Richard Laganier, né le 10 août 1967 à Alès est un universitaire et haut fonctionnaire français. Professeur des universités en géographie, spécialiste des risques hydrologiques et de la résilience des territoires, il est recteur de l'académie de Nice entre 2019 et 2022, puis recteur de l'académie Nancy-Metz, membre de l'Association Française pour la Prévention des Catastrophes Naturelles et Technologiques (AFPCNT) et Membre du Comité National Education au Développement Durable pour l'Océan et les Mers (CNEDDOM).

Biographie

Jeunesse et formation
Richard Laganier fait sa scolarité en basse Ardèche à Berrias, Les Vans et Aubenas.

Il obtient en 1989 une maîtrise de géographie à l'Université Paul Valery à Montpellier. En 1990 un DEA de géographie « Analyse géographique du milieu physique, ressources et risques naturels » à l'Université des Sciences et Technologies de Lille. En 1994 un doctorat nouveau régime spécialité géographie « Contribution à l'étude des processus d'érosion et des risques naturels dans les îles du sud-ouest Pacifique : Nouvelle-Calédonie et Iles Salomon qu'il réalise en partenariat avec l'université de Lille 1 à l'Institut de Recherche pour le Développement de Nouméa (IRD) – Lille 1

Il obtient en 2002 son habilitation à diriger des recherches, Recherches sur l'interface Eau-Territoire dans le Nord de la France à l'Université Lille 1.

Carrière universitaire
Richard Laganier est spécialiste de la gestion des risques hydrologiques, en lien avec le développement et la résilience des territoires. Ses recherches portent notamment sur l'évaluation de l'action publique dans les domaines de l'environnement et des risques et l'application de la géomatique à l'étude des relations nature-sociétés.

Professeur des Universités depuis 2003 à l'Université Paris-Diderot (désormais Université de Paris), il a été conseiller de sites et d'établissements – DGESIP- MESRI (de février 2018 à mars 2019) et expert auprès de l'Agence d'Évaluation de la Recherche et de l'Enseignement Supérieur (AERES) et de l'Agence Nationale de la Recherche (ANR).

Entre 2004 et 2006, il est élu directeur du département de géographie de l'Université Paris Diderot puis directeur de l'École Doctorale « Économie, Espaces, Sociétés, Civilisations » de 2006 à 2009.

Il devient le vice-président de l'Université Paris Diderot chargé du Conseil Scientifique entre 2007 et 2014.

En 2014, il quitte l'hexagone, sur nomination de la Ministre de l'Enseignement Supérieur et de la Recherche, Geneviève Fioraso, pour devenir le premier président de l'Université de Guyane, qu'il contribue à créer. Il restera jusqu'en 2017 après signature avec le ministère du premier contrat d'établissement. Pendant son séjour en Guyane, il est nommé membre titulaire de la mission régionale d'autorité environnementale de Guyane, du Conseil général de l'environnement et du développement durable (MRAe) en 2016-2017.

De mars à décembre 2018, il est nommé par la ministre de l'Enseignement Supérieur de la Recherche et de l'Innovation, Frédérique Vidal, administrateur provisoire de l'Université Jean Jaurès qui traverse alors une crise majeure et un mouvement de contestation.

Le 2 avril 2019, il est nommé recteur de l'Académie de Nice et Chancelier des Universités. À compter du 20 juillet 2022, il est nommé recteur de la région académique Grand Est, recteur de l'académie de Nancy-Metz.

Distinctions

  (1er janvier 2015)
  (21 juin 2022)
  promu ex officio, lors de sa nomination en tant que recteur de l'Académie de Nice.

Publications et ouvrages

Valorisations scientifiques
 Membre de l'Association Française pour la Prévention des Catastrophes Naturelles et Technologiques (AFPCNT)
 Membre du Comité National Education au Développement Durable pour l'Océan et les Mers (CNEDDOM)
 Administrateur de Planète Sciences (2019-2022)
 Membre du comité opérationnel pour l'évaluation de la politique de l'eau (mars à septembre 2013), évaluation conduite à la demande du Premier Ministre, sous la responsabilité du Ministre de l'écologie et du développement durable, Direction Eau et Biodiversité, dans le cadre des travaux du Comité Interministériel de Modernisation de l'Action Publique (CIMAP). Présidente du Comité opérationnel, Anne-Marie Levraut (CGEDD).
 Membre du Jury national de sélection des projets de l'Atelier National 2013-2014 « Territoires en mutation exposés aux risques », Ministère de l'écologie et du développement durable, Délégation générale de la Prévention des risques et Délégation générale de l'habitat, de l'urbanisme et des paysages.
Conférencier invité au Maroc, en Italie, en Belgique, au Québec, en Colombie.
 Participation au pilotage du projet du programme d'investissement d'avenir « Médiation scientifique » en Guyane
 Membre du Conseil d'administration national de l'association Planète-Sciences (depuis 2019)

Sociétés savantes et activités éditoriales
 Président du Comité National Français de Géographie 2012-2015 après en avoir été Vice-Président entre 2008-2012
 Président de la Commission " Hydrosystèmes continentaux " du Comité National Français de Géographie (rattaché à l'Union Géographique Internationale) 2005-2009.
 Membre du Conseil Scientifique l'Association Française pour la Prévention des Catastrophes Naturelles (AFPCN)
 Membre du comité de rédaction de la revue numérique " Développement durable et territoires "(www.revue-ddt.org)
 Referee pour les revues et collections suivantes : « L'Espace géographique », « Cybergéo », « Annales de géographie », « Urban Environnement », « Natural Hazards and Earth System Sciences-NHESS », « Géocarrefour », « Photo-interprétation », « Géographies », « Territoires en mouvement », « Développement durable et territoire », « Vertigo », CNRS Éditions et la collection Recherche des éditions La Découverte.

Bibliographie

 Laganier R., Veyret Y. (2022), Territorial crisis management, ISTE, 261 p.
 Veyret Y., Laganier R., Scarwell H.J. (2017), L'environnement, concepts, enjeux et territoires, Armand Colin, 272 p.
 Laganier R. (2017) : Air, Assainissement, Catastrophes, Gestion de crise, Gestion des risques, Inondation, Littoral, Montagne, Pollution des sols et sites pollués, Pollution sonore, Risques naturels et technologiques, in Dictionnaire Collectivités territoriales et développement durable., Sous la direction de Jean-Luc PISSALOUX, Lavoisier Tec&Doc.
 Laganier R., Serre D. (2017) : Les conditions et la mise en œuvre de la résilience urbaine, in La ville résiliente : comment la construire?., Sous la direction d'Isabelle Thomas et Antonio Da Cunha, Presses Universitaires de Montréal pp. 69-86.
 Laganier R. (2017) : L'eau est au cœur des relations de pouvoir, in Atlas de l'eau et des océans, Le Monde-La Vie pp. 58-59.
 Laganier R. (2016) : Du risque à la résilience : l'apport des sciences géographiques pp. 29-44, Résilience, vulnérabilité des territoires et génie urbain., Sous la direction de Bernard Landau et Youssef Diab, Presses des Ponts ,287 p.
 Laganier R. (2015) : Organizational resilience : preparing and over coming crisis, pp. 147-167, Résilience impérative - uncertainty, risks and disasters., Edited by Magali Reghezza-Zitt et Samuel Rufat,, ELSEVIER, 226 p.
 Laganier R. (2015) : La résilience organisationnelle : se préparer et faire face à la crise pp. 141-158, Résiliences : sociétés et territoires face à l'incertitude, aux risques et aux catastrophes, Sous la direction de Magali Reghezza-Zitt et Samuel Rufat, Collection Écologie, ISTE éditions, 226 p.
 Toubin M., Laganier R., Diab Y., Serre D. (2014), Improving the conditions for urban resilience through collaborative learning of Parisian urban services, Journal of Urban Planning and Development, American Society of Civil Engineers (ASCE), 9 p, 10.1061/(ASCE)UP.1943-5444.0000229 , 05014021.
 Veyret Y., Laganier R. (2013) : Atlas des risques en France : Prévenir les catastrophes naturelles et technologiques, éditions Autrement, 80 p.
 Laganier R (2013), Améliorer les conditions de la résilience urbaine dans un monde pluriel : des défis et une stratégie sous contrainte, Responsabilité & Environnement, numéro thématique « La résilience : plus qu'une mode », Volume 72/2013, pp. 65-71.
 Lhomme S., Laganier R., Diab Y., Serre D. (2013), Un prototype SIG pour analyser la résilience urbaine : application à la ville de Dublin, VertigO - la revue électronique en sciences de l'environnement volume 13 Numéro 3
 Lhomme S, Serre D, Diab Y, Laganier R (2013) Analyzing resilience of urban networks: a preliminary step towards more flood resilient cities. Natural Hazards and Earth System Science (NHESS), an Open Access Journal of the European Geosciences Union, 13, pp. 221-230
 Serre D., Barroca B., Laganier R. (sous la direction de) (2012) : Resilience and urban risk management, CRC Press, Taylor & Francis Group, 192 p.
 Toubin M., Serre D., Diab Y., Laganier R. (2012) : An auto-diagnosis tool to highlight interdependencies between urban technical networks, Natural Hazards and Earth System Sciences (NHESS), an Open Access Journal of the European Geosciences Union, 12, pp. 2219-2224.
 Lhomme S., Toubin M., Serre D., Diab Y., Laganier R. (2011) : From technical resilience toward urban services resilience, in Hollnagel E., Rigaud E., Besnard D., Proceedings of the fourth Resilience Engineering Symposium, Sophia Antipolis (F), 8 - 10 June 2011, pp. 172-178.
 Lhomme S., Serre D., Diab Y., Laganier R. (2011) : Etudier la résilience urbaine à l'aide d'un web SIG analysant les réseaux techniques urbains. Un concept et des outils émergents, Networking and Information Systems Journal, (soumis septembre 2011)
 Ouillon S., Douillet P., Lefebvre J.P., Le Gendre R., Jouon A., Bonneton P., Fernandez J.M., Chevillon C., Magand O., Lefèvre J., Le Hir P., Laganier R., Dumas F., Marchesiello P., Bel Madani A., Andréfouët S., Panché J.Y., Fichez R., (2010), Circulation and suspended sediment transport in a coral reef lagoon: the southwest lagoon of New Caledonia, Marine Pollution Bulletin, Elsevier, Vol 61, pp. 269-296.
 Laganier R., Arnaud-Fassetta G. (2009) : Les géographies de l'eau, L'Harmattan, 305 p.
 Mbaye M., Mahé G., Servat E., Laganier R., Bigot S., Diop O., Guegan J.F. (2009) : Ressources en eau et santé publique au Sahel : exemple de la propagation des maladies infectieuses à Saint-Louis (Sénégal), Sécheresse, Volume 20, Numéro 1, pp. 161-70.
 Scarwell H, Kergomard C., Laganier R. (2008) : Environnement et gouvernance des territoires : enjeux, expériences, et perspectives en région Nord-Pas-de Calais, Presses Universitaires du Septentrion, 240 p.
 Laganier R. (2006) : Territoires, inondation et figures du risque. La prévention au prisme de l'évaluation L'Harmattan, collection Itinéraire géographique, 257 p.
 Laganier R., Chow-Toun F., Prats Y, Marsili A. (2006) : Développement urbain durable et risques liés à l'eau : les pratiques du Nord au sein d'un territoire français en Amérique du Sud (Guyane française), Revue Territoires en mouvement, n°4, pp. 73-88.
 Scarwell H.J., Laganier R. (2004) : Risque d'inondation et aménagement durable du territoire, Presses Universitaires du Septentrion, 240 p.
 Laganier R., Villaba B., Zuindeau B. (2002) : Développement durable et territoire : éléments pour une recherche pluridisciplinaire, Revue numérique Développement durable et territoires .

