The West Coast Conference (WCC) — known as the California Basketball Association from 1952 to 1956 and then as the West Coast Athletic Conference until 1989 — is a collegiate athletic conference affiliated with NCAA Division I consisting of nine member schools across the states of California, Oregon, and Washington.

All of the current members are private, faith-based institutions. Seven members are Catholic Church affiliates, with four of these schools being Jesuit institutions. Pepperdine is an affiliate of the Churches of Christ. The conference's newest member, the University of the Pacific (which rejoined in 2013 after a 42-year absence), is affiliated with the United Methodist Church, although it has been financially independent of the church since 1969.

History

The league was chartered by five northern California institutions, four from the San Francisco Bay Area (San Francisco, Saint Mary's, Santa Clara, San Jose State) and one, Pacific, from Stockton. It began as the California Basketball Association, playing its first game on January 2, 1953. After two seasons under that name, the conference expanded to include Los Angeles-area schools Loyola (now Loyola Marymount) and Pepperdine in 1955 and became the "West Coast Athletic Conference" in 1956. After more than three decades as the WCAC, the name was shortened in the summer of 1989, dropping the word "Athletic."

During the massive upheaval of conference affiliations in the 1990s, the WCC remained very stable. Before the 2010 realignment that eventually led to Brigham Young joining the conference, the last change of membership was in 1980, when Seattle University left the conference. At the time, only the Ivy League and Pacific-10 Conference (now the Pac-12 Conference) had remained unchanged for a longer period.

The WCC participates at the NCAA Division I level and is considered to be a mid-major athletic conference. The conference sponsors 15 sports but does not include football as one of them. San Diego (Pioneer Football League) is the only school fielding a football team. The rest have all dropped the sport, some as early as the 1940s, before the conference existed (Gonzaga and Portland), and one as late as 2003 (Saint Mary's).

Historically, the WCC's strongest sports have been soccer (nine national champions, including back-to-back women's soccer titles in 2001 and 2002) and tennis (five individual champions and one team champion). The conference has also made its presence felt nationally in men's basketball. San Francisco won two consecutive national titles in the 1950s with all-time great Bill Russell.  Although the WCAC's stature declined in the 1960s, San Francisco was reckoned as a "major" basketball power until the early 1980s. Also of note was Loyola Marymount's inspired run to the Elite Eight in 1990 following the death of Hank Gathers during that season's WCC championship tournament.

More recently, Gonzaga's rise to national prominence after being invited to the NCAA Tournament every year since their Cinderella run to the "Elite Eight" in 1999 has helped make the WCC a household name. As San Francisco was from the 1940s to the early 1980s, Gonzaga has gained recognition as a major basketball power, despite the WCC being a mid-major conference. Gonzaga has been to 23 consecutive NCAA tournaments—the longest streak for any school in the Western United States, the third-longest active streak, and the sixth-longest streak in history. They have also been to all but one WCC tournament final since 1995, and have played for the conference title every year since 1998. In 2016–17, the Bulldogs advanced all the way to the national championship game—the deepest run by a conference team since San Francisco went to three consecutive Final Fours from 1955 to 1957. The Bulldogs reached the title game again in 2021, this time entering the game unbeaten, but again losing, this time to Baylor.

Saint Mary's has also made marks for the conference as the Gaels appeared in the NCAA Tournament in 2005, 2008, 2010, 2012, 2013, 2017, 2019, and 2021 (making the "Sweet Sixteen" in 2010).

Eventually, with the 2010 realignment opening up new avenues for expansion, the WCC decided to revisit expansion plans. The conference decided that it would only seek out private schools, but would not limit its search to faith-based institutions. Even so, the two additions, Brigham Young University and University of the Pacific are both faith-based institutions, although Pacific has not been financially sponsored by the United Methodist Church since 1969.

On August 31, 2010, BYU announced plans to join the WCC for the 2011–12 season in all sports the conference offers. BYU joined the conference on July 1, 2011. BYU's arrival gave the WCC another school with a rich basketball tradition. The Cougars made the NCAA Tournament six straight times before failing to do so in 2013, and had made 26 NCAA Tournament appearances before joining the conference.

On March 27, 2012, the University of the Pacific (UOP), a charter member of the conference in 1952, accepted an invitation to rejoin the WCC, effective July 1, 2013. The move removed Pacific from the Big West Conference back to the WCC, which Pacific left in 1971 in order to pursue its interests in football that it later abandoned in 1995.

The WCC became the first Division I conference to adopt a conference-wide diversity hiring commitment, announcing the "Russell Rule", based on the NFL's Rooney Rule and named after Basketball Hall of Famer and social activist Bill Russell, a graduate of charter and current conference member San Francisco, on August 2, 2020. In its announcement, the WCC stated:

In September 2021, BYU announced that it would leave the WCC in 2023 for the Big 12 Conference. The WCC announced on July 19, 2022 that it would add men's water polo starting in 2023–24. Full members Loyola Marymount, Pacific, Pepperdine, and Santa Clara will be joined by affiliates Air Force, California Baptist, and San Jose State.

Member schools

Current full members

Notes

Associate members

Former full members

Former associate members

Notes

Membership timeline

 Due to space limitations, the following affiliations are not linked within the timeline:
 Fresno State had dual membership with the California Collegiate Athletic Association during their tenure in the WCAC before committing full-time with the CCAA from 1957 to 1969:
 UC Santa Barbara joined what was then the PCAA in 1969. It left in 1974 to become independent and returned in 1976.
 Seattle was a member of the Northwest Conference, then affiliated with the NAIA, from 1997 to 1999. The school then returned to the NCAA as a Division II institution and played as an independent until 2001.

Sports

The West Coast Conference sponsors championship competition in seven men's and nine women's NCAA sanctioned sports, with the newest addition being men's water polo in 2023–24.

Men's sports

Women's sports

Facilities

Notable sports figures
Some of the famous athletes who played collegiately for WCC schools and coaches and executives that attended WCC schools, include:
Basketball:
Mahershala Ali, two-time Academy Award-winning actor who played basketball at Saint Mary's under his birth name of Mahershalalhashbaz Gilmore
David Cooke, former NBA player (St. Mary's)
Dan Dickau, former NBA player (2002-2008) (Gonzaga)
Brandon Davies, former NBA player who currently plays in the Liga ACB. During his sophomore year, he helped BYU rise as high as #3 in the national polls before being suspended for an honor code violation. He was reinstated for his junior and senior seasons and named to the All West Coast Conference team. (2009-2013) (BYU)
Rick Adelman, former NBA head coach (Loyola Marymount)
Dennis Awtrey, former NBA player (1970-1982) (Santa Clara)
Bernie Bickerstaff, former NBA head coach (San Diego)
Mike Brown, former NBA head coach (San Diego)
Ricardo Brown, former NBA player, one of the Philippine Basketball Association's 25 Greatest Players
Bill Cartwright, former NBA player and head coach, former NBA All-Star (San Francisco)
Doug Christie, former NBA player (1993–2007) selected 17th overall in the 1992 NBA Draft by the Seattle SuperSonics (Pepperdine)
Darwin Cook, former NBA player (1980-1989) (Portland)
Richie Frahm, former NBA player (2003-2008) (Gonzaga)
Maggie Dixon, former women's head coach at Army (San Diego)
Mike Champion, former NBA player (1988-1989) (Gonzaga)
Hank Gathers, college player who led the nation in scoring and rebounding in 1990 before collapsing and dying during the WCC tournament (Loyola Marymount)
Bruce Hale, former NBA player (1948–51) (Santa Clara)
Elias Harris, current Germany international (Gonzaga)
Dennis Johnson, Basketball Hall of Famer, former NBA player (1976-1990) 1979 NBA Finals MVP and 5-Time NBA All-Star. Coached the LA Clippers for one season (2003) (Pepperdine)
K. C. Jones, former NBA player (1958-1967), and Basketball Hall of Famer (San Francisco)
Bo Kimble, former NBA player (1990-1993) (Loyola Marymount)
Harold Keeling, former NBA player, (1986), (Santa Clara)
Tom Meschery, former NBA player (1961-1971), and NBA All-Star (1963) (Saint Mary's)
Patrick Mills, current Australia international with the San Antonio Spurs (Saint Mary's)
Adam Morrison, former NBA player known for being the 3rd overall pick in the 2006 NBA draft by the Charlotte Bobcats and the 2005-06 National College Co-Player of the Year (Gonzaga)
Austin Daye, current NBA player with the Detroit Pistons. Selected with the 15th pick of the 2009 NBA Draft (Gonzaga)
Eric Musselman, former NBA head coach (San Diego)
Steve Nash, Basketball Hall of Famer, former NBA player (1996-2014) and 2005 and 2006 NBA MVP (Santa Clara)
Dick O'Keefe, inaugural season NBA player, (1947–51) (Santa Clara)
Bud Ogden, former NBA player, (1969-1971) (Santa Clara)
Michael Olowokandi, former NBA player (Pacific)
Kelly Olynyk, current Canada men's international with the Miami Heat (Gonzaga)
Filip Petrušev, NBA draft 2021, Philadelphia 76ers; currently plays for Crvena zvezda of the Adriatic League and EuroLeague (Gonzaga)
Kurt Rambis, former NBA player (1981-1995) and NBA head coach (1999 and 2009-2011) (Santa Clara)
Bill Russell, Basketball Hall of Fame Player (12-Time All-Star, 5-Time NBA MVP, and 11-Time NBA Champion) and coach, 1956 College Player of the Year (San Francisco)
Robert Sacre, current NBA player with the Los Angeles Lakers, and current Canada international (Gonzaga)
Omar Samhan, currently playing in Lithuania and the Euroleague with Žalgiris (Saint Mary's)
Ken Sears, former NBA Player (1955–64), First basketball player on a Sports Illustrated cover. (Santa Clara)
Jose Slaughter, former NBA player (1982-1983) (Portland)
Erik Spoelstra, current head coach of the Miami Heat (Portland)
Jeremy Pargo, current NBA player with the Cleveland Cavaliers (Gonzaga)
John Stockton, Basketball Hall of Famer (10-Time All-Star, and All-Time NBA Leader in Assists and Steals) (Gonzaga)
Stew Morrill, former college head coach Utah State (Gonzaga)
Ronny Turiaf, current Los Angeles Clippers player (Gonzaga)
Courtney Vandersloot, current WNBA player with the Chicago Sky (Gonzaga)
Nick Vanos, former NBA player, (1985–87) (Santa Clara)
Matthew Dellavedova, current NBA player with the Milwaukee Bucks (Saint Mary's)
Soccer:
Conor Casey, 2010 MLS Cup MVP, 2009 MLS Best XI, and former United States men's national soccer team forward (Portland)
Brandi Chastain, member of the USA national team that won the 1999 Women's World Cup (Santa Clara)
Steve Cherundolo, Hannover 96 captain and three-time World Cup veteran (2002, 2006, 2010) with the United States men's national soccer team (Portland)
Brian Ching, USA men's national team player (Gonzaga)
John Doyle, general manager of the San Jose Earthquakes, former USA men's national team player (San Francisco)
Kasey Keller, former US international goalkeeper and four-time World Cup (1994, 1998, 2002, 2006) veteran (Portland)
Shannon MacMillan, member of the 1999 Women's World Cup winners (Portland)
Tiffeny Milbrett, member of the 1999 Women's World Cup winners (Portland)
Megan Rapinoe, American professional soccer player who plays the United States women's national soccer team (Portland)
Christine Sinclair, two-time Hermann Trophy winner and all-time leading goal scorer for the Canadian women's national team (Portland)
Aly Wagner, 2002 Hermann Trophy winner and member of the US women's soccer team that won gold at the 2004 Olympics (Santa Clara)
Baseball:
Jon Moscot, major league baseball pitcher (Cincinnati Reds)
Jason Bay, 2004 National League Rookie of the Year and three-time All-Star (Gonzaga)
Vance Law, former MLB player, and 1-time MLB All-Star (1988). Former BYU Baseball Coach (2000-2012). Son of MLB Pitcher Vern Law. (BYU)
Randy Winn, former MLB outfielder and 2002 All-Star (Santa Clara)
Dan Haren, 2007 American League All-Star Game starting pitcher, currently with the Washington Nationals (Pepperdine)
Noah Lowry, major-league pitcher (currently a free agent) and former college roommate of Dan Haren (Pepperdine)
Mike Redmond, former MLB catcher and current manager of the Florida Marlins (Gonzaga)
Mark Teahen, former MLB player (Saint Mary's)
Tom Candiotti, former MLB pitcher (Saint Mary's)
Mike Scott, former major-league pitcher (Pepperdine)
Randy Wolf, former MLB pitcher (Pepperdine)
Brian Matusz, pitcher with the Baltimore Orioles (San Diego)
CJ Wilson, pitcher with the Los Angeles Angels of Anaheim (Loyola Marymount)
Theo Epstein, President of the Chicago Cubs and former general manager of the Boston Red Sox (San Diego – School of Law only; earned bachelor's degree at Yale)
Kris Bryant, Chicago Cubs 3rd baseman, 2013 2nd overall draft pick, 2015 National League Rookie of the Year, and 2016 NL MVP leading the Cubs to the 2016 World Series Championship (San Diego)
Bill Bavasi, MLB executive (San Diego)
Ken Dayley, former major league pitcher, 1980 1st round draft pick, 3rd overall, pitched in both the '85 and '87 World Series for the St. Louis Cardinals (Portland)
Bill Krueger, former major league pitcher (Portland)
Pat Casey, current Oregon State baseball head coach, his team winning both the 2006 and 2007 College World Series (Portland)
Von Hayes, former major league outfielder/first baseman (Saint Mary's)
Water polo:
Terry Schroeder, former NCAA player, two-time Olympic silver medal winner (1984 and 1988), and Head Coach of silver medal winning men's water polo team at the 2008 Summer Olympics (Pepperdine)
Merrill Moses, silver medal winner at the 2008 Summer Olympics (Pepperdine)
Jesse Smith, silver medal winner at the 2008 Summer Olympics (Pepperdine)
Volleyball:
Mike Whitmarsh — Winner of 28 AVP beach volleyball events, as well as a silver medal in the sport at the 1996 Summer Olympics (San Diego – volleyball and basketball; however, men's volleyball is not a WCC sport)
Taylor Sander - Member of the American US Indoor Volleyball team and a player for Blu Volleyball Verona. Led US national team to an upset of Brazil to win the FIVB World League 2014. Was named best outside spiker and tournament MVP. He holds the BYU all-time single-match record for service aces (nine) and career service aces (182). In the rally-scoring era ranks No. 1 at BYU in career kills (1,743), career attempts (3,464), career service aces (182), season attempts (1,021 in 2014), season service aces (55 in 2014) and aces in a match (nine). (BYU - volleyball; however Men's Indoor volleyball isn't a WCC sport)
Football
Hust Stockton - Back; Frankford Yellow Jackets (NFL) (1925–1928). Member of the Yellow Jackets' 1926 NFL Championship team. (Gonzaga)
Ray Flaherty - End; Los Angeles Wildcats (1926), New York Yankees (–), New York Giants (–, –), No. 1 retired.  Head Coach; Gonzaga Bulldogs (1930), Boston/Washington Redskins (–), New York Yankees (1946–1948), Chicago Hornets (1949).  Three time NFL champion (1934, 1937, 1942). Pro Football Hall of Fame (1976).  (Gonzaga)
Tony Canadeo - Halfback; Green Bay Packers (1941–1944, 1946–1952). Pro Football Hall of Fame (1974), Green Bay Packers Hall of Fame, No. 3 retired.  (Gonzaga)
Pete Carroll, current coach of the Seattle Seahawks of the NFL, former head coach of USC trojans of the NCAA. Led Seattle to Super Bowl XLVIII, where they defeated the Denver Broncos. Led the USC Trojans to 6 BCS Bowl victories. (Pacific)
Ted Leland, a first team PCAA selection as a defensive end in 1969. Current athletic director at Pacific. Served as athletic director at Stanford University for 12 years, leading them to the NACDA Directors' Cup from 1995 to 2005.  (Pacific '70 and 72')
John Fassel, special teams coordinator for the St. Louis Rams of the NFL. (Pacific, transferred when program was ended in 1995)
Hue Jackson, former head coach of the Cleveland Browns, former offensive coordinator for the Cincinnati Bengals, former head coach of the Oakland Raiders. (Pacific)

