدود 60 كيلو متر، المنطقة عبارة عن جرف ساحلي واسع نصف دائري تحيط به الجبال العالية، وتغطي المنطقة بالكامل الغابات من قمم الجبال حتى الشواطئ>>> الغابات السورية.

السياحة في رأس البسيط

المنطقة تتمتع بجمال وطبيعة ساحرة، يوجد مجموعة من الشاليهات والفنادق والشواطئ المجهزة، ومجموعة من المخيمات داخل الغابات الرائعة وأشجار السنديان والصنوبر الباسقة، المياه عادة ماتكون هادئة في هذه الشواطئ وهي تصلح للتزلج على الماء وللزوراق والنشاطات البحرية.

الطريق إلى رأس البسيط

في الطريق المنطلق من مدينة اللاذقية باتجاه مصيف ومنتجع رأس البسيط على البحر المتوسط هي رحلة من رحلات الاساطير ومتعة بحد ذاتها، على امتداد الطريق عبر الجبال الساحلية السورية والبساتين الغناء و الغابات المتوسطية الغابات السورية الكثيفة الممتدة على مستويين أو ثلاثة مستويات، كلما تقدمت أنت تجتاز بساتين وبساتين وغابات وغابات وامامك الجبال المغطاة بالخضرة وتمر عبر غابات كثيرة ستدهشك بروعتها وجمالها.

ستجد في الطريق إلى منتجع البسيط أو رأس البسيط جبال كثيرة وغابات كثيرة اشجار صنوبر وسنديان وغيرها في الطريق ستجد الكثير من المناظر المدهشة الساحرة بجمالها وأماكن لم ترَ مثيل لها انها روعة من روائع الطبيعة في سوريا ، يندر بك الطريق من البحيرة في طريقك الجبلي إلى أن تصل إلى منطقة رأس البسيط لتجد امامك الجون أو الخليج المحاط بالجبال والغابات والمخيمات والشاليهات المعدة للاصطياف والحانات والمحلات والفنادق والمطاعم في المنتجع .

مراجع

أراضي رأسية في سوريا
أماكن مأهولة سابقا في سوريا
أماكن مأهولة في سوريا
اللاذقية
غابات سوريا
منتجعات
منتجعات سياحية
منتجعات في سوريا
مواقع أثرية في محافظة اللاذقية
مواقع العصر البرونزي في سوريا
مواقع العصر الحديدي في سوريا
مواقع رومانية في سوريا

رأس البسيط


Car Yingzong od Songa/Sunga (宋英宗; 16. veljače 1032. — 25. siječnja 1067.) bio je car Kine (1063. – 1067.) iz dinastije Sung, a osobno ime mu je bilo Zhao Shu (Zhào Shǔ). Bio je 13. sin Zhao Yunranga (趙允讓; 995. – 1059.), koji je bio bratić cara Renzonga od Sunga, a postumna titula mu je "princ Anyi od Pua". Majka cara Yingzonga je bila konkubina, gospa Ren (任), koja je imala naslov Xianjun. Renzong je posvojio Yingzonga.

Yingzong je oženio gospu Gao, čija je teta bila carica Cao te je Gao mužu rodila cara Shenzonga od Sunga.

Imena
Postumno ime: Tiqian Yingli Longgong Shengde Xianwen Suwu Ruisheng Xuanxiao Huangdi
Hramsko ime: Yingzong

Poveznice
Dinastija Sung
Car Zhezong od Sunga — unuk cara Yingzonga

Izvori
Toqto'a (1343). History of Song.
Kineski carevi
Dinastija Sung

Yingzong od Sunga