Références

Recteur d'académie

Richard Laganier


في التحليل الرياضي، المجموعة المحاطة هي مجموعة ذات حجم منته. وعكسها يكون مجموعة غير محاطة.

التعريف
تدعى مجموعة S ضمن مجموعة الأعداد الحقيقية باسم مجموعة محاطة إذا وجد عدد حقيقي k بحيث أن k ≥  s من أجل أي عدد s في S . يدعى k الحد العلوي للمجموعة S. وبشكل مشابه يعرف الحد السفلي للمجموعة أيضاً.

مراجع

انظر أيضا
 نظرية الترتيب

تحليل دالي
تحليل رياضي
نظرية الترتيب

مجموعة محاطة


Gisele Salles Fróes (Río de Janeiro, 3 de septiembre de 1964) es una actriz brasileña.
Hija de Rogério Fróes, se formó en el curso para actores de la Casa de las Artes de Laranjeiras (CAL). Trabajó con Moacyr Góes, Aderbal Freire Filho, Moacir Chaves, Domingos de Oliveira y Jefferson Miranda, importantes directores de teatro cariocas.

En 2004, recibió el Premio Shell de mejor actriz por Deve haver algum sentido em mim que basta, de la Compañía de Teatro Autónomo de Río de Janeiro.

Filmografía

Televisión

Cine

Teatro

Referencias

Nacidos en Río de Janeiro
Actrices de televisión de Brasil
Actrices de cine de Brasil
Actrices de teatro de Brasil

Gisele Fróes


Dame Margaret Mary Beckett, născută Jackson, () este o politiciană britanică, membră a partidului Laburist.

Începând cu 1983 este membră a Parlamentului (MP) pentru circumscripția Derby South. A fost liderul partidului Laburist timp de câteva luni în anul 1984 după decesul subit lui John Smith, fiind prima femeie care a deținut acest post. După alegerile generale din 1997 a fost membră al guvernului lui Tony Blair. În anul 2006 a devenit prima femeie ministru de externe (Foreign Secretary), fiind cea de-a două femeie care a ocupat una dintre cele mari demnități de stat (Great Offices of State) după Margaret Thatcher.

Note

Legături externe
  Rt Hon Margaret Beckett MP

Nașteri în 1943
Dames Commander of the Order of the British Empire
Membri ai Parlamentului Regatului Unit între 1974-1979
Membri ai Parlamentului Regatului Unit între 1983-1987
Membri ai Parlamentului Regatului Unit între 1987-1992
Membri ai Parlamentului Regatului Unit între 1992-1997
Membri ai Parlamentului Regatului Unit între 1997-2001
Membri ai Parlamentului Regatului Unit între 2001-2005
Membri ai Parlamentului Regatului Unit între 2005-2010
Membri ai Parlamentului Regatului Unit între 2015-2017
Politicieni britanici din secolul al XXI-lea

Margaret Beckett


Ruhwinkel Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Plön iline bağlı belediye. 13,13 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2015 itibarıyla yaklaşık 965 olarak tespit edilmiştir. Kilometrekare başına yaklaşık 73 kişilik bir nüfus yoğunluğuna sahiptir. Belediye Başkanlığı Heidemarie Scheel tarafından yürütülmektedir.

Galeri

Dış bağlantılar
 http://www.amt-bokhorst-wankendorf.de

Kaynakça

Plön iline bağlı yerleşim birimleri

Ruhwinkel


North Tipperary () was a county in Ireland in the province of Munster. It was named after the town of Tipperary (which was in South Tipperary) and consisted of 48% of the land area of the traditional county of Tipperary. North Tipperary County Council was the local authority for the county. In 2011, the population of the county was 70,322.

It was abolished on 1 June 2014, amalgamated with South Tipperary to form County Tipperary, administered by a new Tipperary County Council.

Geography and subdivisions

The county was part of the central plain of Ireland, but the diversified terrain contained several mountain ranges: the Arra Hills, Silvermine Mountains and the Devil's Bit. The county was landlocked. The southern part of the former county is drained by the River Suir; the northern part is drained by tributaries of the River Shannon which widens into Lough Derg. The centre of the county included much of the Golden Vale, a rich pastoral stretch of land in the Suir basin which extends into counties Limerick and Cork.

Its population centres included Nenagh (the county town), Borrisoleigh, Templemore, Thurles, and Roscrea.

Baronies
There were six historic baronies in North Tipperary: Eliogarty,  Ikerrin,  Ormond Upper, Ormond Lower, Owney and Arra and Kilnamanagh Upper.

Civil parishes and townlands

Civil parishes in Ireland were delineated after the Down Survey as an intermediate subdivision, with multiple townlands per parish and multiple parishes per barony. The civil parishes had some use in local taxation and were included on the nineteenth century maps of the Ordnance Survey of Ireland. For poor law purposes district electoral divisions replaced the civil parishes in the mid-nineteenth century. There were 86 civil parishes in the county.

Local government

The North Riding had existed as a judicial county following the establishment of assize courts in 1838. The administrative county of Tipperary, North Riding was created under the Local Government (Ireland) Act 1898 as the area of the existing judicial county of the North Riding of the county of Tipperary, except for the district electoral divisions of Cappagh, Curraheen and Glengar (which were transferred to the South Riding). It took effect on 1 April 1899.

In 2002, the county's name was changed under the Local Government Act 2001 to North Tipperary, and the council's name to North Tipperary County Council. The council oversaw the county as a local government area. The council comprised 21 representatives, directly elected through the system of proportional representation by means of a single transferable vote (PR-STV).

Under the Regional Authorities established in 1994, North Tipperary was part of the Mid-West Region, a NUTS III region of the European Union, whereas South Tipperary was part of the South-East Region. At a NUTS II level, both counties were in the Southern and Eastern region. A revision to the NUTS regions, after the amalgamation of the counties, brought both under the Mid-West Region.

The council also claimed the title of The Premier County, a title which was usually taken to refer to the undivided territory of both north and south Tipperary. Following the division of the original county, North Tipperary was not granted its own coat of arms.

References

Munster
2014 disestablishments in Ireland
Former counties of Ireland

North Tipperary


Nereis is a genus of polychaete worms in the family Nereididae. It comprises many species, most of which are marine. Nereis possess setae and parapodia for locomotion and gas exchange. They may have two types of setae, which are found on the parapodia. Acicular setae provide support. Locomotor setae are for crawling, and are the bristles that are visible on the exterior of the Polychaeta. They are cylindrical in shape, found not only in sandy areas, and they are adapted to burrow. They often cling to seagrass (posidonia) or other grass on rocks and sometimes gather in large groups.

Nereis worms are commonly known as rag worms or clam worms. The body is long, slender, and dorso-ventrally flattened, reaching a length of 5-30 cm. The head consists of two parts: a roughly triangular anterior lobe—the prostomium—and a posterior ring-like portion—the peristomium. The latter bears four pairs of tentacular cirri, dorsally two pairs of eyes, and ventrally a pair of short two-jointed palps.

Etymology
The scientific Latin genus name Nereis derives from the Ancient Greek Νηρηΐς : Nērēís (stem Νηρηΐδ- : Nērēid), a  sea nymph.

Ecology
Nereis are osmoconformers. They are dioecious (individuals are male or female) and they release their haploid gametes into the water, a process called spawning. Moreover, upon fertilization and mitotic divisions of the zygote, Nereids form a larval stage which is similar to that of molluscs – i.e. a trochophore larva.

Species
The genus Nereis contains the following species:

Nereis abbreviata Holly, 1935
Nereis abyssa Imajima, 2009
Nereis abyssicola (Horst, 1924)
Nereis acustris Linnaeus, 1767
Nereis aegyptia (Savigny in Lamarck, 1818)
Nereis aestuarensis Knox, 1951
Nereis aibuhitensis (Grube, 1878)
Nereis albipes Grube, 1873
Nereis allenae Pettibone, 1956
Nereis amoyensis (Treadwell, 1936)
Nereis angelensis Fauchald, 1972
Nereis angusta (Kinberg, 1866)
Nereis angusticollis Augener, 1913
Nereis angusticollis Kinberg, 1866
Nereis annularis Blainville, 1818
Nereis anoculis Hartman, 1960
Nereis anoculopsis Fauchald, 1972
Nereis anodonta Schmarda, 1861
Nereis antipoda Knox, 1960
Nereis apaliae Wilson, 1985
Nereis arenaceodonta
Nereis arroyensis Treadwell, 1901
Nereis atlantica McIntosh, 1885
Nereis augeneri Gravier & Dantan, 1934
Nereis badiotorquata (Grube, 1878)
Nereis baliensis (Horst, 1924)
Nereis baolingi Leon-Gonzalez & Solis-Weiss, 2000
Nereis batjanensis (Horst, 1924)
Nereis bifida Hutchings & Turvey, 1982
Nereis bipartita (Bobretzky, 1868)
Nereis blainvillei delle Chiaje, 1828
Nereis broa Lana & Sovierzovsky, 1987
Nereis buitendijki (Horst, 1924)
Nereis caecoides Hartman, 1965
Nereis caerulea Linnaeus, 1758
Nereis cagliari Kinberg, 1866
Nereis calamus Renier, 1804
Nereis callaona (Grube, 1857)
Nereis caparti Fauvel, 1953
Nereis casoae Leon-Gonzalez & Solis-Weiss, 2001
Nereis castelnaui Quatrefages, 1866
Nereis caudata
Nereis caudipunctata (Grube, 1857)
Nereis caymanensis Fauchald, 1977
Nereis chlorodes Blanchard in Gay, 1849
Nereis chrysocephala Pallas, 1788
Nereis cirrhigera Viviani, 1805
Nereis cirriseta Hutchings & Turvey, 1982
Nereis cockburnenesis Augener, 1913
Nereis contorta Dalyell, 1853
Nereis corallina Kinberg, 1866
Nereis cornuta Quatrefages, 1866
Nereis costaricaensis Dean, 2001
Nereis coutieri Gravier, 1900
Nereis coutieri Gravier, 1899
Nereis crassa Gmelin in Linnaeus, 1788
Nereis crocea Renier, 1804
Nereis cuprea delle Chiaje, 1822
Nereis cuprea (Schmarda, 1861)
Nereis cylindraria
Nereis dakarensis Fauvel, 1951
Nereis dayana Sun & Shen in Sun, Wu & Shen, 1978
Nereis delagica Gmelin in Linnaeus, 1788
Nereis delicatula Blanchard in Gay, 1849
Nereis delli Knox, 1960
Nereis denhamensis Augener, 1913
Nereis donghaiensis He & Wu, 1988
Nereis dorsolobata Hartmann-Schröder, 1965
Nereis edwardsii delle Chiaje, 1828
Nereis ehlersiana (Grube, 1878)
Nereis ehrenbergi Grube, 1868
Nereis erythraeensis
Nereis falcaria (Willey, 1905)
Nereis falsa Quatrefages, 1866
Nereis fauchaldi Leon-Gonzalez & Diaz-Castaneda, 1998
Nereis fauveli Gravier & Dantan, 1934
Nereis filicaudata Fauvel, 1951
Nereis foliosa Schmarda, 1861
Nereis fossae Fauchald, 1972
Nereis frontalis Bosc, 1802
Nereis funchalensis (Langerhans, 1880)
Nereis fusifera Quatrefages, 1866
Nereis garwoodi Gonzalez-Escalante & Salazar-Vallejo, 2003
Nereis gayi Blanchard in Gay, 1849
Nereis ghardaqae Hartmann-Schröder, 1960
Nereis gigantea Linnaeus, 1767
Nereis gisserana (Horst, 1924)
Nereis goajirana Augener, 1933
Nereis gracilis (Hansen, 1878)
Nereis granulata Day, 1957
Nereis gravieri Fauvel, 1900
Nereis gravieri Fauvel, 1902
Nereis grayi Pettibone, 1956
Nereis grubei (Kinberg, 1866)
Nereis guangdongensis Wu, Sun & Yang, 1981
Nereis heterocirrata Treadwell, 1931
Nereis heteromorpha (Horst, 1924)
Nereis heterophylla Chamisso & Eysenhardt, 1821
Nereis heteropoda Chamisso & Eysenhardt, 1821
Nereis holochaeta Intes & Le Loeuff, 1975
Nereis homogompha Rullier, 1972
Nereis huanghaiensis Wu, Sun & Yang, 1981
Nereis icosiensis Gravier & Dantan, 1928
Nereis ignota Quatrefages, 1866
Nereis imajimai Leon-Gonzalez & Diaz-Castaneda, 1998
Nereis imbecillis Grube, 1840
Nereis imperfecta Gravier & Dantan, 1936
Nereis inflata Leon-Gonzalez & Solis-Weiss, 2001
Nereis iris Stimpson, 1854
Nereis irrorata
Nereis izukai Okuda, 1939
Nereis jacksoni Kinberg, 1866
Nereis krebsii Grube, 1857
Nereis lamellosa Ehlers, 1864
Nereis languida Kinberg, 1866
Nereis latescens Chamberlin, 1919
Nereis leuca Chamberlin, 1919
Nereis ligulata Hilbig, 1992
Nereis lineata delle Chiaje, 1827
Nereis lingulata Hilbig, 1992
Nereis lithothamnica Annenkova, 1938
Nereis litoralis Leach in Johnston, 1865
Nereis longilingulis Monro, 1937
Nereis longior Chlebovitsch & Wu, 1962
Nereis longisetis McIntosh, 1885
Nereis macropis Ehlers, 1920
Nereis maculosa Renier, 1804
Nereis madreporae
Nereis margarita Montagu, 1804
Nereis marginata Grube, 1857
Nereis mariae Holly, 1935
Nereis marioni Audouin & Milne-Edwards, 1833
Nereis maroccensis Amoureux, 1976
Nereis maxillodentata Hutchings & Turvey, 1982
Nereis mediator Chamberlin, 1918
Nereis mendocinana Chamberlin, 1919
Nereis microcera Quatrefages, 1866
Nereis minima Lamarck, 1801
Nereis mirabilis Kinberg, 1866
Nereis mollis Linnaeus, 1761
Nereis monoceros Dalyell, 1853
Nereis monroi Reish, 1953
Nereis moroccensis Amoureux, 1976
Nereis mortenseni Augener, 1923
Nereis multignatha Imajima & Hartman, 1964
Nereis myersi Holly, 1935
Nereis nancaurica Ehlers, 1904
Nereis nanciae Day, 1949
Nereis natans Hartman, 1936
Nereis neoneanthes Hartman, 1948
Nereis neozealanica Knox, 1951
Nereis nichollsi Kott, 1951
Nereis nigripes Ehlers, 1868
Nereis noctiluca Linnaeus, 1761
Nereis nouhuysi Horst, 1918
Nereis obscura Gravier & Dantan, 1934
Nereis ochotica Grube, 1850
Nereis ockenii delle Chiaje, 1828
Nereis octentaculata Montagu, 1804
Nereis oligohalina (Rioja, 1946)
Nereis onychophora Horst, 1918
Nereis otto delle Chiaje, 1828
Nereis ovarius Read, 1980
Nereis pachychaeta Fauvel, 1919
Nereis panamensis Fauchald, 1977
Nereis pannosa (Grube, 1857)
Nereis parabifida Hutchings & Turvey, 1982
Nereis paucignatha Hartman, 1940
Nereis paulina Grube, 1868
Nereis pectinata Dalyell, 1853
Nereis pelagica Linnaeus, 1758
Nereis perivisceralis Claparède, 1868
Nereis peroniensis Kott, 1951
Nereis persica Fauvel, 1911
Nereis peruviana Ehlers, 1868
Nereis phosphorescens Quatrefages, 1866
Nereis phyllophorus Ross, 1819
Nereis pinnata Müller, 1776
Nereis piscesae Blake & Hillbig, 1990
Nereis posidoniae Hutchings & Rainer, 1979
Nereis procera Ehlers, 1868
Nereis profundi Kirkegaard, 1956
Nereis pseudomoniliformis Santos & Lana, 2003
Nereis pulsatoria (Savigny, 1822)
Nereis punctata Dalyell, 1853
Nereis puncturata Grube, 1857
Nereis quadricorna delle Chiaje, 1841
Nereis quoyii Quatrefages, 1866
Nereis radiata Viviani in Grube, 1850
Nereis ranzani delle Chiaje, 1828
Nereis rava Ehlers, 1864
Nereis regia Quatrefages, 1866
Nereis rigida Grube, 1857
Nereis riisei Grube, 1857
Nereis robusta Quatrefages, 1866
Nereis rufa Pennant, 1812
Nereis rupta Quatrefages, 1866
Nereis sandersi Blake, 1985
Nereis sarsoensis Hartmann-Schröder, 1960
Nereis schmardae Hartmann-Schröder, 1962
Nereis scolopendrina Blainville, 1825
Nereis scolopendroides Hansen, 1882
Nereis segrex Chamberlin, 1919
Nereis semperiana (Grube, 1878)
Nereis serrata Santos & Lana, 2003
Nereis sertularias
Nereis sieboldii Grube, 1873
Nereis sinensis Wu, Sun & Yang, 1981
Nereis singularis Wesenberg-Lund, 1949
Nereis spinigera Hutchings & Turvey, 1982
Nereis splendida Blainville, 1825
Nereis splendida Grube, 1840
Nereis sumbawaensis (Horst, 1924)
Nereis surugaense Imajima, 1972
Nereis talehsapensis Fauvel, 1932
Nereis tenuipalpa Pflugfelder, 1933
Nereis tenuis Webster & Benedict, 1884
Nereis tethycola delle Chiaje, 1831
Nereis thompsoni (Kott, 1951)
Nereis thysanota Ehlers, 1920
Nereis tiedmanni delle Chiaje, 1841
Nereis tigrina Zachs, 1933
Nereis toporoki Khlebovich, 1996
Nereis torta Fauvel, 1934
Nereis translucens Quatrefages, 1866
Nereis triangularis Hutchings & Turvey, 1982
Nereis tydemani (Horst, 1924)
Nereis uncia Holly, 1935
Nereis usticensis Cantone, Catalono & Badalamenti, 2003
Nereis variegata Renier, 1804
Nereis veleronis Hartman, 1940
Nereis ventilabrum Quatrefages, 1866
Nereis vexillosa Grube, 1851
Nereis victoriana Augener, 1918
Nereis villosa Dalyell, 1853
Nereis vitiensis Grube, 1870
Nereis willey Day, 1934
Nereis zhongshaensis Shen & Sun in Sun, Wu & Shen, 1978
Nereis zonata Malmgren, 1867

References

Polychaete genera
Phyllodocida

Nereis


Znanost
Sveučilišta
Interuniverzitetski centar Dubrovnik (IUC) neovisna je međunarodna institucija za napredne studije. Nakon inicijalnog sastanka 1971. godine, osnovan je 1972. godine na inicijativu Ivana Supeka, tadašnjeg rektora Sveučilišta u Zagrebu. IUC je strukturiran kao konzorcij sveučilišta i drugih znanstvenih institucija iz svih dijelova svijeta.

Zadaća
IUC je osnovan s ciljem poticanja i promoviranja međunarodne međusveučilišne suradnje kroz razvijanje visoko-obrazovnih i znanstveno-istraživačkih projekata, prvenstveno organiziranjem poslijediplomskih i diplomskih studijskih programa (diplomskih i doktorskih programa), tečajeva, konferencija te istraživačkih projekata. U tipičnoj godini organizira se i provede oko 70 međunarodnih programa s oko 2000 sudionika.

Programe  generiraju profesori i znanstvenici iz pretežno institucija članica koji zajedno s kolegama iz drugih zemalja/drugih obrazovnih i znanstvenih institucija predlažu akademski program kojega provjerava i prihvaća Izvršni odbor IUC-a. Organizatori IUC programa moraju biti iz najmanje dvije različite zemlje dok su predavači i sudionici iz najmanje tri zemlje. Ako zadovolje kriterije svakoga programa, studenti za sudjelovanje na nekim tečajevima od matičnih sveučilišta dobiju ECTS bodove.