See also
West Coast Conference Men's Basketball Tournament
West Coast Conference Women's Basketball Tournament
West Coast Conference Baseball Championship

References

External links

Organizations based in California
West Coast of the United States
Sports in the Western United States
Sports organizations established in 1952
Articles which contain graphical timelines
1952 establishments in California

West Coast Conference


(în ; în ; ), cunoscut sub numele de , a fost unul dintre membrii triumviratului cunoscut sub numele de Cei Trei Pași care a condus de facto Imperiul Otoman în timpul Primului Război MondialÀ. Cariera sa în politica otomană a început în 1908 prin alegerea ca deputat de Edirne, el fiind numit apoi ca ministru de interne și ministru de finanțe și în cele din urmă, în 1917, ca Mare Vizir (funcție echivalentă cu cea de prim-ministru). În calitate de ministru de interne, Talaat Pașa a ordonat la data de 24 aprilie 1915 arestarea și deportarea intelectualilor armeni din Constantinopol, cei mai mulți dintre ei fiind în cele din urmă uciși, iar pe 30 mai 1915 a solicitat punerea în aplicare a Legii Tehcir (Legea Deportării Temporare); aceste evenimente au reprezentat începutul Genocidului Armean. Talaat este considerat principalul autor al Genocidului. El a fost unul dintre liderii mișcării politice a Junilor Turci și primul Mare Maestru turc al Francmasoneriei, potrivit Marii Loje a Masonilor Liberi și Acceptați din Turcia.

În noaptea de 2–3 noiembrie 1918 și cu ajutorul lui ,  și  (cei doi principali autori ai Genocidului) au părăsit Imperiul Otoman. Talaat a fost asasinat la Berlin în 1921 de către Soghomon Tehlirian (în cadrul Operațiunii Nemesis), unul dintre supraviețuitorii Genocidului Armean.

Primii ani
Mehmed Talaat s-a născut în 1874 în orașul Kırcaali din vilayetul Edirne într-o familie de origine pomacă și turcă. Tatăl său provenea dintr-un sat aflat în colțul muntos de sud-est al Bulgariei de astăzi și era un funcționar public de rang inferior ce lucra pentru guvernul Imperiului Otoman. Mehmed Talaat avea o constituție fizică solidă și un ten de culoare închisă. Manierele sale erau grosolane, ceea ce l-a făcut să intre în conflict cu profesorul de la școala pregătitoare a funcționarilor civili și să abandoneze studiile fără a obține un certificat de absolvire. Fără a avea o diplomă, el s-a angajat ca funcționar la compania de poștă și telegraf din Edirne. Salariul său nu era mare, așa că a lucrat după program ca profesor de limba turcă la Școala Alianței Israelite care deservea comunitatea evreiască din Edirne.

La vârsta de 21 de ani a avut o relație amoroasă cu fiica unui director evreu pentru care lucra. El a fost prins trimițând o telegramă în care scria: "Lucrurile merg bine. În curând îmi voi atinge scopul". Alături de doi dintre prietenii săi de la oficiul poștal a fost acuzat că a folosit neautorizat telegraful și a fost arestat în 1893. El a susținut că mesajul în cauză era adresat iubitei sale. Fata evreică l-a apărat. Condamnat la doi ani de închisoare, el a fost grațiat, dar detașat ca funcționar poștal la Salonic.

S-a căsătorit pe 19 martie 1910 cu Hayriye Hanim (cunoscută mai târziu sub numele de Hayriye Talaat Bafralı), o tânără din Ioannina.

Între 1898 și 1908 a lucrat ca funcționar poștal la Oficiul Poștal din Salonic. Ulterior, după 10 ani de muncă la această unitate, a devenit șef al Oficiului Poștal din Salonic.

Revoluția Junilor Turci

În 1908 a fost demis din calitatea de membru al Comitetului Uniunii și Progresului (CUP), nucleul mișcării Junilor Turci. Cu toate acestea, după Revoluția Junilor Turci din 1908, el a devenit deputat de Edirne în Parlamentul Otoman și în iulie 1909 a fost numit ministru al afacerilor interne. Ulterior a devenit ministru al poștelor și apoi secretar general al CUP în 1912.

După asasinarea primului ministru (Mare Vizir) Mahmud Șevket Pașa în iulie 1913, Talaat Pașa a devenit din nou ministru al afacerilor interne. Talaat, Enver Pașa și Gemal Pașa au format un grup cunoscut mai târziu ca Cele Trei Pașale. Acești bărbați au format triumviratul care a condus guvernul otoman până la sfârșitul Primului Război Mondial în octombrie 1918.

Genocidul Armean
Potrivit unor surse diverse, Talaat Pașa a conceput planuri pentru a-i extermina pe armeni încă din 1910. Filologul danez Johannes Østrup a scris în memoriile sale că, în toamna anului 1910, Talaat i-a vorbit deschis despre planurile sale de a-i "extermina" pe armeni. Potrivit lui Østrup, Talaat a declarat: "Dacă voi ajunge vreodată la putere în această țară, mă voi folosi de toată puterea mea pentru a-i extermina pe armeni." În luna noiembrie a acelui an, o decizie de a urma un astfel de plan a fost adoptată la Salonic, unde membrii proeminenți ai Comitetului Uniunii și Progresului (CUP) au organizat o conferință secretă. Conferința a concluzionat că ideologia Imperiului Otoman, care promova egalitatea între musulmani și non-musulmani, nu mai era compatibilă din punct de vedere ideologic și că Imperiul Otoman trebuia să adopte o politică de turcificare. Talaat, care a participat la conferință, a fost un susținător de frunte al acestei schimbări de politică și a afirmat într-un discurs că: "nu poate fi vorba de egalitate până când nu vom izbuti în misiunea noastră de otomanizare a imperiului." O astfel de decizie presupunea în cele din urmă asimilarea elementelor non-turcești din cadrul Imperiului și, dacă era necesar, realizarea acesteia prin forță. Ambasadorul britanic Gerard Lowther a concluzionat după conferință că: "comitetul a renunțat la orice idee de otomanizare a tuturor elementelor non-turcești pe calea constituțională. Pentru ei "otoman" înseamnă "turc" și politica lor actuală de" otomanizare" înseamnă asimilarea elementelor non-turcești în mortarul turcesc."

Talaat, împreună cu Enver și Gemal, au reprezentat facțiunea radicală a comitetului. În 1913 facțiunea a preluat în cele din urmă puterea printr-o lovitură de stat violentă ce a stabilit dominația celor Trei Pași, care a fost, de asemenea, cunoscută sub numele de "triumviratul dictatorial". Cei Trei Pași au fost responsabili în mare măsură pentru intrarea Imperiului Otoman în Primul Război Mondial. Odată cu începerea Primului Război Mondial, cei Trei Pași au găsit o oportunitate adecvată pentru a începe campania de exterminare a armenilor din Imperiul Otoman.

Pe 24 aprilie 1915 Talaat a emis un ordin prin care erau desființate toate organizațiile politice armene care funcționau în cadrul Imperiului Otoman și arestarea armenilor ce făceau parte din ele, justificându-și acțiunea prin existența unor dovezi că organizațiile erau controlate din afara imperiului, incitau la revolte în spatele liniilor otomane  și cooperau cu forțele ruse. Acest ordin a dus la arestarea în noaptea de 24/25 aprilie 1915 a 235-270 de lideri ai comunității armene din Istanbul, inclusiv politicieni, clerici, medici, scriitori, jurnaliști, avocați și profesori, ei fiind uciși ulterior în majoritate. Deși uciderea în masă a civililor armeni începuse în vilayetul Van cu câteva săptămâni mai devreme, aceste arestări în masă în Istanbul sunt considerate de către mulți istorici ca începutul Genocidului Armean.

Talaat a emis apoi ordinul pentru punerea în aplicare a Legii Tehcir de la 1 iunie 1915 la 8 februarie 1916, ceea ce a permis deportarea în masă a armenilor, principalul vehicul al Genocidului Armean. Deportații nu au beneficiat de nici o asistență umanitară și nu există nici o dovadă că guvernul otoman ar fi alocat provizii care ar fi fost necesare pentru a susține viața a sute de mii de deportați armeni în timpul marșului forțat spre deșertul Sirian. Între timp, deportații au fost supuși periodic violurilor și masacrelor, acestea fiind de multe ori rezultatul unor ordine directe ale CUP. Talaat, care era operator de telegraf de la o vârstă fragedă, avea instalat un telegraf în propria casă și a trimis telegrame secrete în timpul deportărilor. Acest lucru a fost confirmat de către Hayriye, soția lui Talaat, care a declarat că ea l-a văzut de multe ori folosind telegraful pentru a da ordine directe celor pe care-i credea că sunt guvernatorii provinciilor. Într-o sesiune a Parlamentului Otoman, omul de stat turc Reșid Akif Pașa a mărturisit că a descoperit documente care demonstrează procesul prin care declarațiile oficiale făceau uz de o terminologie vagă atunci când se ordonau deportări doar pentru a fi clarificate prin ordine speciale de "masacre" trimise direct de la sediul CUP sau chiar de la reședința lui Talaat. El a mărturisit:

Hasan Tahsin Uzer, guvernator de Erzurum, a mărturisit în mod similar în cursul procesului Mamuretulaziz că unitatea specială Teskilat-ı Mahsusa, aflată sub comanda lui Behaeddin Shakir, a fost mobilizată pentru a-i ucide pe armeni și că această organizație s-a aflat în contact permanent cu Ministerul de Interne. El a explicat:

Alte surse indică, de asemenea, că Talaat Pașa ar fi trimis telegrame ce coordonau executarea masacrului. Rafael de Nogales Méndez, un ofițer venezuelean care a servit în Armata Otomană, a vizitat Diyarbakır pe 26 iunie 1915 și a vorbit cu guvernatorul Mehmet Reșid, care a fost cunoscut mai târziu sub numele de "măcelarul din Diyarbakir". Nogales Méndez povestește în memoriile sale că Reșid i-a precizat că a primit o telegramă direct de la Talaat prin care-i ordona: "Arde-Distruge-Omoară". Abdulahad Nuri, un funcționar oficial responsabil cu deportările, a depus mărturie în fața curții marțiale în perioada 1919-1920 că Talaat i-a spus că obiectivul deportărilor era "exterminarea" și că el "a primit personal ordinele de exterminare". În multe cazuri au existat instrucțiuni suplimentare pentru a "distruge" telegramele după ce erau citite.