Povijest i osnivanje
Ideju o osnivanju Interuniverzitetskog centra (IUC) pokrenuo je 1970. godine na sastanku Međunarodne asocijacije sveučilišta u Montrealu prof. Ivan Supek, u to vrijeme rektor Sveučilišta u Zagrebu. Predložio je osnivanje  institucije koja će biti neovisna, kojom u potpunosti upravlja akademska zajednica, znanstvenici i profesori, predstavnici svojih sveučilišta. Stoga je IUC strukturiran kao konzorcij sveučilišta i drugih znanstvenih institucija koje doprinose razvoju njegovih akademskih programa. Sveučilište u Zagrebu, tragom Osnivačkog akta iz 1971. godine pruža logističku podršku Interuniverzitetskom centru u vidu osiguranja prostora, operativne podrške, te osoblja u tajništvu.

Dubrovnik je izabran za sjedište IUC-a zbog svoje bogate povijesti kao neovisnog grada-države, koja je napredovala u teškom položaju između Istoka i Zapada, između različitih religija i kultura.

Od samog početka IUC je odgovarao na suvremene potrebe. U razdoblju hladnog rata znanstvenici su uvidjeli važnost stvaranja novih kontakata i razmjenu znanja i ideja među podijeljenim zemljama. Želja je bila ojačati ulogu znanstvenika u izgradnji mostova između nacija i kultura, ideologija i političkih sustava. U bivšoj Jugoslavija, kao nesvrstanoj zemlji, ti su se kontakti mogli ostvariti, a IUC je služio kao most između Istoka i Zapada.

Interuniverzitetski centar ubrzo je postao mjesto živopisne akademske razmjene. Broj članica  je narastao na više od 250 prije izbijanja Domovinskog rata 1991. godine i raspada bivše Jugoslavije.

Ratni događaji nisu zaustavili djelovanje Centra. Brutalni napadi na Dubrovnik kulminirali su 6. prosinca 1991. kada je zgrada u kojoj djeluje IUC pogođena zapaljivim bombama i izgorjela do temelja, sa svim inventarom i knjižnicom od oko 30.000 knjiga. Preživjeli su samo vanjski zidovi i stubište. Srećom, većina arhiva IUC-a je spašena od plamena. Tada su mnogi IUC prijatelji mobilizirali podršku Centru, ali i Dubrovniku, a aktivnost se nastavila. Prvih godina tečajevi su se održavali i na drugim lokacijama u Dubrovniku, a u jesen 1993. završen je prvi dio obnove zgrade, koji su financirali Vlada RH i Sveučilište u Zagrebu te se IUC vratio u svoj dom na adresi don Frana Bulića 4 kako bi nastavio svoju misiju okupljanja članova akademske zajednice, što u kontinuitetu i čini.

Organizacija
Članovi Interuniverzitetskog centra su sveučilišta, znanstvene institucije i  akademije iz svih krajeva svijeta. Svaka članica delegira svoga predstavnika u Vijeće IUC-a.

Vijeće IUC-a je najviše upravljačko tijelo odgovorno za djelovanje Centra, prijem novih članova, uspostavu akademskih područja djelovanja i suradnje, proračunska pitanja, odabir Izvršnog odbora i imenovanje generalnog direktora. Njime predsjeda predsjednik Vijeća.

Izvršni odbor djeluje u ime Vijeća između sjednica Vijeća na stvaranju godišnjeg akademskog programa, prihvaćanju proračunskih i financijskih izvješća te sporazuma i ugovora s drugim institucijama. Njime predsjeda predsjednik Izvršnog odbora.

Generalni direktor odgovoran je za funkcioniranje IUC-a, njegove programe i financije.

Udruga IUC pruža pravnu osnovu za funkcioniranje Centra, za osoblje, prostor, opremu i potrebna sredstva. Osnovana je u studenom 1994. s ciljem provođenja programa Inter-univerzitetskog centra za poslijediplomske studije u Dubrovniku (IUC), određene u IUC-ovom Osnivačkom aktu iz 1971. godine. Udrugom predsjeda predsjednik Udruge.

Svi članovi upravnih tijela IUC-a su volonteri.

Vanjske poveznice
1. Članovi

2. Akademski program

Interuniverzitetski centar Dubrovnik


Nici o întâmplare este un film românesc din 2000 regizat de Cristian Mungiu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Alexandru Repan.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 2000 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 2000
Filme regizate de Cristian Mungiu

Nici o întâmplare


The Scotland Acts are a set of Acts of Parliament in the United Kingdom which relate to the creation and devolution of powers to the Scottish Parliament.

The term Scotland Act may refer to:

 Scotland Act 1978, part of an initial attempt at a devolved Scotland (repealed 1979)
 Scotland Act 1998, which formed the devolved Scottish Parliament
 Scotland Act 2012, which devolved further powers (primarily relating to taxation)
 Scotland Act 2016, which devolved a number of transport- and finance-related powers

See also

Scottish devolution commissions
 Kilbrandon Commission, for the 1978 and 1998 Acts
 Calman Commission, for the 2012 Act
 Smith Commission, for the 2016 Act

Other United Kingdom devolution Acts
 Northern Ireland Act, for Acts devolving powers to the Northern Ireland Assembly
 Government of Wales Act (disambiguation), for Acts devolving powers to the National Assembly for Wales

Scotland Act


FairBnB est une société visant à proposer des lieux d'hébergement pour des vacances de courte durée via une plate-forme en ligne respectueuse des résidents et des communautés locales. La société coopérative vise à apporter une alternative au tourisme de masse et ses conséquences.

Historique
L'idée est née à Amsterdam, une ville à prédominance touristique qui figure parmi les 20 destinations les plus populaires au monde et parmi les 10 premières en Europe, accueillant plus de  par an.

Le développement de l'économie collaborative, où les consommateurs peuvent partager des idées, des biens et des services sans intermédiaires, réduisant ainsi leurs coûts et acquérant de nouvelles expériences a également affecté la location de maisons et de chambres dans la ville d'Amsterdam principalement via la plateforme en ligne d'Airbnb, où plus de  sont actuellement disponibles à la location à court terme.

Les propriétaires de logement préfèrent, principalement pour des raisons financières, louer leur bien via la plateforme en ligne d'Airbnb à court terme, au lieu de le mettre à la disposition des habitants de la ville. Cette situation créée dans la ville, une réduction des logements disponibles à louer aux habitants et aux étudiants, une augmentation spectaculaire des prix des logements locatifs et un changement de son caractère local, car les entreprises du quartier oriente leur activité vers le service aux touristes plutôt qu'aux résidents.

Une situation similaire existe désormais dans de nombreuses villes européennes comme Venise, Athènes, La Canée, Barcelone, Londres, Lisbonne et sur le continent américain dans des villes comme Vancouver, San Francisco, Mexico.

Plus de 30 organisations cinématographiques en Europe ont formé la Coalition européenne d'action pour le droit au logement pour défendre le droit au logement des résidents vivant quotidiennement dans les zones touristiques.

Par conséquent, une plateforme de location de logements alternative a été recherchée qui fonctionnera de manière bénéfique pour la ville, respectera ses résidents, écoutera les besoins des communautés locales et contribuera à l'amélioration de la vie dans ses quartiers en tirant parti des idées et des pratiques des hôtes / propriétaires, des visiteurs et de l'ensemble de la communauté.

Ainsi, des noyaux d'activistes, de programmeurs, de chercheurs et de designers ont été créés dans plusieurs des villes ci-dessus afin de préparer ce projet collaboratif.

Principes et objectifs
Le Manifeste mis en ligne sur le site FairBnB, en cours d'élaboration, décrit les principes et objectifs, bâtis autour des axes suivants : la propriété collective, l'administration démocratique, la durabilité sociale, la transparence et la responsabilité.

Le réseau Fairbnb
FairBnB a développé un réseau de partenaires dans 6 villes à travers le monde dans le but de finaliser le projet, afin qu'il devienne opérationnel et mis en exploitation immédiate.

En Grèce
Un premier noyau de FairBnB est également né en Grèce, composé de trois collectifs basés à Athènes, les clusters Sociality, Place Identity et l'espace commun PLUS.ERG. Sociality est une coopérative qui s'occupe de la communication numérique et d'Internet, Place Identity Clusters est une entreprise à but non lucratif qui s'occupe de la régénération urbaine et de l'innovation politique à travers l'activation des citoyens dans les communs et l'espace commun PLUS.ERG est une coopérative de travailleurs qui s'occupe de recherche sociale, de planification urbaine, environnementale et participative.

Le phénomène Koukaki
Koukaki est un quartier historique d'Athènes.

Densément construit depuis les années 1960, avec un taux élevé d'accession à la propriété.

Il borde les quartiers de Petralona, Kallithea, Neos Kosmos, Makrigianni, Acropolis et est traversé par l'avenue Syggrou.

Elle fait partie des 10 premières régions du monde en termes d'augmentation des réservations via la plateforme électronique Airbnb pour 2016, enregistrant une augmentation de 800 % par rapport à 2015.

Environ  de la région sont louées via Airbnb ou d'autres plateformes de location en ligne.

Peu de maisons d'habitation sont louées et de nombreux commerces de quartier en activité depuis des années ont été contraints de fermer, car les résidents permanents du quartier avec lesquels ils ont développé des liens sociaux sont peu nombreux.

Aucun des résidents ne semble se soucier des trottoirs cassés, des sans-abri, des animaux errants et des autres problèmes du quartier.

D'autre part, de nouveaux commerces ont vu le jour, principalement lié à la restauration, la vente d'articles touristiques et la gestion immobilière afin de servir un flux touristique toujours plus important.

De grandes entreprises se sont également tournées vers Koukaki, comme une zone dont elles estiment pouvoir tirer profit et acheter ou louer des biens immobiliers dans la région dans le but de les exploiter pour le tourisme via des plateformes de location à court terme.

La conséquence directe de toute cette mobilité sur le territoire est que les prix de l'immobilier ont fortement augmenté.

Koukaki est un exemple typique de changement de physionomie d'un quartier affecté (positivement ou négativement) par le flux touristique qui s'est développé à travers les plateformes de location électronique.

L'ambition de Fairbnb, selon le community manager de la plateforme, Alessandro Latella, est de passer d'un modèle passif de croissance des revenus qui peut créer des inégalités et des problèmes dans une partie de la communauté à un modèle d'économie coopérative où la communauté et ses besoins ont le premier et rôle dominant.