Numeroși diplomați și personalități notabile l-au chestionat pe Talaat Pașa cu privire la deportări și la zvonurile despre masacre. Într-o astfel de conversație cu reprezentantul Ambasadei Germane, dr. Mordtmann, Talaat i-a declarat că scopul lui este anihilarea creștinilor din Turcia, sub acoperirea Primului Război Mondial:

Într-un memoriu trimis la Berlin prin care cerea schimbarea ambasadorului german Paul Wolff Metternich pentru că a intervenit pe seama  armenilor, Talaat a reafirmat acest angajament: "Acțiunea trebuie să fie făcută acum pentru că după război va fi prea târziu." Pe la sfârșitul războiului, ambasadorul german ulterior Johann von Bernstorff a prezentat discuția sa cu Talaat: "Când am continuat să-l bat la cap despre chestiunea armeană, el mi-a spus odată cu un zâmbet: - Ce naiba vrei? Chestiunea este rezolvată, nu mai sunt armeni". O declarație similară a fost făcută de Talaat atașatului militar suedez Einar af Wirsén: "Modul în care a fost rezolvată chestiunea armeană a fost groaznic. Eu încă pot să văd în fața mea expresia cinică a lui Talaat, atunci când a subliniat că problema armeană a fost rezolvată." Talaat a discutat în mai multe rânduri cu ambasadorul american Henry Morgenthau Sr., căruia i-ar fi spus următoarele: "Am făcut mai mult în trei luni pentru rezolvarea Chestiunii Armene decât a realizat Abdulhamid al II-lea în treizeci de ani!" Morgenthau se referă apoi la un schimb de cuvinte pe care l-a avut cu Talaat:

Într-un alt schimb de cuvinte, Talaat a cerut de la Morgenthau lista deținătorilor americani de polițe de asigurare ce aparțineau armenilor morți într-o încercare de a-și însuși fonduri lor. Morgenthau a refuzat categoric cererea lui descriind-o ca fiind: "una dintre cele mai uimitoare cereri pe care am auzit-o vreodată".

Oameni politici turci și personalități notabile au condamnat această politică. Feminista turcă Halide Edip scria în memoriile sale că a observat o reacție sfidătoare la Talaat Pașa, atunci când ea l-a întrebat despre deportări și exterminare. El i-ar fi spus că avea convingerea că, atâta timp cât o națiune face tot ce-i stă în putință pentru propriile interese și reușește, lumea o admiră. Abdülmecid al II-lea, ultimul calif islamic al Dinastiei Otomane, a declarat: "Mă refer la acele oribile masacre. Ele sunt cea mai mare pată care a făcut de rușine națiunea și rasa noastră. Ele au fost în întregime opera lui Talaat și Enver."

Mare Vizir (1917-1918)

În 1917, Talaat a devenit Mare Vizir, un post echivalent cu cel de prim-ministru, dar i-a fost imposibil să întoarcă situația militară defavorabilă a armatei oomane.

În cursul anului următor otomanii au pierdut orașele Ierusalim și Bagdad. La 11 ianuarie 1918 Lenin și Stalin au semnat decretul special Cu privire la Armenia, prin care au fost reînarmați și repatriați peste 100.000 de armeni din fosta armată a țarului pentru a fi trimiși în Caucaz cu scopul de a lupta împotriva otomanilor. La începutul lui ianuarie 1918, pe măsură ce Armata Țaristă din Caucaz se retrăgea, el a influențat adoptarea unei politici ofensive, convins că, în ciuda retoricii pacifiste ce venea de la Moscova, "leopardul rus nu și-a schimbat năravul". Căderea orașului Kars pe 25 aprilie 1918 a returnat Turciei ultima cucerire a Rusiei prin Tratatul de la Berlin (1878) și Turcia Otomană a revenit la frontierele din 1877 cu inamicul rus. În octombrie 1918, totuși, britanicii au spulberat ambele armatele otomane cu care au luptat, iar armistițiul impus Turciei de către britanici la Mudros (30 octombrie 1918) a obligat armata otomană să părăsească Transcaucazia. Înfrângerea armatei otomane era definitivă, iar Talaat a demisionat pe 14 octombrie 1918.

Exilul (1919-1921)

Talaat Pașa a părăsit capitala otomană într-un submarin german pe 3 noiembrie 1918, plecând din portul Constantinopol cu destinația Berlin. O săptămână mai târziu Poarta Otomană a capitulat în fața Aliaților și a semnat Armistițiul de la Mudros.

Opinia publică a fost șocată de plecarea lui Talaat Pașa, chiar dacă se cunoștea că el obișnuia să treacă cu vederea corupția miniștrilor proveniți din cadrul CUP. Talaat Pașa avea o reputație de om curajos și patriot, părând tipul de individ care ar fi dispus să suporte consecințele acțiunilor sale. În momentul ocupării Constantinopolului Izzet Pașa a demisionat. Tevfik Pașa a preluat poziția de mare vizir în aceeași zi în care navele britanice au intrat în Cornul de Aur. Tevfik Pașa a condus guvernul otoman până la 4 martie 1919, când a fost înlocuit de Ferid Pașa, ce a dispus arestarea membrilor de frunte ai CUP.

Curțile marțiale turcești din 1919-1920
După ocuparea Constantinopolului de către Puterile Aliate, britanicii au exercitat presiuni asupra Porții Otomane pentru a-i aduce la judecată pe conducătorii otomani care au deținut funcții de răspundere între 1914 și 1918, acuzându-i, printre altele, de Genocidul Armean. Cei care au fost prinși au fost plasați sub arest la divizia Bekiraga și au fost ulterior exilați în Malta. Sultanul Mehmed al VI-lea a înființat curțile marțiale pentru a-i pedepsi pe conducătorii Comitetului Unității și Progresului ce erau considerați vinovați pentru proasta organizare a implicării Imperiului Otoman în Primul Război Mondial. Pașii care deținuseră cele mai înalte poziții în administrație și care erau principalii vinovați pentru asasinarea armenilor puteau fi condamnați doar în contumacie deoarece fugiseră în străinătate.

Un raport adresat sultanului Mehmed al VI-lea prin ianuarie 1919 acuza peste 130 de suspecți, dintre care majoritatea erau înalți funcționari. Rechizitoriul îi învinuia pe principalii inculpați, inclusiv pe Talaat, de a fi "scufundat țara într-un nesfârșit lanț de vărsări de sânge, jafuri și abuzuri". Ei au fost acuzați că ar fi orchestrat în mod deliberat intrarea Turciei în război "prin folosirea unor șiretlicuri și mijloace înșelătoare". Au fost, de asemenea, acuzați de "masacrarea și distrugerea armenilor" și de încercarea de "a strânge averi pentru ei înșiși" prin "jefuirea și prădarea" victimelor de averile lor. Rechizitoriul a susținut că "masacrarea și distrugerea armenilor au fost rezultatul hotărârilor luate de Comitetul Central al Ittihadd". Curtea a pronunțat verdictul pe 5 iulie 1919: Talaat, Enver, Gemal și dr. Nazim au fost condamnați la moarte în contumacie.

Cu toate acestea, britanicii erau hotărâți să nu-l lase pe Talaat să scape. Ei aveau informații că acesta fugise în Germania, iar Înaltul Comisar Britanic i-a presat pe Damad Ferit Pașa și pe Sublima Poartă să ceară extrădarea lui din Germania. Ca urmare a eforturilor depuse personal de către (Sir) Andrew Ryan, un fost dragoman turc și acum un membru al serviciilor de informații britanice, Germania i-a răspuns Imperiului Otoman că este dispusă să-i ofere ajutor dacă i s-ar prezenta documentele oficiale care să arate că aceste persoane au fost găsite vinovate și a adăugat că prezența acestor persoane în Germania nu putea fi încă stabilită.

Interviul acordat lui Aubrey Herbert (1921)
Ultimul interviu oficial a fost acordat de Talaat lui Aubrey Herbert, un agent al serviciului de informații britanic. Acesta a avut loc cu nouă zile înainte de asasinarea pașei și a fost realizat în cursul unei serii de întrevederi de scurtă durată într-un parc dintr-un mic oraș german. Interviul i-a oferit lui Talaat șansa de a explica politica Imperiului Otoman din ultimii 10 ani.

Aceste întâlniri au confirmat informațiile obținute anterior de serviciile de informații care atestau că Talaat Pașa căuta sprijin din partea țărilor musulmane pentru a forma o mișcare de opoziție serioasă împotriva Puterilor Aliate și că el intenționa să se refugieze în curând la Ankara, unde avea loc formarea unei mișcări naționale turcești. În plus, Talaat Pașa a amenințat că avea de gând să incite mișcările panturcice și panislamice împotriva Angliei cu excepția cazului în care aceasta va semna un tratat de pace favorabil pentru Turcia.

În timpul acestui interviu, Talaat a menționat în mai multe rânduri că CUP căutase întotdeauna prietenia și sfatul Marii Britanii, dar acest stat nu a dorit să-i ofere nici un fel de ajutor.

Asasinarea (1921)

Înainte de asasinat, serviciile de informații britanice l-au identificat pe Talaat în Stockholm, unde plecase pentru câteva zile. Serviciile secrete britanice au plănuit inițial să-l prindă la Berlin, unde el urma să se întoarcă, dar s-au răzgândit apoi pentru că se temeau de complicațiile pe care le-ar crea în Germania. Un alt punct de vedere al spionajului britanic a fost că Talaat trebuia să fie capturat pe mare de Royal Navy în timp ce se întorcea cu vaporul din Scandinavia. În final, s-a decis să fie lăsat să se întoarcă la Berlin pentru a se afla ceea ce încerca să realizeze prin activitățile sale din străinătate, și să se stabilească un contact direct cu el înainte de a se lua hotărârea finală. Acest lucru a fost realizat cu ajutorul lui Aubrey Herbert.

Serviciul de informații britanic a stabilit un contact cu serviciul său omolog din Uniunea Sovietică pentru a evalua situația. Planurile lui Talaat Pașa îi neliniștise pe conducătorii ruși la fel de mult ca și pe cei britanici. Cele două servicii de informații au colaborat și au semnat "mandatul de condamnare la moarte" a lui Talaat. Informații privind descrierea fizică și locuințele sale au fost transmise agenților detașați în Germania.

S-a decis că misiunea să fie executată de revoluționarii armeni. Talaat a fost asasinat cu un singur glonț pe 15 martie 1921 exact cum a ieșit din casa lui aflată în Hardenbergstrasse, Charlottenburg. Asasinul său era un membru al Federației Revoluționare Armene originar din Erzurum pe nume Soghomon Tehlirian. Soghomon Tehlirian a recunoscut că a comis crima, dar după un proces sumar ce a durat două zile, a fost găsit nevinovat de către un tribunal german, pe motiv de nebunie temporară cauzată de experiența traumatizantă prin care trecuse în timpul genocidului.

Moștenire

Perioada de după Primul Război Mondial

Talaat Pașa a fost condamnat moral în întreaga lume pentru rolul său de frunte în Genocidul Armean. El a fost găsit vinovat de masacrarea armenilor și condamnat la moarte în contumacie de un tribunal turc în data de 5 iulie 1919. Comentând atrocitățile (violarea, torturarea și uciderea armenilor) petrecute pe scară largă în Turcia, ambasadorul SUA în Imperiul Otoman Henry Morgenthau a scris în memoriile sale din 1919:

Post-mortem
La scurt timp după asasinarea lui Talaat în martie 1921, au fost publicate Posthumous Memoirs of Talaat în volumul din octombrie al The New York Times Current History. În memoriile sale, Talaat admis că i-a deportat intenționat pe armeni în provinciile de est ale Imperiului Otoman după un plan pregătit anterior. Cu toate acestea, el i-a acuzat pe civilii armeni pentru deportări, susținând că populația civilă putea provoca o revoluție și autoritățile erau îndreptățite, prin urmare, să-i extermine.

El a fost îngropat în Cimitirul turcesc din Berlin. În 1943, rămășițele sale pământești au fost duse la Istanbul și reînhumate în cimitirul din districtul Șișli.

Opinii moderne
Talaat Pașa, Enver Pașa și Gemal Pașa sunt considerați de către istorici ca principalii autori ai Genocidului Armean.

Istoricii au menționat influența Genocidului Armean asupra Holocaustului, care a avut loc cu câteva decenii mai târziu. Înregistrările arată că naziști discutau și lăudau modelul turcesc de exterminare încă de la începutul anilor 1920.

În Turcia modernă, criticile istoricilor la adresa lui Talaat și a celorlalți doi pași din triumvirat privesc intrarea Imperiului Otoman în Primul Război Mondial și împărțirea ulterioară a imperiului de către Aliați. Mustafa Kemal Atatürk, fondatorul Turciei moderne, i-a criticat puternic pe Talaat Pașa și pe colegii săi pentru politicile lor de dinaintea și din timpul Primului Război Mondial.