Notes et références

Annexes

Articles connexes

 Les oiseaux de passage
 Tourisme durable

Liens externes

Pages avec des traductions non relues
Tourisme durable
Entreprise de prêt entre particuliers
Entreprise du tourisme ayant son siège en Italie
Entreprise ayant son siège en Italie

Fairbnb.coop


Filtriranje uzbuna, u kontekstu upravljanja računalnim mrežama, metoda kojim sustav IT sustav uzbunjivanja izvješćuje o podrijetlu pada sustava, a ne da samo daje popis sustava koji su pali.

Primjer
Ovisno kako je postavljena mreža, pad jednog elementa (bilo programske podrške ili sklopovlja) može prouzročiti da pad drugi element. U ovom slučaju, sustav uzbunjivanja bez filtra prijavit će izvorni pad i drugi element koji je zakazao. S filtriranjem uzbuna, sustav uzbunjivanja u mogućnosti je prijaviti izvorni pad uz veći prioritet nego zakazivanja koja su uslijedila, dopuštajući tako tehničari ili popravljaču usredotočiti se na uzrok problema, a ne da troši vrijeme na popravljanje pogrešnog uređaja.

Izvori

Računalne mreže
Računalna sigurnost

Filtriranje uzbuna


Elflerin Orta Dünya'nın en batısındaki şehirleri. Elfler burayı genellikle Orta Dünya'nın batısındaki Ölümsüz Topraklar'a geçmek için kullanır. Shire'nin batısında Mavi Dağlar'ın arasında bir koyun sonunda kurulmuştur. Cirdan buranın beyidir.

Yüzüklerin Efendisi üçlemesinin son kitabının son bölümünün adıdır.

Gri Limanlar


Sebastian 1. (; 20. januar 1554 – 4. august 1578) var konge af Portugal fra 1557 til 1578. Han var sønnesøn til kong Johan 3. af Portugal og var den næstsidste portugisiske konge af Huset Aviz.

Sebastian 1. var søn af prins Johan Emanuel af Portugal og Johanna af Østrig. Sebastian 1. faldt i kamp mod maurerne i Marokko under Slaget ved Ksar El Kebir, og hans lig blev aldrig fundet.

Han blev efterfulgt som konge af grandonkel Henrik 1.

Se også

Portugals historie
Portugals konger

Konger af Portugal
Huset Aviz
Katolske monarker

Sebastian 1. af Portugal


Gustavo Costa (1959 – Luanda, 19 de Agosto de 2022) foi um jornalista angolano. Foi distinguido pelo seu trabalho com o Prémio Nacional de Jornalismo e com o Prémio Maboque de Jornalismo, sendo considerado "uma lenda" do jornalismo angolano.

Vida
Nasceu em 1959, iniciando-se no jornalismo na década de 1970 no Jornal de Angola. Colaborou com o Jornal Desportivo Militar, o semanário Angolense, Record, Folha 8, e Novo Jornal, periódico do qual foi diretor geral.

Em 1989 iniciou a colaboração com o jornal português Expresso, sendo seu correspondente em Luanda, Angola.

Foi distinguido pelo seu trabalho com o Prémio Nacional de Jornalismo e com o Prémio Maboque de Jornalismo.

Sofria de insuficiência renal, fazendo hemodiálise desde 2019 em Luanda, onde residia.

Em agosto de 2022, foi infetado por Covid-19, sendo internado devido a ser doente de alto risco. Teve alta hospitalar prevista para 17 de agosto, o que não se concretizou por continuar a testar positivo à Covid-19. No mesmo dia, durante uma sessão de hemodiálise, sofreu um grave acidente vascular cerebral, vindo a falecer menos de 24 horas depois, a 19 de agosto de 2022. Contava 63 anos.

Manuel da Conceição Homem, ministro das Telecomunicações, Tecnologias, Tecnologias de Informação e Comunicação Social de Angola, lamentou a sua "morte inesperada e prematura" afirmando que deixa "um enorme vazio na prática jornalística nacional".

Era pai de cinco filhos, entre os quais Sílvio, Tiago e Joacyr, e foi irmão do também jornalista Luís Costa.

Jornalistas de Angola
Mortes por acidente vascular cerebral

Gustavo Costa


Poecilia obscura es un pez de la familia de los pecílidos en el orden de los ciprinodontiformes, compartiendo con otras dos especies el subgénero Acanthophacelus.

Morfología

Los machos pueden alcanzar los 2 cm de longitud total. y las hembras 3 cm.

Distribución geográfica

Se distribuye en la cuenca del Oropuche y anexas al este de Trinidad.

Historia
Considerado como guppy hasta que fue separado como nueva especie tras análisis mitocondrial.

Híbrido
Da híbridos fértiles con guppy del Orinoco Poecilia reticulata, la introducción de esta especie cercana es el mayor peligro para la especie.

Referencias

Bibliografía
http://www.mapress.com/zootaxa/2009/f/zt02266p050.pdf
http://onlinelibrary.wiley.com/doi/10.1111/j.1420-9101.2004.00788.x/full

Peces de Trinidad
obscura

Poecilia obscura


Ailefroide er et 3.954 meter højt bjerg i Massif des Écrins i Dauphiné-Alperne i den franske del af Alperne i den sydøstlige del af landet. Det er det trejehøjeste bjerg i Dauphiné-Alperne efter Barre des Écrins og La Meije. Det ligger i den sydvestlige ende af Mont Pelvoux–Pic Sans Nom–Ailefroide ryggen.

Der er tre hovedtoppe på bjerget:

 L'Ailefroide Occidentale (3.954 m): først besteget af W. A. B. Coolidge med guiderne Christian Almer og Ulrich Almer 7. juli 1870.
 L'Ailefroide Centrale (3.928 m): først besteget af Auguste Reynier, Pierre Gaspard, Christophe Clot og Joseph Turc 8. august 1889.
 L'Ailefroide Orientale (3.848 m): først besteget af J. Nérot, Emile Pic og Giraud-Lézin 25. august 1880.

Kildehenvisninger

 The Ailefroide on SummitPost

Eksterne henvisninger

Alperne
Bjerge i Frankrig
Provence-Alpes-Côte d'Azur
Auvergne-Rhône-Alpes

Ailefroide


Lichtensteinia,  rod trajnica iz porodice štitarki smješten u vlastiti tribus Lichtensteinieae. Postoji sedam priznatih vrsta na jugu Afrike, uglavnom u provinciji Western Cape.

Dvije vrste vode sekao rijetke, a ostale imaju status LC.

Vrste
 Lichtensteinia crassijuga E.Mey. ex Sond., rijetka
 Lichtensteinia globosa B.-E.van Wyk & Tilney, rijetka
 Lichtensteinia interrupta (Thunb.) E.Mey. ex Sond.
 Lichtensteinia lacera Cham. & Schltdl.
 Lichtensteinia latifolia Eckl. & Zeyh.
 Lichtensteinia obscura (Spreng.) Koso-Pol.
 Lichtensteinia trifida Cham. & Schltdl.

Izvori

Apioideae

Lichtensteinia


José Royo Jara (Casas-Ibáñez, Albacete, 1940 - Madrid, 29 de julio de 2014), también conocido como John O'Hara, fue un director, escritor, escultor y guionista de cine español.

Biografía
Estudió con los jesuitas. En la Universidad Complutense de Madrid se licenció en Derecho y se especializó en Derecho Internacional. Al concluir en 1962, hastiado de la situación política, marchó al extranjero donde llevó una vida nómada. Viaja como lector de español a Inglaterra y trabaja en varios institutos ingleses como enseñante de lengua castellana. Realiza diversas estancias por Europa y trabaja en un sinfín de actividades, quehaceres y ocupaciones. A principios de los sesenta consigue una beca de doctorado en el prestigioso Instituto Universitario de Altos Estudios Internacionales (Institut de Hautes Études Internationales, IUHEI) adscrito a la Universidad de Ginebra y es entonces cuando despierta su vocación cinematográfica, que desarrolla de modo intensamente autodidacta. Su gusto cinematográfico se forjó en el momento de consolidación de la Nouvelle Vague (Nueva Ola). Eso lo volvió absolutamente independiente de toda industria, escuela, movimiento o ideología. A finales de los sesenta regresa a España, con la única intención de dirigir cine. Consigue intervenir en diversas películas y trabaja en varias ocasiones para TVE. Entre sus colaboraciones se encuentra como meritorio de dirección en las películas de Antonio Eceiza producidas por Elías Querejeta. Dirige, entre otras obras, la única adaptación cinematográfica de Niebla, la más famosa novela de Miguel de Unamuno, bajo el título Las cuatro novias de Augusto Pérez (1976), así como El transexual (1977), primera película que mezcla el documental y la ficción sobre el tema de la transexualidad en el cine español. Hizo cortometrajes de publicidad industrial para la productora audiovisual Majesa y escribió el texto literario Mater Amantíssima, una novela erótica para presentar al concurso de la editorial La Sonrisa Vertical, organizado y dirigido por Luis García Berlanga, y logra un accésit. Su último largometraje "El oasis" una coproducción con Francia, lo firmó bajo el seudónimo de John O'Hara, pero por desavenencias con producción abandonó el rodaje antes de terminar. También filmó cortometraje industrial,  Madrid, aguas claras (1983); Madrid, aire sano (1983); Madrid, limpio (1983); Madrid, verde (1983); El agua, potabilización (1983) y El agua, depuración (1983).

José Royo Jara regresa de nuevo a la Universidad Complutense, con su experiencia como director de tres largometrajes, con estudios de postgrado en el extranjero y con los cursos de doctorado realizados en IHUC se presenta y gana una plaza de profesor de Dirección Cinematográfica en la Facultad de Ciencias de la Información. Redacta, bajo la tutela de Manuel Gitrama, su tesis doctoral "El derecho a la propia imagen de los intérpretes cinematográficos con referencia a la Ley Orgánica del 5 de mayo de 1982". Partiendo de dicho trabajo, José Royo Jara publicará en la prestigiosa colección de textos de Derecho Colex, un libro titulado La protección del derecho a la propia imagen. Por último realizó durante los últimos años de su vida una carrera de escultor. Fiel a su espíritu ácrata y libre diseñó y fabricó esculturas en su vivienda. Esta última forma de expresión, como ocurrió, en su carrera audiovisual no se dirigían ni a los mercados ni a las
ferias, ni a los museos, ni a las galerías. Dejó dos novelas inéditas

Filmografía selecta
 1964: Genève (cortometraje).
 1970: Homo hominis (cortometraje).
 1975: Las cuatro novias de Augusto Pérez.
 1977: El transexual.
 1980: El oasis de las chicas perdidas (firmada como John O´Hara).
 1983: Madrid, aguas claras; Madrid, aire sano; Madrid, limpio; Madrid, verde; El agua, potabilización y El agua, depuración, cortometrajes.