Un număr mare de străzi din Turcia îi poartă numele, precum și o stradă din orașul Pafos, în Republica Turcă a Ciprului de Nord, care conține o mare minoritate turcă.

Referiri literare
Scriitorul Zaharia Stancu a introdus în romanul picaresc Jocul cu moartea (1962) mai multe referiri la Talaat Pașa. Diplomatul (un mincinos notoriu) îi spune în mai multe rânduri tânărului Darie (un alter ego al prozatorului) că decăderea lui se datorează lui Talaat, pe care-l cunoscuse la începutul secolului al XX-lea când fusese consul al României la Bitolia și pe care-l va blestema cât va trăi. Talaat, care era pe atunci un funcționar oarecare la poșta turcească din Bitolia, este descris ca fiind "scurt și gros", un om "înecat în cărnuri și-n osânză". Cei doi cutreierau cafenelele din Bitolia și Salonic, iar turcul, care era "stricăciunea însăși", avea o patimă pentru relațiile pederaste.

Referințe
Note

Referințe

Legături externe
 First World War.com: Talat Pasha's Alleged Orders Regarding the Armenian Massacres
 Interview with Talaat Pasha by Henry Morgenthau - American Ambassador to Contstantinople 1915
 Talaat Pasha's report on the Armenian Genocide
 Mehmet Talaat (1874-1921) and his role in the Greek Genocide

Nașteri în 1874
Decese în 1921
Pași

Talaat Pașa


عادل معيزة (ولد في 18 مارس 1983-) لاعب كرة قدم جزائري، لعب مع وفاق سطيف وتألق معه وحصل معه على البطولة الجزائرية وكأس دوري أبطال العرب.ثم انتقل في تجربة احترافية قصيرة في الدوري السعودي مع نادي أهلي جدة وحصل معه على كأس الخليج للأندية موسم 2008. ليعود للعب ولكن هذه المرة مع اتحاد عنابة. واختير كأحد العناصر في المنتخب الوطني بقيادة المدرب رابح سعدان ولكن رغم تالقه الا انه لم يثبت ولم يحظى بمكانته بالمنتخب الوطني الجزائري .يلعب حاليا مع اتحاد عنابة بعدما انتهى عقد احترافه مع الاهلي السعودي الدي اثبت عادل معيزة بانه لاعب من طينة الكبار.

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في السعودية
مدافعو كرة قدم رجالية
جزائريون في القرن 21
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من عنابة
رياضيون جزائريون مغتربون في السعودية
لاعبو اتحاد الجزائر
لاعبو اتحاد عنابة
لاعبو الرابطة الجزائرية المحترفة الأولى لكرة القدم
لاعبو النادي الأهلي (السعودية)
لاعبو بطولة أمم إفريقيا للمحليين 2011
لاعبو دوري المحترفين السعودي
لاعبو شباب قسنطينة
لاعبو شبيبة القبائل
لاعبو شبيبة بجاية
لاعبو كرة قدم جزائريون مغتربون
لاعبو كرة قدم جزائريون
لاعبو كرة قدم مغتربون في السعودية
لاعبو منتخب الجزائر لكرة القدم تحت 23 سنة
لاعبو منتخب الجزائر لكرة القدم للشباب
لاعبو منتخب الجزائر لكرة القدم للمحليين
لاعبو منتخب الجزائر لكرة القدم
لاعبو مولودية العلمة
لاعبو وفاق سطيف
مواليد 1403 هـ
مواليد 1983
مواليد في عنابة
لاعبو كرة قدم رجال جزائريون
لاعبو كرة قدم رجال جزائريون مغتربون

عادل معيزة


La plaza de Armas es el espacio público más importante de la ciudad peruana de  Cajamarca y una de las más amplias del país.

Es un lugar clave de la Historia del Perú ya que fue escenario de la caída del Imperio Incaico con la ejecución del inca Atahualpa. Actualmente en el lugar destaca una gran pileta de piedra labrada del . Está ubicada en el centro histórico de Cajamarca.

A su alrededor se encuentran la catedral, la iglesia de San Francisco, la Municipalidad y hermosas casonas de construcciones coloniales que la convierten en un ciudad con gran influencia española y una de las más importante del país.

Historia

Históricamente, la plaza de Armas de Cajamarca, es una de las plazas más importante de Sudamérica . Fue escenario de uno de los acontecimientos más notables, no solo de la historia de América, sino de la Historia universal. En ella cayó el Imperio del Tahuantinsuyo, luego de que el Inca Atahualpa fuese tomado prisionero en 1532.

En aquella época, esta plaza era un monumento amurallado de 400 metros de largo por 200 metros de ancho, y dentro de ella había tres pabellones, limitando en una de sus esquinas con una estructura a manera de castillo o fortaleza, llamado Ushnu. En esta histórica plaza comenzaba el camino entre la ciudad de Cajamarca y Baños del Inca.

Actualmente, la plaza ocupa la parte céntrica de la ciudad, con su gran pileta de piedra, construida en 1699; antiguamente había allí también una pérgola que ya ha desaparecido. Tiene como guardianes a dos hermosos templos coloniales, la Catedral y San Francisco; además, la rodean hermosas casonas, en una de ellas donde nació el héroe peruano, José Gálvez Egúsquiza.

La Ciudad de Cajamarca fue declarada Monumento Histórico Nacional, en el año 1982, mediante Ley N◦ 23484, que a la letra dice:

Catedral

La Real Cédula del 26 de diciembre de 1665 ordenó el establecimiento de una parroquia de españoles en la ciudad de Cajamarca y se edificó en la antigua Casa de Justicia el templo que, en 1682, sería elevado a la categoría de catedral. En 1682 se comenzó a edificar, siendo conocida también como la iglesia de Santa Catalina. Está situada en el centro de la ciudad, en la Plaza de Armas. La fachada de la Catedral es uno de los más notables logros del arte latinoamericano y es la más decorada de todas las iglesias de Cajamarca y una de las mayores joyas arquitectónicas del Continente Americano.

En sus tres naves destacan el altar mayor y el púlpito, ambos tallados en madera y recubiertos con pan de oro.

Iglesia San Francisco

Es la iglesia más Grande e Imponente de la ciudad de Cajamarca. El primer edificio fue terminado en 1579 que fue luego demolida en 1687 para construir la actual iglesia. Esta se empezó en 1699 bajo la advocación de San Antonio de Padua, la construcción demoró 80 años.

El material fue donado por don Antonio Astopilco, que de esta manera ganó el derecho para él y su familia de ser sepultados en las catacumbas del templo. Su fachada es de estilo barroco y consta de tres cuerpos:

El primer cuerpo tiene cuatro hornacinas, dos a cada lado. A la izquierda la hornacina superior tiene la escultura de San Pascual Bailón y la inferior a San Juan Capristano; a la derecha en el mismo orden están San Bernardino y San Luis Obispo, al centro hay dos ángeles que sostienen la Tiara Papal.

En el segundo cuerpo, hay solo dos hornacinas, en la del lado izquierdo está la escultura de San Pedro Nolasco y a la derecha Santa Clara de Asís.

En el tercer cuerpo hay tres hornacinas, a la izquierda está San Antonio, al centro, la virgen de la Inmaculada y a la derecha San Francisco de Asís.

La fachada culmina con una escultura de Cristo al centro, flanqueado por los cuatro evangelistas, dos a cada lado.
Las torres fueron terminadas recién en 1958. Desde 1975, los claustros del convento franciscano fueron acondicionados como Museo de Arte Religioso.

Santuario de la Virgen de los Dolores

Se ubica al lado derecho de la iglesia San Francisco. La virgen de los Dolores es la Patrona de Cajamarca. La capilla fue construida en 1722. En su interior destacan la representación de la Última Cena y el Lavado de los Pies, trabajados en piedra.

El altar de la Virgen es de estilo gótico y data de mediados del . En las paredes del lado izquierdo de la capilla se pueden apreciar tres cuadros del , de autores anónimos, que representan los milagros de la virgen Dolorosa.

Galería

Véase también
 Cajamarca
 Caminos del Inca
 Imperio inca
 Organización territorial del Perú
 Turismo en el Perú
 Cultura Cajamarca
 Baños del Inca
 iperú, Información y Asistencia al Turista
 Conquista del Perú
 Aeropuerto Mayor General FAP Armando Revoredo Iglesias

Cajamarca
Plazas de Armas de Perú

Plaza de Armas de Cajamarca


Natalia Mărășescu (geb. Andrei, zeitweilig Betini; * 3. Oktober 1952 in Căpreni, Kreis Gorj) ist eine ehemalige rumänische Mittel- und Langstreckenläuferin.

Leben
Bei den Leichtathletik-Europameisterschaften 1974 in Rom wurde sie Vierte über 3000 m. 1975 siegte sie bei den Leichtathletik-Halleneuropameisterschaften in Kattowitz über 1500 m und gewann bei der Universiade Gold über 3000 m und Silber über 1500 m. 1976 holte sie über dieselbe Distanz Silber bei den Hallen-EM in München und erreichte bei den Olympischen Spielen in Montreal das Halbfinale. Im Jahr darauf wurde sie erneut Zweite bei der Universiade über 1500 m.

1978 errang sie jeweils Silber bei den Hallen-EM in Mailand über 1500 m und bei den Crosslauf-Weltmeisterschaften in Glasgow, wo sie mit der rumänischen Mannschaft Gold gewann. Im Sommer folgten Silbermedaillen über 1500 m und 3000 m bei den Leichtathletik-Europameisterschaften in Prag.

1979 siegte sie über 1500 m bei den Hallen-EM in Wien und bei der Universiade. Kurz danach wurde sie bei den Balkanspielen positiv auf anabole Steroide getestet. Die resultierende Sperre wegen dieses Verstoßes gegen die Dopingbestimmungen wurde von 18 auf acht Monate reduziert, so dass sie bei den Olympischen Spielen 1980 in Moskau starten konnte. Dort wurde sie über 1500 m Neunte.

Fünfmal wurde sie rumänische Meisterin über 1500 m (1970, 1975, 1976, 1978, 1979), viermal über 3000 m (1975, 1976, 1978, 1979) und einmal im Crosslauf (1976). 1979 wurde sie sowjetische Meisterin über 1500 m. zweimal stellte sie einen Weltrekord im Meilenlauf auf.

Persönliche Bestzeiten
 1500 m: 3:58,2 min, 13. Juli 1979, Bukarest
 Halle: 4:03,0 min, 11. Februar 1979, Budapest
 1 Meile: 4:22,09 min, 27. Januar 1979, Auckland (ehemaliger Weltrekord)
 2000 m: 5:39,0 min, 13. Januar 1979, Auckland
 3000 m: 8:33,53 min, 29. August 1978, Prag
 5000 m: 15.41,4 min, 15. März 1977, Oradea (ehemalige Weltbestzeit)
 10.000 m: 32:43,2 min, 22. Januar 1978, Băile Felix (ehemalige Weltbestzeit)

Weblinks

Fußnoten

1500-Meter-Läufer (Rumänien)
Langstreckenläufer (Rumänien)
Olympiateilnehmer (Rumänien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1976
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1980
Sieger bei den World University Games (Leichtathletik)
Rumänischer Meister (Leichtathletik)
Dopingfall in der Leichtathletik
Doping in Rumänien
Rumäne
Geboren 1952
Frau
Teilnehmer der Sommer-Universiade 1975
Teilnehmer der Sommer-Universiade 1977
Teilnehmer der Sommer-Universiade 1979
Universiadeteilnehmer (Rumänien)

Natalia Mărășescu


Gumball se poate referi la:
 , o trupă alternativă de rock din anii 1990
 , un joc video din anul 1983 creat de compania Broderbund
 Gumball 3000, un campionat internațional de raliu
 Gumball Watterson, protagonistul principal al serialului de animație Uimitoarea lume a lui Gumball
 , un film din anul 1976

Gumball (dezambiguizare)


Arroyo San Pedro ist der Name folgender Flüsse:

 Arroyo San Pedro (Arroyo Bellaco), Nebenfluss des Arroyo Bellaco, Uruguay
 Arroyo San Pedro (Arroyo Chapicuy Grande), Nebenfluss des Arroyo Chapicuy Grande, Uruguay
 Arroyo San Pedro (Río Nazareno), Nebenfluss des Río Nazareno, Argentinien

Arroyo San Pedro


O Murray River Open 2021 foi um torneio inserido no ATP Tour 2021. Foi jogado em quadras duras ao ar livre em Melbourne, Austrália.

Ele foi um dos seis eventos da Melbourne Summer Series de 2021. Foi organizado como um torneio preparatório para o Australian Open de 2021 e foi realizado no mesmo local, devido ao cancelamento de outros torneios na Austrália como resultado da pandemia de COVID-19. Este torneio ocorreu simultaneamente com o Murray River Open de 2021 e a ATP Cup de 2021, e foi considerado uma realocação do Adelaide International masculino de 2021.

Entradas na chave principal de simples

Cabeças-de-chave

1 Os rankings utilizados foram os de 25 de janeiro de 2021

Outras entradas
Os seguintes jogadores receberam entradas como "wild cards":
  Max Purcell
  Tristan Schoolkate
  John-Patrick Smith
  Dane Sweeny

Os seguintes jogadores receberam entrada usando o "ranking protegido" ou "especial" na chave principal de simples do Australian Open e, portanto, neste torneio também:
  Lu Yen-hsun
  Kamil Majchrzak

Os seguintes jogadores receberam entrada como suplentes:
  Matthew Ebden
  Thomas Fancutt
  Nam Ji-sung

Desistências
antes do torneio
  Damir Džumhur → substituído por  Matthew Ebden
  Kyle Edmund → substituído por  Gianluca Mager
  Cristian Garín → substituído por  Yasutaka Uchiyama
  John Isner → substituído por  Andreas Seppi
  Ilya Ivashka → substituído por  Nam Ji-sung
  Steve Johnson → substituído por  Kamil Majchrzak
  Vasek Pospisil → substituído por  Thomas Fancutt

Retiradas
  Attila Balázs

Entradas na chave principal de duplas

Cabeças-de-chave

1 Os rankings utilizados foram os de 25 de janeiro de 2021

Outras entradas
Os seguintes jogadores receberam entradas como "wild cards":
  Robin Haase /  Sam Querrey
  Christopher O'Connell /  Aleksandar Vukic

Os seguintes jogadores receberam entrada como suplentes:
  Roberto Carballés Baena /  Pablo Cuevas
  Tristan Schoolkate /  Dane Sweeny

Desistências
antes do torneio
  Robin Haase /  Oliver Marach → substituídos por  Scott Puodziunas /  Calum Puttergill
  Steve Johnson /  Sam Querrey → substituídos por  Roberto Carballés Baena /  Pablo Cuevas
  Reilly Opelka /  Vasek Pospisil → substituídos por  Tristan Schoolkate /  Dane Sweeny
durante o torneio
  Hubert Hurkacz /  Jannik Sinner
  Miomir Kecmanović /  Karen Khachanov
  Max Purcell /  Jordan Thompson

Retiradas
  Nikoloz Basilashvili /  Andre Begemann
  Tristan Schoolkate /  Dane Sweeny

Tebela de jogos

Finais de simples
Fonte: ATP

Chave superior

Seção 1

Seção 2

Chave inferior

Seção 3

Seção 4

Finais de duplas
Fonte: ATP

Chave superior

Chave inferior

Torneios de tênis na Austrália
Fundações em 2021

Great Ocean Road Open de 2021


Jack Thibeau (født 14. januar, 1941) er en amerikansk skuespiller, der har medvirket i både film og tv-serier. Han er bedst kendt for at have spillet fangen Clarence Anglin i filmen Flugten fra Alcatraz i 1979. I løbet af sin karriere, der gik fra 1975 til 1993, medvirkede han i flere film sammen med Clint Eastwood, heriblandt Seje bøffer og hårde bananer (1980), Dirty Harry vender tilbage (1983) og City Heat (1984).

Thibeau spillede også et antal mindre rolelr i film som The Hitcher (1986), Lethal Weapon (1987) og Action Jackson (1988). Derudover havde Thibeau roller i tv-serier som Miami Vice og Sledge Hammer!, hvor han spillede en hovedrolle i en enkelt episode.

Filmografi

Film

Fjernsyn
I udvalg

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA

Jack Thibeau


Das zweite Eishockeyturnier um den Coupe de Chamonix fand vom 16. bis 18. Januar 1910 in Chamonix, Frankreich statt. Der Club des Patineurs de Paris gewann das Turnier mit einer Bilanz von 2 Siegen aus ebenso vielen Spielen.

Turnier

Spiele

Abschlusstabelle

Weblinks

Eishockeyveranstaltung 1910
Eishockeyturnier in Frankreich
Eishockeywettbewerb in Chamonix-Mont-Blanc

Coupe de Chamonix 1910


Diego de Zúñiga y Benavides nació en Salamanca por el año de 1525 y falleció en 1577, noble español de la Casa de Zúñiga, IV señor de Flores de Ávila, regidor  perpetuo de Salamanca, corregidor de Toledo, comendador de Almendralejo en la Orden de Santiago, embajador de España en Francia en tiempos del rey Felipe II.

Filiación

Hijo de Pedro de Zúñiga y Velázquez de Castro, III señor de Flores de Ávila, y de su esposa Catalina Nieto de Benavides, hija de Fernando Nieto de Benavides y de su esposa Catalina de Noceda. Diego se casó con Antonia Cabeza de Vaca, hija de Luis Fernández Cabeza de Vaca, V señor de Arenillas, y de su esposa Catalina de Ávila. Su primogénito Pedro de Zúñiga Cabeza de Vaca, I marqués de Flores Dávila, fue embajador en Inglaterra del 1605 al 1609, su hija Catalina de Zúñiga Cabeza de Vaca, II marquesa de Flores Dávila, casada con Bernardo Ramírez de Vargas y Mendoza, fue sucesora en el señorío y marquesado de Flores Dávila.

Regidor de Salamanca, Corregidor de Toledo

Diego siguiendo la tradición de su casa fue regidor perpetuo de Salamanca, corregidor de Toledo y por real cédula de Felipe II de 12 de enero de 1576 comendador de Almendralejo en la Orden de Santiago.

Embajador de España en Francia

El rey Felipe II de España nombró en 1572 a Diego de Zúñiga embajador de España en Francia. La intricada política francesa exigía extraordinarias dotes para el desarrollo de la política española en Francia, regida por la astuta reina madre Catalina de Médici y por su hijo Carlos IX de Francia, por lo que Felipe II lo escogió como su embajador en Francia.

Diego informa a finales de marzo de 1572 a Juan de Zúñiga y Requeséns, embajador de España en Roma, que la liga entre el rey de Francia, la reina de Inglaterra y los príncipes protestantes alemanes de Palatino, Sajonia y Landgrave, así como los tres cantones herejes de Suiza tienen la intención de juntar un ejército grueso para amenazar a la Santa Liga.

Diego informa al rey Felipe II sobre el acuerdo del matrimonio de la princesa Margarita de Valois con Enrique de Borbón, rey de Navarra y jefe de los hugonotes, firmado el 11 de abril de 1572. Diego le informa también, que Inglaterra y Francia habían firmado una alianza de ofensiva y defensiva el 29 de abril de 1572. Le informa sobra la preparación de un ejército en la Picardía, escuadras en La Rochela y en Burdeos, que el rey Carlos IX ofrecía ayuda de sus ejércitos a Guillermo de Orange y Luis de Nassau, para su lucha en Flandes contra España, que también Carlos IX había enviado a Constantinopla al obispo de Aix, hugonote empedernido, para solicitar la paz von Venecia y aislar España en el Mediterráneo.

Diego informa al Rey Felipe II en junio de 1572 sobre la Conjura contra España dirigida por la reina Catalina de Medici, el rey Carlos IX y su ministro Gaspard de Coligny, jefe de los protestantes hugonotes. Diego afirmaba en sus informes al rey Felipe II, que la presencia de Gaspard de Coligny,  al lado del rey Carlos IX constituía ante todo un freno a la guerra abierta en los Países Bajos. Según su opinión la corona francesa no se «quitaría la máscara» y continuaría practicando una guerra encubierta a fin de no reforzar la influencia de Gaspard de Coligny como cabeza de las tropas reales. Felipe II le escribe, que será preciso disimular y no quitarse la máscara mientras no se la quiten ellos.

Diego por carta del 27 de junio de 1572 a Fernando Álvarez de Toledo y Pimentel, III duque de Alba de Tormes, gobernador de los Países Bajos, le informa que tuvo lugar una reunión del Consejo del Rey para discutir,  si se rompen las relaciones con España. No se tomó decisión, pero esto no tiene gran significado, la tomarán cuando llegue la oportunidad. Diego por carta de 27 de junio informa a Felipe II, que anteayer tuvieron aquí un gran consejo, si rompían con España o no, y en fin no se resolvieron. Si vieran la ocasión la tomarán y no hay sino estar con la espada en la mano. En Mézières tienen trece compañías, en la Picardía juntan gente, todo a cencerros tapados. También le informa que una tropa de hugonotes salió para ayuda hacia Flandes y le avisa los pasos de varios cuerpos de tropas.

Por carta del 27 de junio al duque de Alba, le advierte que los franceses están reclutando tres compañías de caballería ligera en la Provence, están fortificando de prisa Marsella y que las tropas francesas han sido enviadas al Piamonte. Diego le envía una noticia urgente, informándolo que los franceses han encontrado un método para recobrar las posiciones ocupadas por las tropas españolas en el Piamonte. La noticia fue desgraciadamente percibida en Génova.

Por carta del 17 de julio de 1572 al duque de Alba, le informa que ha llegado a París el agente francés en Constantinopla y se dice, que trajo de vuelta 2 millones en oro. Pero esto no es cierto y nadie sabe cuál es el motivo. Pienso que será enviado de regreso a la Turquía. Se comenta que los venecianos han firmado una paz con el turco. Estos rumores los deniega enérgicamente el embajador veneciano. Venecia firmó el tratado de paz con el Turco el 7 de mayo de 1573.

La reina Catarina por una carta ficticia de su embajador ante la Santa Sede, difunde la noticia de tener la dispensa del papa para el matrimonio de la princesa Margarita de Valois con Enrique de Borbón. El matrimonio lo bendijo el cardenal Carlos de Borbón, tío del novio, el 18 de agosto de 1572  en París,  con motivo por lo que se celebraron grandiosas festividades, a las que participaron  católicos y protestantes hugonotes. Diego informa a Felipe II sobre lo ocurrido en París en la noche del 23 al 24 de agosto. Trágicos hechos conocidos como la Matanza de San Bartolomé, en los que fueron asesinados el jefe de los protestantes hugonotes, el almirante Gaspard de Coligny, así como otras personalidades protestantes. También le informa, que la reina Catalina y su hijo el rey Carlos IX son los responsables, pero que la muerte de tantos protestantes no fue parte de sus planes.
Felipe II celebró en San Jerónimo las noticias recibidas y escribe el 18 de septiembre de 1572 a Diego, su embajador en París, "tuve uno de los mayores contentamientos que he recibido en mi vida y el mismo recibiré de que me vayáis escribiendo lo que más sucediere y señaladamente lo que se hace en las otras villas y partes de ese reino, que si no se ejecuta como hoy, será echar el sello al negocio".

Felipe II por carta de 25 de septiembre a Diego, en la que adjunta una para el rey Carlos IX, le informa que envía 500 mil ducados en barras de oro y plata al duque de Alba, gobernador de los Países Bajos, a través de Francia, dada la inseguridad de la ruta por el canal. El dinero servirá para derrotar a esos rebeldes míos, que también son los del rey Carlos IX. Por carta de 26 de septiembre  Felipe II le escribe, que no es mala idea poner a Inglaterra contra Francia, téngalo bien. Pero de ningún modo trataré de aliarme con Inglaterra. Quiero que los príncipes cristianos se alíen contra Inglaterra.

Diego escribe a principios de 1573 a Felipe II sobre los acontecimientos en los Países Bajos, aunque todos conocen la maldad que los franceses hacen contra Dios y VM, en quererle inquietar sus estados en tal coyuntura y entienden que todo lo de  Flandes ha sido fomentado por ellos, no hay ninguno que le parezca que basta esto para faltar a lo que está jurado y capitulado y todos concurren en que para poner freno a franceses y desavenidos con el Turco, importaba mucho proseguir la jornada de Levante.

A fines de 1574 el sultán envió de Constantinopla a dos agentes especiales con cartas destinadas a los moriscos de Granada y a los luteranos de Flandes, instándolos a cooperar entre ellos para lograr la ruina de Felipe II y prometiendo considerable ayuda de Constantinopla y de Argelia  en el proyecto.

Los embajadores y hombres de estado no sólo se preocupan de asuntos graves, sino también de su correspondencia. Luis de Requesens y Zúñiga, gobernador y capitán general de los Países Bajos, escribe a Diego de Zúñiga  el 24 de febrero de 1575: no sé cómo a VM le va con la correspondencia de España, Yo no he tenido noticias del rey referentes a los asuntos de los Países Bajos desde el último 20 de noviembre. El servicio de SM sufre por ello.

El 30 de octubre de 1576 tuvo Diego de Zúñiga una entrevista en París con Juan de Austria (hermanastro del rey Felipe II) recién nombrado gobernador de los Países Bajos, en la que lo informa sobre el estado de las cosas en Flandes.

Diego por carta de 1.º de diciembre de 1576 al rey Felipe II le propone señalar las demandas francesas (enfriar las demandas como hoy se dice) en un tercio del dinero en tránsito. A consecuencia de ello, Felipe II y su consejeros examinaron la posibilidad de usar la ruta de Nantes, donde se podría usar el crédito sólido del comerciante español Andrés Ruiz, como eje para las transferencias por la Normandía y por Francia para Flandes.

Diego de Zúñiga revela en sus informes al rey Felipe II veracidad y conocimiento de la política francesa y de sus actores.

Referencias

Bibliografía

Diego
Comendadores de la Orden de Santiago
Embajadores de España en Francia
Diplomáticos de España del siglo XVI
Casa de Benavides
Alcaldes de Toledo
Nacidos en Salamanca

Diego de Zúñiga y Benavides


Concepción es un distrito del cantón de  Alajuelita, en la provincia de San José, de Costa Rica.