Obra escrita
Máter amantísima, novela.
La protección civil del derecho a la propia imagen, 1987, ensayo.

Referencias

Bibliografía
 GREGORI, Antonio: El cine español según sus directores. Col.: Signo e imagen. Ed. Cátedra. 2009. Pp. 877 - 880.
 DELTELL, Luis: José Jara: Un apocalíptico en el cine, un refugiado en la universidad. Col.: Revista Área Abierta. Número 30. 2011.

Enlaces externos

Directores de cine de España
Guionistas
Escultores de España del siglo XX
Escritores de España del siglo XX
Fallecidos en Madrid
Nacidos en Casas-Ibáñez

José Jara


La Coupe des Pays-Bas de football 1994-1995, nommée la KNVB beker, est la  édition de la Coupe des Pays-Bas. La finale se joue le 25 mai 1995 au stade De Kuip à Rotterdam.

Le club vainqueur de la coupe est qualifié pour les seizièmes de finale de la Coupe d'Europe des vainqueurs de coupe de football 1995-1996.

Finale
Le Feyenoord Rotterdam gagne la finale contre le FC Volendam et remporte son dixième titre. La rencontre s'achève sur le score de 2 à 1.

Notes et références

1994-1995
Pays-Bas
Football
Football


El término cociente puede hacer referencia a:

 Cociente como resultado de una división.
Cociente intelectual
Cociente Hare
Cociente de encefalización
Cociente de reacción
Cociente de Espectro Autista
Conjunto cociente o espacio cociente

Cociente (desambiguación)


William Henry Pringle ( - ) est un officier de l'armée britannique qui est député pour deux circonscriptions en Cornouailles .

Biographie
Il est le fils aîné du major-général Henry Pringle, de Dublin et fait ses études en privé et au Trinity College de Dublin.

Il rejoint l'armée britannique en tant que cornet et accède au grade de colonel du  régiment d'infanterie en 1816. Il reçoit une autre promotion au grade de lieutenant-général avant d'être transféré en tant que colonel à vie en 1837 au  régiment d'infanterie. Il est fait KCB en 1815 et GCB en 1834.

Il est député de St Germans de 1812 à 1818, puis de Liskeard de 1818 à 1832.

Il meurt en 1840. Il épouse Harriet Hester Eliot le 20 mai 1806  (la fille et héritière de Hon. Edward James Eliot) avec qui il a un fils et 4 filles.

Références

Liens externes

Député du 10e Parlement du Royaume-Uni
Député du 9e Parlement du Royaume-Uni
Député du 8e Parlement du Royaume-Uni
Député du 7e Parlement du Royaume-Uni
Député du 6e Parlement du Royaume-Uni
Député du 5e Parlement du Royaume-Uni
Chevalier grand-croix de l'ordre du Bain
Général de l'armée de terre britannique
Décès en décembre 1840
Naissance en août 1772
Militaire britannique des guerres napoléoniennes
Décès à 68 ans

William Henry Pringle


Kızılcalı, Sinop ilinin Gerze ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1925 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 65 km, Gerze ilçe merkezine 27 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Gerze belde ve köyleri

Kızılcalı, Gerze


Tetraselmis, rod zelenih algi, dio je porodice Chlorodendraceae. Sastoji se od 33 priznatih vrsta,

Vrste

 Tetraselmis alacris Butcher
 Tetraselmis apiculata (Butcher) Butcher
 Tetraselmis arnoldii (Proshkina-Lavrenko) R.E Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis ascus (Proskauer) R.E.Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis astigmatica R.E.Norris & Hori
 Tetraselmis bilobata (Roukhiyajnen) R.E.Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis bolosiana (Margalef) R.E.Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis chui Butcher
 Tetraselmis contracta (N.Carter) Butcher
 Tetraselmis convolutae (Parke & Manton) R.E.Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis cordiformis (H.J.Carter) F.Stein - tipična
 Tetraselmis desikacharyi Marin, Hoef-Emden & Melkonian
 Tetraselmis elliptica (G.M.Smith) R.E.Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis fontiana (Margalef) R.E.Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis gracilis (Kylin) Butcher
 Tetraselmis hazenii Butcher
 Tetraselmis helgolandica (Kylin) Butcher
 Tetraselmis impellucida (McLachlan & Parke) R.E.Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis inconspicua Butcher
 Tetraselmis indica Arora & Anil
 Tetraselmis levis Butcher
 Tetraselmis limnetis Stokes
 Tetraselmis maculata Butcher
 Tetraselmis marina (Cienkowski) R.E.Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis mediterranea (Lucksch) R.E. Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis micropapillata (Ålvik) Butcher
 Tetraselmis striata Butcher
 Tetraselmis subcordiformis (Wille) Butcher
 Tetraselmis suecica (Kylin) Butcher
 Tetraselmis tetrathele (West) Butcher
 Tetraselmis verrucosa Butcher
 Tetraselmis viridis (Rouchijajnen) R.E.Norris, Hori & Chihara
 Tetraselmis wettsteinii (J.Schiller) Throndsen

Sinonimi
 Tetraselmis bichlora (H.Ettl & O.Ettl) R.E.Norris, Hori & Chihara = Scherffelia bichlora (H.Ettl & O.Ettl) Massjuk & Lilitsk
 Tetraselmis incisa (Nygaard) R.E.Norris, Hori & Chihara = Scherffelia incisa (Nygaard) Massjuk & Lilitsk
 Tetraselmis rubens Butcher =  Tetraselmis verrucosa f. rubens (Butcher) Hori, Norris & Chihara

Izvori

Chlorodendrophyceae

Tetraselmis


Müfettiş Gadget, sakar, dalgın, dikkatsiz, çevresinden bihaber olan bir müfettişin maceralarının anlatıldığı Saban Entertainment yapımı çizgi dizi. Gadget bir insan olmasına karşın vücudunun çeşitli yerlerinden çıkan yararlı cihazlar suçluları yakalamasını kolaylaştırmaktadır. Görevlerde her zaman şef Kuinbi'den aldığı kağıdı okur ve şef Kuinbi'ye atar ve kâğıt kendini imha eder. Suçu hep Dr. Pençe işler ve onun bir kedisi vardır. Dr. Pençe'nin yüzü bir kez olsun görülmemiştir. Pençe'nin Çılgın (Mad) adında ajanları vardır ve ne zaman Müfettiş Gadget'a saldıracak olsalar yeğeni Peny onu kurtarır. Gadget çizgi filmin sonunda ise çocukları bilinçlendirecek örnek kurallarla ilgili konular söyler. Örneğin: soğuk su içmemek gibi çocuklara zararlı olan şeylerden kaçınmamız gerektiği.

Bu çizgi dizi 1989 ve 2003 yıllarında sinemaya aktarılmıştır. Müfettiş sakar ama başarılı bir karakter olarak yapılandırılmıştır. Suçluları köpeği ve yeğeni sayesinde tutuklar.

Kurguda uçan araba

Müfettiş Gadget


José Cevallos y Ruiz de Vargas (1724 - 1776), bibliógrafo y escritor español de la Ilustración.

Biografía
Miembro de la Real Academia de Buenas Letras de Sevilla, colaboró con Pablo de Olavide en el Plan de estudios de la Universidad de Sevilla, satirizado en la clandestina Vida de don Guindo Cerezo escrita por el agustino fray José Gómez de Avellaneda. Picado de erudición, anduvo siempre revolviendo archivos y coleccionando libros para añadir notas bibliográficas a los repertorios bibliográficos de Nicolás Antonio, materiales con los que redactó sus Apuntaciones para la Biblioteca española (1758-1762) que se conservan manuscritas en la Biblioteca Capitular. Sostuvo una activa correspondencia con Gregorio Mayans y Siscar, a quien puso en contacto con los ilustrados sevillanos Miguel Espinosa Maldonado, Conde del Águila, Diego Alejandro de Gálvez, bibliotecario de la Colombina, y Francisco Lasso de la Vega; también se escribió con el latinista Faustino Arévalo (1747-1824) y otros autores.

Escritores de España del siglo XVIII
Bibliógrafos de España del siglo XVIII
Académicos de la Real Academia Sevillana de Buenas Letras
Escritores en español del siglo XVII

José Cevallos y Ruiz de Vargas


Tekija Donja Vraca, derviški hram u naselju Donja Vraca u Zenici. Pripada nakšibendijskom tarikatu.

Povijest

Tijekom rata u Bosni i Hercegovini šejh Halil ef. Brzina je osnovao medžlisi-halku u Zenici. Ova medžlisi-halka egzistirala je u vojarni Sedme muslimanske brigade Armije RBiH. Prvobitno je to bila srednja škola, a danas je vojarna koja se zove po imenu Sedme muslimanske brigade Armije RBiH. Nakon završetka rata, medžlisi-halka je nastavila egzistirati u vojarni do 2003. godine, kada su se društvene prilike za takvu vrstu aktivnosti u vojarni promijenile. Tada derviši ostaju bez prostora, pa zikrove obavljaju po privatnim kućama i stanovima. Sve je to trajalo do 2004. godine, kada je Omer Isaković poklonio svoju privatnu kuću za potrebe derviša i tekije.

U staroj kamenoj kući, izgrađenoj 1937. godine, redovito su se skupljali zenički derviši sve do 2011. godine, kada je ovu zajednicu posjetila turska delegacija, koja je ustanovila da je objekt nestabilan i previše star. Odlučili su ga srušiti i napraviti novi. Kao primjer za izgradnju nove zeničke tekije Donja Vraca, poslužila je sarajevska Hadži Sinanova tekija.

Godine 2012. postavljen je kamen temeljac, a 2014. krenulo se u izgradnju. Nakšibendijska tekija u Zenici završena je 2018. godine, a 30. travnja 2019. godine službeno je i otvorena uz nazočnost šejha Halila ef. Brzine i šejha Sirrije ef. Hadžimejlića, šejh-ul-mešaiha Tarikatskog centra u Bosni i Hercegovini. Tekija u ovoj sadašnjoj izvedbi ima blizu 400 četvortnih metara.

Izvori

Vanjske povezice
 U Zeničkoj tekiji ruže će uvijek biti u cvatu

Islamski vjerski objekti u Zenici
Tekije u Bosni i Hercegovini

Tekija Donja Vraca


نيكولاي ديكا  هو لاعب كرة قدم روماني.