Toponimia
El nombre del distrito proviene en honor a Inmaculada Concepción de la Virgen María, un dogma de la Iglesia católica decretado en 1854 que sostiene que la Virgen María estuvo libre del pecado original desde el primer momento de su concepción por los méritos de su hijo Jesucristo.

Ubicación
Limita al noroeste con el distrito de Alajuelita, al oeste con el distrito de San Josecito, al suroeste con el distrito de San Antonio, al este con el cantón de Desamparados y al noreste con el cantón de San José.

Geografía

Demografía
 El distrito de Concepción surgió con la fundación del cantón en 1909. Hasta la década de 1990 tenía una superficie de 2,48 km², tras un leve ordenamiento territorial, pasó a tener la extensión territorial actual.

Localidades
 Barrios: 8 de Diciembre, Almendros, Boca de Monte, Calle Limón, Chirivico, Concepción Arriba (centro), Concepción Abajo, El Chorro, Itabos, La Chanchera, La Cuesta de la Mona, Las Fuentes, Los Pinos (comparte con Alajuelita), Lotes Chinchilla, Lotes Paz, Monte Alto, Once de Abril, Pochos, Poró, Progreso, Tejar (comparte con San Josecito), Vegas, Virtud de Monte Dorado, Vista de San José, Vista Grande, Vista Real, Vista Sur.

Cultura

Educación
Ubicadas propiamente en el distrito de Concepción se encuentran los siguientes centros educativos:
 Escuela Carmen Lyra
 Escuela de Concepción
 Colegio Técnico Profesional (C.T.P.) Don Bosco

Gastronomía
El distrito se caracteriza por su costumbre de fermentar el maíz y convertirlo en chicha, la cual se vende en el centro de Alajuelita los sábados, también el típico fresco de piñarroz, que es frecuente en la mesa de los pobladores.

Transporte

Carreteras
Al distrito lo atraviesan las siguientes rutas nacionales de carretera:
 Ruta nacional 105
 Ruta nacional 217

Concejo de distrito
El concejo de distrito de Concepción vigila la actividad municipal y colabora con los respectivos distritos de su cantón. También está llamado a canalizar las necesidades y los intereses del distrito, por medio de la presentación de proyectos específicos ante el Concejo Municipal. La presidenta del concejo del distrito es la síndica propietaria del partido Nueva Generación, Jennifer Tatiana Rodríguez Aguilar.

El concejo del distrito se integra por:

Referencias

Distritos del cantón de Alajuelita

Concepción de Alajuelita


Sotan Tanabe (født 6. april 1990) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder FC Tokyo og Sabadell.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Sotan Tanabe


Alegerea Sofiei () este un film de dramă din 1982 regizat de Alan J. Pakula și adaptat din romanul cu același nume de William Styron.

Meryl Streep joacă în rolul Sofiei, o imigrantă poloneză care stă cu iubitul ei, Nathan (Kevin Kline) și cu tânărul scriitor Stingo (Peter MacNicol). Pentru acest rol, Meryl Streep a primit Oscarul pentru cea mai bună actriță pentru anul 1982.

Acțiune

În 1947, tânărul scriitor Stingo se mută în Brooklyn pentru a lucra la un roman, și se împrietenește cu vecinii săi, Sophie Zawistowska, o imigrantă poloneză, și iubitul ei, Nathan Landau.

Nathan este în permanență gelos și, în timpul unei schimbări violente de dispoziție, se convinge că Sophie îi este infidelă, hărțuind-o pe nedrept. O secvență flashback arată cum Nathan a întâlnit-o prima dată pe Sophie, după ce aceasta a imigrat în SUA, prăbușindu-se din cauza unei anemii severe.

Sophie îi povestește lui Stingo că înainte de a veni în SUA, soțul și tatăl ei au fost uciși într-un lagăr de concentrare, iar ea a fost închisă la Auschwitz. Mai târziu, Stingo află de la un profesor universitar că tatăl Sophiei a fost un simpatizant nazist. Când Stingo o confruntă pe Sophie, ea recunoaște adevărul și îi povestește scriitorului toate ororile Holocaustului prin care a trecut.

Deși Nathan le spune Sophiei și lui Stingo că face cercetări revoluționare la Pfizer, fratele medic al lui Nathan îi spune lui Stingo că acesta suferă, de fapt, de schizofrenie paranoică. El are un loc de muncă la Pfizer, pe care fratele său l-a obținut pentru el, dar acesta este la bibliotecă, și doar ocazional asistă la cercetare.

După o nouă criză de gelozie a lui Nathan, Sophie și Stingo fug la un hotel. Cei doi cad de acord să fie împreună, dar să nu se căsătorească, deoarece Sophie se consideră o mamă nepotrivită. La sosirea în Auschwitz, ea povestește despre cum a fost obligată să aleagă unul dintre copiii ei pentru a fi trimis în camera de gazare. Amândoi ar fi fost uciși dacă nu alegea, așa că a ales-o pe fiica sa, Eva.

Sophie și Stingo fac dragoste. Apoi, în timp ce el doarme, ea îi lasă un bilet în care menționează că se întoarce la Nathan. Sophie și Nathan se sinucid împreună, luând cianură. Stingo recită poezia Ample Make This Bed dintr-o carte de Emily Dickinson, lăsată pe masă.

Stingo se mută la o mică fermă pe care tatăl său o moștenise recent în sudul Virginiei pentru a-și termina de scris romanul.

Distribuție
 Meryl Streep - Sophie Zawistowski
 Kevin Kline - Nathan Landau
 Peter MacNicol - Stingo
 Rita Karin - Yetta
 Stephen D. Newman - Larry Landau
 Jennifer Lawn - Eva Zawistowski
 Adrian Kalitka - Jan Zawistowski
 Greta Turken - Leslie Lapidus
 Josh Mostel - Morris Fink
 Marcell Rosenblatt - Astrid Weinstein
 Moishe Rosenfeld - Moishe Rosenblum
 Robin Bartlett - Lillian Grossman
 Eugene Lipinski - profesorul de poloneză
 John Rothman - bibliotecarul
 Joseph Leon - dr. Blackstock
 David Wohl - profesorul de engleză
 Günther Maria Halmer - Rudolf Höss
 Karlheinz Hackl - ofițer SS
 Katharina Thalbach - Wanda

Note

Legături externe

Filme din 1982
Ecranizări de romane americane
Filme americane
Filme despre Holocaust
Filme dramatice americane
Filme ITC Entertainment
Filme în limba engleză
Filme în limba germană
Filme în limba poloneză
Filme regizate de Alan J. Pakula
Filme Universal Pictures

Alegerea Sofiei


La ville de Mahoenui  est une petite localité située dans l'ouest de l'Île du Nord de la Nouvelle-Zélande.

Situation
Elle siège sur le cours du fleuve  Awakino, près de la ville de Piopio et celle de Te Kuiti.

Géographie
Mahoenui est située dans le King Country  a approximativement  à l'intérieur des terres par rapport à la côte ouest de l'Île du Nord.
La topographie est vallonnée voir franchement montagneuse avec de petites zones alluviales près des torrents et de la rivière.

Économie
La principale activité est l'élevage ovin, avec aussi de  l'élevage bovin et l'élevage laitier mais à un moindre degré.

Histoire
La famille «Croall» vivait sur les bords de la rivière Awakino dans les années 1920 et 1930, se contentant d'avoir pour vivre des terres peu valables économiquement mais suffisantes pour survivre selon les méthodes agricoles traditionnelles des fermes.
Charles Croall, sr, se déplaça vers Hamilton, établissant une entreprise de construction nommée «Croall Construction», pour  y faire des maisons en-masse pour le gouvernement.
Ce type de lotissements devint très connue sous le nom d e  dans la région et furent typiquement habitées par des communautés formées de personnes avec un faible niveau socio-économique.
Un grand nombre de ces maisons ont été depuis, vendues à des acheteurs privés, individuellement ou en lots, et rénovées .

Éducation
Mahoenui a une petite école primaire avec un effectif de seulement .

Voir aussi

Liste des villes de Nouvelle-Zélande

Notes et références

Liens externes
 Map of Mahoenui area
 Croall and Moss Family memorial site
 Descendants of James Baldwin
 Mahoenui School
 Regional Council: Environment Waikato
 District Council: Waitomo District Council
 Map and demographic data source for New Zealand

Ville en Nouvelle-Zélande
Waikato

Mahoenui (Nouvelle-Zélande)


هنا قائمة بالبطولات الأسترالية لكرة المضرب، المعروفة الآن باسم أستراليا المفتوحة لسنة 1962:

الكبار

فردي رجال

 رود لافر هزم  روي إيمرسون 8-6 0-6 6-4 6-4

فردي سيدات

 مارغريت كورت هزم  جان ليهان 6-0, 6-2

مراجع

أحداث يناير 1962 الرياضية
أحداث يناير 1962 الرياضية في أستراليا
البطولات الأسترالية حسب السنة
بطولة أستراليا لكرة المضرب حسب السنة
كرة مضرب أسترالية في 1962

البطولات الأسترالية 1962 (كرة مضرب)


A dicicloverina, também conhecida como diciclomina, é um medicamento usado para tratar espasmos intestinais, como ocorre na síndrome do cólon irritável. É tomado por via oral ou administrado por injeção intramusucular. Embora tenha sido usado para tratar cólica de lactentes e enterocolite, evidências não apoiam esses usos.

Efeitos colaterais comuns incluem boca seca, visão turva, fraqueza, sonolência e tontura. Efeitos colaterais graves podem incluir psicose e problemas respiratórios em bebês. O uso durante a gravidez parece ser seguro, porém, não é recomendado durante a amamentação. Não está totalmente claro como funciona.

A dicicloverina foi aprovada para uso médico nos Estados Unidos em 1950. Está disponível como medicamento genérico. No Reino Unido, o NHS pagava cerca de £1,84 por dose em 2019. Nos Estados Unidos, o custo de atacado desse valor é de cerca de US$ 0,15. Em 2017, foi o 181º medicamento mais prescrito nos Estados Unidos, com mais de 3 milhões de prescrições.

Dicicloverina


Drunken Master () is a 1978 Hong Kong martial arts comedy film directed by Yuen Woo-ping, and starring Jackie Chan, Yuen Siu-tien, and Hwang Jang-lee. It was a success at the Hong Kong box office, earning two and a half times the amount of Yuen's and Chan's previous film, Snake in the Eagle's Shadow, which was also considered a hit.

It is an early milestone of the kung fu comedy genre, and helped make Jackie Chan famous in Asia. The film popularised the Zui Quan ("drunken fist") infused with unique animal fighting style. In 2017, it was ranked number 3 on GamesRadar's list of 50 greatest kung fu movies of all time. It spawned an official sequel, Drunken Master II (1994), and several spin-offs. It had a significant cultural impact, inspiring numerous later films, music, manga, anime and video games.

Plot
Wong Fei-hung (sometimes dubbed as "Freddie Wong") is a young and mischievous son, who runs into a series of troubles. Firstly, he teaches an overbearing assistant martial arts teacher a lesson, and later makes advances on a woman to impress his friends, and is soundly thrashed by her older female guardian as a result; his shame is compounded when these two are later revealed to be his visiting aunt and cousin, whom he had not met before. Lastly, he beats up a hooligan, who turns out to be the son of an influential man in town. His father decides to punish him for his behavior by making him train harder in martial arts. Wong's father arranges for Beggar So to train his son in martial arts.

Beggar So has a reputation for crippling his students during training so Wong flees from home in an attempt to escape his punishment. Penniless, Wong stops at a restaurant and tries to con a fellow patron into offering him a free meal. As Wong was about to leave after his meal, he discovers that the man is actually the owner of the restaurant. He fights with the owner's lackeys in an attempt to escape. An old drunkard nearby is drawn into the fight and helps him escape. The drunkard turns out to be Beggar So (who is known in some versions of the film as Sam Seed, So-Hi or Su Hua-chi), the Drunken Master. Beggar So forces Wong into his brutal and rigorous training programme, but he flees again to avoid the torturous training and runs into the notorious killer Yim Tit-sam (known in some versions as Thunderfoot or Thunderleg) by accident.

Yim is known for his "Devil's Kick", a swift and deadly kicking style which has never been defeated. Wong provokes and challenges him to a fight and is soundly defeated and humiliated. He makes his way back to Beggar So and decides to commit himself to the Drunken Master's training program. The training resumes and soon Wong learns Beggar So's secret style of martial arts, a form of Drunken Boxing called "The Eight Drunken Immortals", named after the eight xian that the fighting style references. Wong masters seven of the eight styles with the exception of Drunken Miss Ho's as he feels that her style of fighting is too feminine.

Meanwhile, Yim Tit-sam is contracted by a business rival to kill Wong's father. Wong's father fights with Yim and is defeated and injured by him. Wong and Beggar So arrive on time and Wong continues the fight with Yim. Beggar So promises not to interfere in the fight. Wong employs the new skills he has learned and outmatches Yim's kicking style. Yim then resorts to his secret technique, the Devil's Shadowless Hand, which is too fast for Wong to defeat. Wong confesses that he did not master the last style so Beggar So tells him to combine the seven styles and create his own version of the last style. Wong follows the instruction and discovers his own unique style of Drunken Miss Ho, which he uses to overcome the Shadowless Hand and finally defeats Yim.

Background
The film's protagonist Wong Fei-hung was a Chinese martial artist, a traditional Chinese medicine practitioner and a revolutionary who lived towards the end of the Qing dynasty. He became a Chinese folk hero and the subject of several Hong Kong television programmes and films. Beggar So, who plays a supporting role in the film, is also another character from Chinese folklore and one of the Ten Tigers of Canton. The Beggar So character is often cast as an associate of Wong Fei-hung or Wong's uncle.

Cast
Jackie Chan as Wong Fei-hung / Freddy Wong (UK version)
Yuen Siu-Tin (or Simon Yuen) as Beggar So / Sam Seed
Hwang Jang-lee as Thunderleg Yen Tie Hsin / Thunderfoot
Dean Shek as Professor Kai-Hsin
Lam Kau as Wong Kei-Ying / Robert Wong (UK version)
Fung King-man as Mr. Lee Man-ho
Hsu Hsia as King of Bamboo Hsu Ching-tien
Linda Lin as Wong Fei-hung's aunt
Yuen Shun-yi as Chan Kwok-wai / Charlie Wei
Tong Jing as Wong Fei-hung's cousin
Tino Wong as Jerry Lee
Yuen Woo-Ping as Man with bucket of greens

Fight scenes and martial arts
A number of notable fights are featured in the film, almost all of them with strong elements of comedy—from the game of Keep Away with Wong Kei-ying's cocky, but incompetent, assistant kung fu instructor, to the novel "head-fu" fighting style used by one of his opponents. The film features the Hung Ga system of fighting, which was historically practiced by Wong Fei-hung and his father Wong Kei-ying, both of whom are major characters in the film. The animal styles of Snake, Crane, and Tiger performed in the film are derived wholly from the Hung Ga system and bear only a tangential relationship to the Fujian White Crane, Lama Pai (Tibetan White Crane), Black Tiger, and Snake systems of kung fu. Monkey style kung fu, popular in Southern Chinese martial arts performances, is also shown briefly.

Numerous systems of kung fu include "Drunken Boxing" forms (e.g. Choi Lei Fut and Drunken Monkey), and the Taoist Eight Immortals are popular staples of Chinese culture and art. However, the "Eight Drunken Immortals" forms depicted in this film are likely the creation of director and choreographer Yuen Woo-ping and based on routines found in other systems.

The primary villain in Drunken Master is played by Hwang Jang-lee, a Korean martial artist specialising in Taekwondo and known for his high-flying kicks, which are prominently displayed in the film. The systems of "Devil's Kick" and "Devil's Shadowless Hands" employed by Thunderleg are entirely fictitious.

According to his book I Am Jackie Chan: My Life in Action, Chan nearly lost an eye after his brow ridge was injured.

Theme song
The theme song of Drunken Master is based on a Chinese folk song, "Under the General's Orders". Since Drunken Master, the theme song has been popularly associated with the folk hero Wong Fei-hung, who Jackie Chan plays in the film. It was later used in the 1983 film Winners and Sinners, starring Sammo Hung; it was played in a market scene whilst the Five Lucky Stars are watching two men demonstrating the beneficial effects of their medicines and their martial arts stances, in reference to Wong Fei-hung. "Under the General's Orders" later become the main theme song for the Once Upon a Time in China series starring Jet Li, who also plays Wong Fei-hung.

Box office
At the Hong Kong box office, Drunken Master earned an impressive 6,763,793 (). It was the second most popular film in Hong Kong in 1978 behind the Hui brothers' The Contract and third on the all-time list.

In Japan, where it released on 21 July 1979, it became one of the year's top ten highest-grossing films, earning  (). In South Korea, it was the highest-grossing film of 1979, with 898,561 box admissions in Seoul City, equivalent to an estimated  (). The film also broke records in Malaysia and Singapore.

In Germany, where it was released as Sie nannten ihn Knochenbrecher ("They Called Him Bone Breaker") on 25 July 1980, it was the 41st highest-grossing film of the year, selling 584,312 tickets, equivalent to an estimated  (US$2,063,606). In Spain, the film sold 823,203 tickets, equivalent to an estimated  ().

Combined, the film grossed an estimated total of approximately  in East Asia and Europe.

Sequels and spinoffs
Drunken Master II (1994) stars Jackie Chan, and is considered the only official sequel. Chan portrays the same character, Wong Fei-hung. The US release of the film in 2000 was entitled The Legend of Drunken Master.
In 1979, Yuen Siu-Tin reprised the role of Beggar So in the film Dance of the Drunk Mantis, which is entitled Drunken Master Part 2 (not to be confused with Drunken Master II noted above) in some releases. The film, which was again directed by his son, Yuen Woo-Ping, does not feature Jackie Chan, focusing instead on the drunken beggar character rather than on Wong Fei-hung. It is therefore generally considered to be a spinoff rather than a true sequel.
Yuen played this same role again in the films Story of Drunken Master and World of the Drunken Master.

Imitators

As with several successful Hong Kong action films, a number of films were released in the wake of Drunken Master (and its sequel) that could be considered to trade on the fame of the original films. These had less in common with the original films than the spinoffs starring Yuen Siu-tien.
They include:
5 Superfighters (aka The Drunken Fighter) (1978)
Drunken Swordsman (aka Drunken Dragon Strikes Back) (1979)
Drunken Arts and Crippled Fist (Featuring Li Yi Min) (1979)
Drunken Master, Slippery Snake (Starring Cliff Lok) (1979)
Shaolin Drunken Monkey (Starring Elton Chong) (1981)
The Shaolin Drunken Monk (starring Gordon Liu) (1982)
Drunken Tai Chi (directed by Yuen Woo-ping and starring Donnie Yen) (1984)
Revenge of the Drunken Master (1984), starring Johnny Chan, whose name allowed him to trade off his more successful namesake in other low-budget martial arts films including Golden Dragon, Silver Snake (1979) and The Eagles Killer (1978)
Drunken Master III (aka Drunken Master Killer) – starring Andy Lau (1994)
The Little Drunken Masters (1995)

Not all films that feature the Zui Quan "Drunken Fist" style (or variations on it) can be considered as imitators of the Drunken Master films. Films such as Drunken Monkey (2002) may feature a drunken style of kung fu, and in the case of The Forbidden Kingdom (2008), the same principal star, but they have a fundamentally different plot and sufficiently different title to separate them from Drunken Master.

Home media
On 24 April 2000, Hong Kong Legends released a DVD in the United Kingdom. The image is cropped from 2:35:1 to 1:78:1 and has the Mandarin soundtrack with dubtitles. However, it has a number of additional features including a deleted scene and an interview with producer Ng See-yuen.
On 2 April 2002, Columbia Pictures released a DVD in the United States. Despite a 2:35:1 image and the inclusion of the original Cantonese track, the audio is incomplete in some sections (reverting to the English dub) and contains dubtitles. There's an audio commentary by Ric Meyers and Jeff Yang.
On 18 March 2004, HKVideo released a "Wong Fei Hung" DVD boxset in France containing this film (French title: "Le maître chinois") and two others. It contains a full 2:35:1 image and the Cantonese soundtrack. However, it contains slightly poorer image quality and no English subtitles.
On 30 April 2004, Mei Ah Entertainment released a remastered DVD in Hong Kong (pictured right). It contains a 2:35:1 image, Cantonese Dolby Digital 5.1 track, original Cantonese Dolby Digital 2.0 mono track and Mandarin Dolby Digital 2.0 mono track. Subtitles include Traditional Chinese, Simplified Chinese and English. The missing Cantonese for the opening has been re-dubbed in Cantonese and the other missing Cantonese scenes as extended footage in Mandarin due to trouble of re-dubbing with new voice actors. Many short lines missing Cantonese had been removed. Special features include Extended footage, accessed during the film by selecting the wine jug icon when it appears on the right top corner, Mastering the Drunken Master, a 35-second music video with clips of Jackie Chan practicing the 8 Drunken Gods from the film, film synopsis and cast & crew.
PanMedia released a bootleg DVD that contains the complete Cantonese track.

Cultural impact

Fashion
During the late 1970s to early 1980s, Jackie Chan's shoulder-length hairstyle in Drunken Master became popular across Asia, widely adopted by both men and women across the region.

Film
Edgar Wright's The World's End (2013) had drunken pub fight scenes inspired by Drunken Master. The film's fight scenes were choreographed by Brad Allan, who was part of the Jackie Chan Stunt Team during the 1990s to 2000s.

Manga and anime
Manga author Akira Toriyama cited Drunken Master as one of his major inspirations for the Dragon Ball series of shōnen manga and anime, along with Bruce Lee's Enter the Dragon (1973) and the Chinese novel Journey to the West. Toriyama said that he would never have come up with Dragon Ball if he had not watched Drunken Master, and he was drawn to its more light-hearted tone. Drunken Master also served as a reference for the training scenes. The series pays homage to Drunken Master when the first tournament is held, where Kame-Sennin (Master Roshi) is disguised as "Jackie Chun" and he tries to use a Drunken Fist technique on Son Goku (Goku).
 In the Naruto series, one of the characters 'Rock Lee' is seen performing similar fighting styles after consuming alcohol. Known as the 'Drunken Fist' in the series' Japanese version and the 'Loopy Fist' in the English.

Music
Jamaican musicians Sly Dunbar, Robbie Shakespeare, and The Revolutionaries recorded a reggae song titled "Drunken Master" that was released by Island on the album Sly and Robbie Present Taxi in 1981.
UK dubstep artist FuntCase used speech samples taken from the film in his song "Half drunk".

Video games
The PlayStation game Jackie Chan Stuntmaster includes a bonus level in which he wears his traditional Drunken Master dress and drinks wine while fighting. He even gives the Drunken Punch as his charge punch throughout the game.
In popular PC online game Guild Wars, there is a stance-skill called "Drunken Master" which temporarily increases movement and attack speed. This effect is doubled if character is drunk.
In The King of Fighters series, the character Chin Gentsai was modeled after Su Hua Chi.
The Tekken video game series features a character named Lei Wu Long, a Hong Kong detective based on Jackie Chan's Police Story films. While the character was originally nicknamed Supercop after the film Police Story 3: Supercop Lei Wu Long uses 5 to 6+ stances which have all of Jackie Chan's signature film movies. Initially in the series it focused on the Snake style he created for Snake in The Eagles Shadow. In Street Fighter X Tekken released in 2012, Lei Wulong's "Ultimate Stance" is "Drunken Fist" based on his performance in the 1978 original and the 1994 sequel.
The Dead or Alive video game franchise features a playable character named Brad Wong; a drunken wanderer introduced in Dead or Alive 3 who specializes in the zui quan fighting style, and was taught by a non-playable character named Chen.
The Mortal Kombat video game franchise introduced Bo' Rai Cho in Mortal Kombat: Deadly Alliance; his name is a play on the word "borracho" (Spanish for "drunk"), and he is indeed usually depicted as intoxicated, and carrying a canister of alcohol. His fighting moves consist of drunken style fighting mixed with vulgar actions.

See also
 Jackie Chan filmography
 List of Hong Kong films
 List of martial arts films

References

External links

 Drunken Master on HKMDB

 Hong Kong Fanatics: Jackie Chan

1978 films
1978 martial arts films
1970s Cantonese-language films
Films directed by Yuen Woo-ping
Hong Kong action comedy films
Kung fu films
Hong Kong martial arts comedy films
1970s martial arts comedy films
Slapstick films
1970s Hong Kong films

Drunken Master


Akbucak, Samsun ilinin Terme ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin bilinen yakın tarihi hakkında herhangi bir bilgi bulunmamaktadır.

Coğrafya
Samsun il merkezine 60 km, Terme ilçesine 12 km uzaklıktadır.

Nüfus

2010 Yılına Göre

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Terme'nin mahalleleri

Akbucak, Terme


بعد الميلاد ويطلق عليها باليونانية أنو دوميني  (في بعض الأحيان، تختصر ب AD أو  A.D،  أي قبل المسيح ، وتختصر BC أو B.C، وهي التسميات المستخدمة للسنوات في التقويم الجولياني والميلادي. وسنة البداية وهي سنة حمل أو ولادة المسيح، تشير AD إلى السنوات بعد بداية هذه الحقبة، وتدل  BC على السنوات قبل بداية هذه الفترة. لا يوجد سنة صفر في هذا التقويم، فعام 1 بعد الميلاد يأتي بعد 1 قبل الميلاد.

التقويم الغريغوري، ونظام ترقيم السنين المرتبط به، هو من أكثر أنظمة التقويم انتشارًا في العالم اليوم. كانت عقود التقويم المعيار العالمي غير الرسمي المعترف بها بواسطة المؤسسات الدولية مثل الأمم المتحدة والاتحاد البريدي العالمي. وإنما هو أيضًا أساس يرجع العلماء، وإن كان بعض الناس أكثر عتمادا عليه عام / المسيحي عصر مع اختلاف التسميات، والاحتفاظ بنفس القيم الرقمية ولكن باستخدام تسمية "CE"" (العصر المسيحي) بدلا من "AD"، و"BCE" (قبل العصر المسيحي) بدلا من "BC".