مراجع

وصلات خارجية

 موقع معجبي اللاعب
 معلومات عن اللاعب

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في اليونان
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية رومانيون
لاعبو كرة قدم رجالية رومانيون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في تركيا
لاعبو كرة قدم من بيتيشت
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون رومانيون مغتربون في اليونان
رياضيون رومانيون مغتربون في إيطاليا
رياضيون رومانيون مغتربون في تركيا
رياضيون من بيتيشت
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري التركي الممتاز
لاعبو الدوري اليوناني
لاعبو بطولة أمم أوروبا 2008
لاعبو دوري الدرجة الأولى الروماني
لاعبو دوري الدرجة الثانية الروماني
لاعبو كرة قدم رومانيون
لاعبو كرة قدم رومانيون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في اليونان
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في تركيا
لاعبو مانيسا سبور
لاعبو منتخب رومانيا تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب رومانيا لكرة القدم
لاعبو نادي إيراكليس سالونيك لكرة القدم
لاعبو نادي ستيوا بوخارست
لاعبو نادي فيتورول كونستانتا
لاعبو نادي كاتانيا
لاعبو نادي كلوج
لاعبو نادي ميوفيني
مدربو دوري الدرجة الأولى الروماني
مدربو دوري الدرجة الثانية الروماني
مدربو ستيوا بوخارست
مدربو كرة قدم رومانيون
مواليد 1980
مواليد في بيتيشت

نيكولاي ديكا


Onthophagus vinctoides é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Frey em 1957.

Referências

Ligações externas

vinctoides
Coleópteros descritos em 1957

Onthophagus vinctoides


(7897) Bohuška, denumire internațională (7897) Bohuska, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
7897 Bohuška este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul din Ondřejov de Lenka Šarounová. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,07 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 4,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 7001-8000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

7897 Bohuška


Ilich Ramírez Sánchez (Michelena, Táchira, Venezuela, 12. listopada 1949. ), poznat pod nadimkom Carlos ili Šakal ili Carlos Šakal bivši je terorist, militant, plaćenik, "profesionalni revolucionar" i playboy koji se od 1994. nalazi u Francuskoj na izdržavanju doživotne zatvorske kazne. Tijekom 1970ih i 1980ih bio je najtraženiji međunarodni bjegunac.
Nadimak Šakal nadjenut mu je od britanskoih tabloida kad je policija kod pretrage jednog stanova u kojim je prethodno boravio među njegovim stvarima pronašla i roman Fredericka Forsytha "Operacija šakal".

Svjetska javnost ga poznaje kao plaćenog ubojicu koji je pokušao atentat čak i na tadašnjeg francuskog predsjednika Charlesa de Gaullea i sudjelovanje kod masakra izraelskih sportaša na Olimpijadi u Münchenu 1972. i niza drugih terorističkih akcija.

U svojoj autobiografiji Carlos "Šakal" piše kako mu je jugoslavenska tajna služba SDB omogućila nesmetani boravak u Jugoslaviji.

Jugoslavija je aktivno podržavala, obučavala i davala utočište brojnim teroristima ekstremno ljevičarske orijentacije, istovremeno ih koristeći za svoje političke ciljeve diljem svijeta. To su činile i neke druge komunističke zemlje, pa su teroristi i ubojice mogli slobodno tamo nalaziti utočište do pada komunizma 1989.

Izvori

Životopisi, Venezuela
Atentatori
Kriminalci

Ilich Ramírez Sánchez


Alıplar, Sakarya ilinin Geyve ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
15. asırda Alpağud ismiyle olarak bahsi geçmektedir.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 45 km, Geyve ilçesine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Geyve'nin mahalleleri

Alıplar, Geyve


Nová Bošáca este o comună slovacă, aflată în districtul Nové Mesto nad Váhom din regiunea Trenčín. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 1.070 de locuitori.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Nová Bošáca


Personnalités

 Blanche Friderici (1878-1933), actrice américaine;
 Charles Friderici (1946-), homme politique suisse;
 Daniel Friderici (1584-1638), compositeur allemand.

Friderici


Elamite, also known as Hatamtite and formerly as Susian, is an extinct language that was spoken by the ancient Elamites. It was recorded in what is now southwestern Iran from 2600 BC to 330 BC. Elamite works disappear from the archeological record after Alexander the Great entered Iran, but the spoken language might have survived until the 11th century AD. Elamite is generally thought to have no demonstrable relatives and is usually considered a language isolate. The lack of established relatives makes its interpretation difficult.

A sizeable number of Elamite lexemes are known from the Achaemenid royal inscriptions – bilingual or trilingual inscriptions of the Achaemenid Empire, in which Elamite was written using Elamite cuneiform (circa 400 BC), which is fully deciphered. An important dictionary of the Elamite language, the Elamisches Wörterbuch was published in 1987 by W. Hinz and H. Koch. The Linear Elamite script however, one of the scripts used to write the Elamite language circa 2000 BC, has remained elusive until recently.

Writing system

Two early scripts of the area remain undeciphered but plausibly have encoded Elamite:
Proto-Elamite is the oldest known writing system from Iran. It was used during a brief period of time (c. 3100–2900 BC); clay tablets with Proto-Elamite writing have been found at different sites across Iran. It is thought to have developed from early cuneiform (proto-cuneiform) and consists of more than 1,000 signs. It is thought to be largely logographic.
Linear Elamite is attested in a few monumental inscriptions. It is often claimed that Linear Elamite is a syllabic writing system derived from Proto-Elamite, but it cannot be proven. Linear Elamite was used for a very brief period of time during the last quarter of the third millennium BC.

Later, Elamite cuneiform, adapted from Akkadian cuneiform, was used from c. 2500 to 331 BC. Elamite cuneiform was largely a syllabary of some 130 glyphs at any one time and retained only a few logograms from Akkadian but, over time, the number of logograms increased. The complete corpus of Elamite cuneiform consists of about 20,000 tablets and fragments. The majority belong to the Achaemenid era, and contain primarily economic records.

Linguistic typology
Elamite is an agglutinative language, and its grammar was characterized by an extensive and pervasive nominal class system. Animate nouns have separate markers for first, second
and third person. It can be said to display a kind of Suffixaufnahme in that the nominal class markers of the head are also attached to any modifiers, including adjectives, noun adjuncts, possessor nouns and even entire clauses.

History

The history of Elamite is periodised as follows:

 Old Elamite (c. 2600–1500 BC)
 Middle Elamite (c. 1500–1000 BC)
 Neo-Elamite (1000–550 BC)
 Achaemenid Elamite (550–330 BC)
 Late Elamite?
 Khuzi? (Unknown – 1000 AD)

Middle Elamite is considered the "classical" period of Elamite, but the best attested variety is Achaemenid Elamite, which was widely used by the Achaemenid Persian state for official inscriptions as well as administrative records and displays significant Old Persian influence.

Persepolis Administrative Archives were found at Persepolis in 1930s, and they are mostly in Elamite; the remains of more than 10,000 of these cuneiform documents have been uncovered. In comparison, Aramaic is represented by only 1,000 or so original records. These documents represent administrative activity and flow of data in Persepolis over more than fifty consecutive years (509 to 457 BC).

Documents from the Old Elamite and early Neo-Elamite stages are rather scarce.

Neo-Elamite can be regarded as a transition between Middle and Achaemenid Elamite, with respect to language structure.

The Elamite language may have remained in widespread use after the Achaemenid period. Several rulers of Elymais bore the Elamite name Kamnaskires in the 2nd and 1st centuries BC. The Acts of the Apostles (c. 80–90 AD) mentions the language as if it was still current. There are no later direct references, but Elamite may be the local language in which, according to the Talmud, the Book of Esther was recited annually to the Jews of Susa in the Sasanian period (224–642 AD). Between the 8th and 13th centuries AD, various Arabic authors refer to a language called Khuzi or Xūz spoken in Khuzistan, which was unlike any other Iranian language known to those writers. It is possible that it was "a late variant of Elamite".

The last original report on the Xūz language was written circa 988 AD by Al-Muqaddasi, characterizing the Khuzi as bilingual in Arabic and Persian but also speaking an "incomprehensible" language at the town of Ramhormoz. The town had recently become prosperous again after the foundation of a market, and as it received an influx of foreigners and being a "Khuzi" was stigmatized at the time, the language probably died in the 11th century. Later authors only mention the language when citing previous work.

Phonology
Because of the limitations of the language's scripts, its phonology is not well understood.

Its consonants included at least stops ,  and , sibilants ,  and  (with an uncertain pronunciation), nasals  and , liquids  and  and fricative , which was lost in late Neo-Elamite. Some peculiarities of the spelling have been interpreted as suggesting that there was a contrast between two series of stops (, ,  as opposed to , , ), but in general, such a distinction was not consistently indicated by written Elamite.

Elamite had at least the vowels , , and  and may also have had , which was not generally expressed unambiguously.

Roots were generally CV, (C)VC, (C)VCV or, more rarely, CVCCV (the first C was usually a nasal).

Morphology
Elamite is agglutinative but with fewer morphemes per word than, for example, Sumerian or Hurrian and Urartian. It is mostly suffixing.

Nouns
The Elamite nominal system is thoroughly pervaded by a noun class distinction, which combines a gender distinction between animate and inanimate with a personal class distinction, corresponding to the three persons of verbal inflection (first, second, third, plural).
The suffixes are as follows:
Animate:
1st person singular: -k
2nd person singular: -t
3rd person singular: -r or Ø
3rd person plural: -p

Inanimate:
-∅, -me, -n, -t

The animate third-person suffix -r can serve as a nominalizing suffix and indicate nomen agentis or just members of a class. The inanimate third-person singular suffix -me forms abstracts: sunki-k "a king (first person)" i.e. "I, a king", sunki-r "a king (third person)", nap-Ø or nap-ir "a god (third person)", sunki-p "kings", nap-ip "gods", sunki-me "kingdom, kingship", hal-Ø "town, land", siya-n "temple", hala-t "mud brick".

Modifiers follow their (nominal) heads. In noun phrases and pronoun phrases, the suffixes referring to the head are appended to the modifier, regardless of whether the modifier is another noun (such as a possessor) or an adjective. Sometimes the suffix is preserved on the head as well:

u šak X-k(i) = "I, the son of X"

X šak Y-r(i) = "X, the son of Y"

u sunki-k Hatamti-k = "I, the king of Elam"

sunki Hatamti-p (or, sometimes, sunki-p Hatamti-p) = "the kings of Elam"

temti riša-r = "great lord" (lit. "lord great")

riša-r nap-ip-ir = "greatest of the gods" (lit. "great of the gods")

nap-ir u-ri = "my god" (lit. "god of me")

hiya-n nap-ir u-ri-me = "the throne hall of my god"

takki-me puhu nika-me-me = "the life of our children"

sunki-p uri-p u-p(e) = "kings, my predecessors" (lit. "kings, predecessors of me")

This system, in which the noun class suffixes function as derivational morphemes as well as agreement markers and indirectly as subordinating morphemes, is best seen in Middle Elamite. It was, to a great extent, broken down in Achaemenid Elamite, where possession and, sometimes, attributive relationships are uniformly expressed with the "genitive case" suffix -na appended to the modifier: e.g. šak X-na "son of X". The suffix -na, which probably originated from the inanimate agreement suffix -n followed by the nominalizing particle -a (see below), appeared already in Neo-Elamite.