مصطلح أنو دوميني Anno Domini هو باللغة اللاتينية في القرون الوسطى، وترجمته الحرفية في سنة الرب.   وهو أحيانا يحدد أكثر مثل nno Domini Nostri Iesu (Jesu) Christi(«في سنة ربنا يسوع المسيح»).

نسخت الإنجليزية الاستخدام اللاتيني عن طريق وضع اختصار قبل سنة لعدد ميلادي؛ منذ عام قبل الميلاد ليست مشتقة من اللاتينية ويوضع بعد عدد السنة (على سبيل المثال: 64 قبل الميلاد، ولكن ميلادي  ومع ذلك، وضع عدد ميلادي بعد العام (كما في  م") أصبحت شائعة أيضا. الاختصار هو أيضا على نطاق واسع بعد عدد من القرن أو الألف، كما في "م 4th القرن" أو "2nd الألفية الميلادية" (على الرغم من المحافظة استخدام هذه التعابير رفضت سابقا).

لأن  B.C هو اختصار الإنجليزية  Christ,، يستنتج بعض الناس خطئا أن A.D تعني After Death، أي بعد موت المسيح. إذا كان ذلك صحيحا، فان الثلاث وثلاثين سنة أو نحو ذلك من حياته لن تكون في أي عصر. خطأ شائع آخر هو الأشارة إلى A.D ب Après Dieu ؛ الكلمة الفرنسية التي تعني بعد الرب

تاريخ

ابتكر نظام التقويم الميلادي ديونيسيوس إكسيجوس في عام 525، والذي استخدمه لحساب موعد مهرجان الفصح المسيحي، وللتعرف على عدة أعياد فصح في جدوله لعيد الفصح، لكنه لم يستخدمه لتأريخ أي حدث تاريخي. استبدل نظامه نظام عصر دقلديانوس الذي كان يستخدم قديما في جدول عيد الفصح لانه لم يكن يرغب في إستمرار ذكرى الطاغية الذي اضطهد المسيحيين. في السنة الأخيرة من الجدول القديم، 247 في تقويم دقلديانوس، تلاها مباشرة في السنة الأولى في جدوله، 532 بعد الميلاد. عندما وضع جدوله، كانت تحدد سنوات التقويم الجولياني حسب اسم القنصل الذي يشغل المنصب في تلك السنة—وهو نفسه ذكر أن العام "الحالي" هو "عام قنصلية بروبس جونيور"، والتي كانت سنة 525 "منذ تجسد الرب يسوع المسيح ". مما يعني ديونيسيوس وضح تجسد المسيح وقع منذ 525 عام، دون ذكر سنة محددة أثناء ولادته أو الحمل فيه.

«ومع ذلك، لا مكان له في شرح جدول ديونيسيوس لا ينسب إليه أي حقبة أخرى تعود إلى النظام، سواء كانت القنصلية، الأولمبياد، السنة في العالم، أو السنة عهد أوغسطس، ناهيك عن انه لا تفسير أو تبرير للتاريخ الكامن وراءه.»

بلاكبيرن & هولفورد - Strevens لفترة وجيزة أن تقدم حججا ل2 قبل الميلاد، 1 قبل الميلاد، أو ميلادي (1)، وديونيسيوس السنة مخصصة ميلاد المسيح أو التجسد. بين مصادر الارتباك هي:
 حديثا التجسد هو المرادف لمفهوم حمل، ولكن بعض الكتاب القدماء، مثل بي دي، يعتبر التجسد مرادفا للولادة
 السنة المدنية، أو القنصلية بدأت في 1 يناير ولكن هذا سنة دقلديانوس بدأت في 29 أغسطس
 كان هناك عدم دقة في قائمة القناصل
 كانت هناك خلط بين سنوات عهود الأباطرة

تاريخ الميلاد

وفقا لدوجيت، «على الرغم من أن العلماء يعتقدون بصفة عامة أن المسيح ولد قبل بضع سنوات من سنة 1 ميلادية، الأدلة التاريخية واضحة جدا للسماح بتاريخ حاسم». وفقا  و، كان الملك هيرودس الكبير على قيد الحياة عندما ولد المسيح، وأمر بمذبحة الأبرياء ردا على ولادته. حدد كتاب بلاكبيرن وهولفورد - ستريفينس وفاة الملك هيرودس بقبل فترة قصيرة من عيد الفصح اليهودي في 4 قبل الميلاد،  ، وقالوا بأن أولئك الذين يقبلون قصة مذبحة الأبرياء ينسبوا أحيانا النجم الذي قاد المجوس الثلاثة مع الاقتران الكوكبي في 15 سبتمبر 7 قبل الميلاد أو مذنب هالي في 12 قبل الميلاد، وحتى من المؤرخين الذين لا يقبلون على مجزرة تقبل ولادة تحت هيرودس وفقا للتقاليد أقدم من الأناجيل المكتوبة.

ينص إنجيل القديس لوقا ان المسيح ولد خلال عهد أوغسطس الإمبراطور بينما كان كيرينيوس (أو كيرينيوس) حاكم سوريا (2:1-2). تشير بلاكبيرن وهولفورد - ستريفينس   تشير Cyrenius / Quirinius 'الحاكم في سوريا بدأت في 6 ميلادي، وهو ما يتعارض مع المفهوم في 4 قبل الميلاد، ويقول ان«القديس لوقا يثير صعوبة أكبر... وكان أغلب النقاد لذلك تجاهل لوقا». بعض العلماء يعتمدون على ، «أنت لم يتم بعد خمسين سنة»، إلى مكان ولادة المسيح في c. 18 قبل الميلاد.

الشهرة

استخدم المؤرخ الأنجلوسكسوني بي دي، الذي كان معتادا على العمل من ديونيسيوس، التقويم الميلادي في التاريخ الكنسي للشعب الإنجليزي، الذي انتهتي في 731. في هذا التاريخ نفسه أيضا استخدام آخر مصطلح اللاتينية، «ما كان عليه سابقا فيرو incarnationis dominicae تيمبوس» («الوقت قبل الرب للالتجسيد الحقيقي»)، أي ما يعادل الإنكليزية «قبل ميلاد المسيح»، لتحديد سنوات قبل السنة الأولى من هذا العصر،
وهكذا يتم تحديد معيار لا تستخدم السنة الصفر،  على الرغم من انه استخدم الصفر في تقريره حساب عيد الفصح المسيحي. كلا ديونيسيوس واعتبر بيدا بعد الميلاد كما في بداية تجسد يسوع، ولكن «للتمييز بين التجسد والمهد لم تسحب حتى أواخر القرن 9th، وعندما تكون في بعض الأماكن في عهد التجسد تم تحديدها مع المسيح الحمل، أي في يوم عيد البشارة مارس 25 »(على غرار البشارة).

في قارة أوروبا، عرض التقويم الميلادي في عهد اختيار النهضة الكارولنجية من ألكوين. إقراره من قبل الإمبراطور شارلمان وخلفائه تعميم استخدام تلك الحقبة، ونشرها في جميع أنحاء الإمبراطورية الكارولنجية في نهاية المطاف يكمن في جوهر النظام وانتشار. وفقا لموسوعة الكاثوليكية، البابا ليالي واصلت وثائق التاريخ وفقا لسنوات regnal لبعض الوقت، ولكن استخدام ميلادي تدريجيا أصبح أكثر شيوعا في البلدان الكاثوليكية من 11th إلى 14th قرون. الشرقية الأرثوذكسية بلدان فقط بدأت في اعتماد ميلادي بدلا من تقويم بيزنطي في 1700 عندما روسيا فعلت ذلك، مع الآخرين اعتماده في القرون 19th و20th.

حتى ولو التقويم الميلادي استخدم على نطاق واسع في القرن التاسع، لم ينتشر مصطلح قبل المسيح (أو ما يعادله) على نطاق واسع حتى أواخر القرن الخامس عشر.

عصور أخرى

خلال القرون الستة الأولى المعروفة باسم العصر المسيحي، استخدمت البلدان الأوروبية أنظمة مختلفة لعدد سنوات. وشملت هذه النظم تقويم القنصلية التي يرجع تاريخها، الامبراطورية العام regnal يرجع تاريخها، والتي يرجع تاريخها الخلق.

على الرغم من أن الأخير غير القنصل الإمبراطوري، باسيليوس، وعين في سنة 541 قبل الإمبراطور جستنيان الأول، في وقت لاحق من خلال الأباطرة كونستانس الثاني (641-668) تم تعيين قناصل في أول يناير 1 بعد انضمامها. كل هذه الأباطرة، باستثناء جستنيان، وتستخدم ما بعد الامبراطورية سنوات القنصلية بالنسبة لجميع سنوات من حكمهم جنبا إلى جنب مع السنوات الملكي. طويلة غير المستخدمة، وهذه الممارسة لم تلغ رسميا حتى نوفيل الرابع والتسعون من مدونة قانون ليو السادس فعلت ذلك في 888.

حساب آخر تم وضعها من قبل Annianus الإسكندرية راهب ن في حوالي العام 400 ميلادي، ووضع البشارة في 25 آذار ميلادي 9 (جوليان) ثمان إلى عشر سنوات بعد التاريخ الذي كان ديونيسيوس ضمنا. على الرغم من أن هذا التجسد وكانت شعبية خلال القرون الأولى من الإمبراطورية البيزنطية، سنوات معدودة من ذلك، عصر التجسد، وكانت تستخدم فقط، وما زالت تستخدم فقط، في إثيوبيا، والمحاسبة لثمانية أو سبعة التباين بين السنة الميلادية والإثيوبية تقويم s. المؤرخون البيزنطية مثل مكسيموس المعترف، جورج Syncellus وTheophanes مؤرخة في سنوات عمرهم من Annianus 'الإبداع في العالم. هذه الحقبة، ودعا أنو موندي «، السنة في العالم» (اختصار صباحا)، من علماء الحديث، بدأت عامها الأول في 25 آذار 5492 قبل الميلاد. في وقت لاحق المؤرخون البيزنطية المستخدمة أنو موندي سنوات اعتبارا من 1 سبتمبر 5509 قبل الميلاد، في عصر البيزنطي. لا أحد أنو موندي الحقبة كانت مهيمنة في جميع أنحاء العالم المسيحي.

واصلت إسبانيا والبرتغال حتى الآن في عصر القياصرة أو العصر الأسباني، الذي بدأ العد من 38 قبل الميلاد، وكذلك إلى العصور الوسطى. في عام 1422، أصبحت البرتغال آخر بلد كاثوليكي يعتمد النظام الميلادي.

في عصر الشهداء، الذي رقم السنوات من انضمام دقلديانوس عام 284، الذي أطلق الاضطهاد الماضي بعد أقسى من المسيحيين، وكان يستخدم من قبل كنيسة الإسكندرية، وما زال يستخدم رسميا من قبل الكنيسة القبطية. كما أنها تستخدم أيضا من قبل الكنيسة الإثيوبية. نظام آخر كان على موعد من صلب السيد المسيح، والذي في أقرب وقت هيبوليتوس وترتليان كان يعتقد أنها حدثت في القنصلية من برج الجوزاء (29 ميلادي)، الذي يظهر أحيانا في مخطوطة من القرون الوسطى.

المرادفات

Common Era

يشار الي أنو دوميني أحيانا باسم Common Era، العصر المسيحي أو العصر الحالي عصر أو (تختصر C.E. أو CE). م غالبا ما يفضل من قبل أولئك الذين يرغبون في مدة لا تتصل بشكل واضح المفاهيم المسيحية من الزمن. على سبيل المثال، كننغهام وستار (1998) أن يكتب «ق / م... لا تفترض الإيمان بالمسيح، وبالتالي فهي أكثر مناسبة للحوار بين الأديان من قبل الميلاد التقليدية / ميلادي» عند تأسيسه، اعتمد على جمهورية الصين التقويم الغربي في عام 1912 وترجم مصطلح كان西元(lit. عصر غرب). في وقت لاحق، في عام 1949، كررت لجمهورية الصين الشعبية في الصين على استخدام التقويم الغريغوري، وقبلت gōngyuán مصطلح (公元، مضاءة. Common Era

ترقيم السنوات

في التقاويم الجوليانية سنة 1 قبل الميلاد تليها 1 بعد الميلاد. لأسباب حسابية يستخدم الفلكيون مقياس وقت يكون فيه سنة 1 بعد الميلاد = سنة 1، سنة 1 قبل الميلاد = 0، سنة 2 قبل الميلاد = -1. لتحويل من سنة قبل الميلاد إلى ترقيم السنين الفلكي، تخفض القيمة المطلقة من السنة بمقدار 1، مع بدئها بعلامة السالب (ما لم تكن النتيجة صفر). على سبيل المثال سنوات ميلادية، حذفت ميلادي وبادئة الرقم مع علامة زائد (الجمع هو اختياري إذا كان هو واضح من السياق العام هو بعد السنة 0).

انظر أيضاً

 قبل الميلاد

المراجع

وصلات خارجية

 تقويم محول

اختصارات
التسلسل الزمني تاريخيون مسيحيون
المسيحية في القرن 6
تأريخ
جدالات متعلقة بالمسيحية
حقب تقويمية
عبارات مسيحية
كلمات وعبارات لاتينية
يسوع

بعد الميلاد