The personal pronouns distinguish nominative and accusative case forms. They are as follows:

In general, no special possessive pronouns are needed in view of the construction with the noun class suffixes. Nevertheless, a set of separate third-person animate possessives -e (sing.) / appi-e (plur.) is occasionally used already in Middle Elamite: puhu-e "her children", hiš-api-e "their name". The relative pronouns are akka "who" and appa "what, which".

Verbs

The verb base can be simple (ta- "put") or "reduplicated" (beti > bepti "rebel"). The pure verb base can function as a verbal noun, or "infinitive".

The verb distinguishes three forms functioning as finite verbs, known as "conjugations". Conjugation I is the only one with special endings characteristic of finite verbs as such, as shown below. Its use is mostly associated with active voice, transitivity (or verbs of motion), neutral aspect and past tense meaning. Conjugations II and III can be regarded as periphrastic constructions with participles; they are formed by the addition of the nominal personal class suffixes to a passive perfective participle in -k and to an active imperfective participle in -n, respectively. Accordingly, conjugation II expresses a perfective aspect, hence usually past tense, and an intransitive or passive voice, whereas conjugation III expresses an imperfective non-past action.

The Middle Elamite conjugation I is formed with the following suffixes:

 Examples: kulla-h "I prayed", hap-t "you heard", hutta-š "he did", kulla-hu "we prayed", hutta-h-t "you (plur.) did", hutta-h-š "they did".

In Achaemenid Elamite, the loss of the /h/ reduces the transparency of the Conjugation I endings and leads to the merger of the singular and plural except in the first person; in addition, the first-person plural changes from -hu to -ut.

The participles can be exemplified as follows: perfective participle hutta-k "done", kulla-k "something prayed", i.e. "a prayer"; imperfective participle hutta-n "doing" or "who will do", also serving as a non-past infinitive. The corresponding conjugations (conjugation II and III) are:

In Achaemenid Elamite, the Conjugation 2 endings are somewhat changed:

There is also a periphrastic construction with an auxiliary verb ma- following either Conjugation II and III stems (i.e. the perfective and imperfective participles), or nomina agentis in -r, or a verb base directly. In Achaemenid Elamite, only the third option exists. There is no consensus on the exact meaning of the periphrastic forms with ma-, but durative, intensive or volitional interpretations have been suggested.

The optative is expressed by the addition of the suffix -ni to Conjugations I and II.

The imperative is identical to the second person of Conjugation I in Middle Elamite. In Achaemenid Elamite, it is the third person that coincides with the imperative.

The prohibitative is formed by the particle ani/ani preceding Conjugation III.

Verbal forms can be converted into the heads of subordinate clauses through the addition of the nominalising suffix -a, much as in Sumerian: siyan in-me kuši-hš(i)-me-a "the temple which they did not build". -ti/-ta can be suffixed to verbs, chiefly of conjugation I, expressing possibly a meaning of anteriority (perfect and pluperfect tense).

The negative particle is in-; it takes nominal class suffixes that agree with the subject of attention (which may or may not coincide with the grammatical subject): first-person singular in-ki, third-person singular animate in-ri, third-person singular inanimate in-ni/in-me. In Achaemenid Elamite, the inanimate form in-ni has been generalized to all persons, and concord has been lost.

Syntax
Nominal heads are normally followed by their modifiers, but there are occasional inversions. Word order is subject–object–verb (SOV), with indirect objects preceding direct objects, but it becomes more flexible in Achaemenid Elamite. There are often resumptive pronouns before the verb – often long sequences, especially in Middle Elamite (ap u in duni-h "to-them I it gave").

The language uses postpositions such as -ma "in" and -na "of", but spatial and temporal relationships are generally expressed in Middle Elamite by means of "directional words" originating as nouns or verbs. They can precede or follow the governed nouns and tend to exhibit noun class agreement with whatever noun is described by the prepositional phrase: i-r pat-r u-r ta-t-ni "may you place him under me", lit. "him inferior of-me place-you-may". In Achaemenid Elamite, postpositions become more common and partly displace that type of construction.

A common conjunction is ak "and, or". Achaemenid Elamite also uses a number of subordinating conjunctions such as anka "if, when" and sap "as, when". Subordinate clauses usually precede the verb of the main clause. In Middle Elamite, the most common way to construct a relative clause is to attach a nominal class suffix to the clause-final verb, optionally followed by the relativizing suffix -a: thus, lika-me i-r hani-š-r(i) "whose reign he loves", or optionally lika-me i-r hani-š-r-a. The alternative construction by means of the relative pronouns akka "who" and appa "which" is uncommon in Middle Elamite, but gradually becomes dominant at the expense of the nominal class suffix construction in Achaemenid Elamite.

Language samples
Middle Elamite (Šutruk-Nahhunte I, 1200–1160 BC; EKI 18, IRS 33):

Transliteration:

Transcription:

Translation:

Achaemenid Elamite (Xerxes I, 486–465 BC; XPa):

Transliteration:

Transcription:

Translation:

Relations to other language families
Elamite is regarded by the vast majority of linguists as a language isolate, as it has no demonstrable relationship to the neighbouring Semitic languages, Indo-European languages, or to Sumerian, despite having adopted the Sumerian-Akkadian cuneiform script.

An Elamo-Dravidian family connecting Elamite with the Brahui language of Pakistan and Dravidian languages of India was suggested in 1967 by Igor M. Diakonoff and later, in 1974, defended by David McAlpin. In 2012, Southworth proposed that Elamite forms the "Zagrosian family" along with Brahui and, further down the cladogram, the remaining Dravidian languages; this family would have originated in Southwest Asia (southern Iran) and was widely distributed in South Asia and parts of eastern West Asia before the Indo-Aryan migration. Recent discoveries regarding early population migration based on ancient DNA analysis have revived interest in the possible connection between proto-Elamite and proto-Dravidian.

Václav Blažek proposed a relation with the Semitic languages.

In 2002 George Starostin published a lexicostatistic analysis finding Elamite to be approximately equidistant from Nostratic and Semitic.

None of these ideas have been accepted by mainstream historical linguists.

See also
 Gutian language

References

Bibliography

 Khačikjan, Margaret: The Elamite Language, Documenta Asiana IV, Consiglio Nazionale delle Ricerche Istituto per gli Studi Micenei ed Egeo-Anatolici, 1998 .
 Paper H. (1955). The phonology and morphology of Royal Achaemenid Elamite. Ann Arbor: University of Michigan Press.
 Potts, Daniel T.: The archaeology of Elam: formation and transformation of an ancient Iranian state, Cambridge U., 1999  and .
 Starostin, George: On the genetic affiliation of the Elamite language in Mother Tongue (), vol. VII, 2002, pp. 147–17
 Stolper, Matthew W. 2006. Elamite. In: Woodard, Roger D. (ed.). The Cambridge Encyclopedia of the World's Ancient Languages. pp. 60–95.
Republished in Woodard, Roger D. (ed.). 2008. The Ancient Languages of Mesopotamia, Egypt, and Aksum. pp. 60–95.

Further reading
 Basello, Gian Pietro. "Elamite as Administrative Language: From Susa to Persepolis". In: Elam and Persia. Edited by Javier Álvarez-Mon and Mark B. Garrison. University Park, USA: Penn State University Press, 2021 [2011]. pp. 61–88. https://doi.org/10.1515/9781575066127-008

External links

  Part 1: A–H, Part 2: I–Z.
Ancient Scripts: Elamite
Elamisch by Ernst Kausen . An overview of Elamite.
Elamite grammar, glossary, and a very comprehensive text corpus, by Enrique Quintana (in some respects, the author's views deviate from those generally accepted in the field)
Эламский язык, a detailed description by Igor Diakonov
Persepolis Fortification Archive (requires Java)
Achaemenid Royal Inscriptions project (the project is discontinued, but the texts, the translations and the glossaries remain accessible on the Internet Archive through the options "Corpus Catalogue" and "Browse Lexicon")
On the genetic affiliation of the Elamite language by George Starostin (the Nostratic theory; also with glossary)
 Elamite and Dravidian: Further Evidence of Relationship by David McAlpin

Bronze Age writing systems
Subject–object–verb languages
Language isolates of Asia
Pre-Indo-European languages
Languages attested from the 3rd millennium BC
Languages extinct in the 3rd millennium BC

Elamite language


An Paphiopedilum vietnamense in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Olaf Gruss ngan Holger Perner. An Paphiopedilum vietnamense in nahilalakip ha genus nga Paphiopedilum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Vietnam. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Paphiopedilum

Paphiopedilum vietnamense


Controbloc est une gamme d'automates programmables historiquement installés dans certaines centrales électronucléaires en cours d'exploitation en France, en particulier les centrales équipées de réacteurs à eau pressurisée de génération P4 et P'4 (puissance nominale ) mises en services dans les  et 90.

Description technique
Installé à la livraison des installations électronucléaires concernées (exhaustivement les sites de Paluel, Flamanville, Saint-Alban, Cattenom, Belleville, Nogent, Penly et Golfech), le Controbloc assure le traitement logique des données « Tout ou rien (TOR) » de l'ensemble des actionneurs du réacteur, en remplacement d'un relayage électromécanique classique. Il est constitué de plusieurs baies qui assurent le traitement d'informations associées à différentes fonctions : l'indisponibilité d'une baie Controbloc, fortuite ou programmée, rend donc indisponibles les fonctions qui lui sont associées.

Ce système a été conçu par CGEE-Alsthom pour ce besoin spécifique : en effet, dans les années 1980, les systèmes d'automates majoritairement électroniques de ce type ne constituaient encore qu'une technologie émergente, et les dispositifs existants sur le marché ne permettaient pas d'atteindre les objectifs de fiabilité et de disponibilité attendus pour ces systèmes.

Exploitation et évolutions
Le système est destiné à évoluer au fur et à mesure des modifications de l'installation électronucléaire (maintenance, modification, amélioration), et la modification de sa programmation est préalablement testée sur un simulateur par l'entreprise exploitante (Électricité de France), permettant ainsi d'identifier les potentielles difficultés de programmation, de mise en service, ou d'exploitation, avant d'intégrer effectivement ces modifications dans les centrales électronucléaires exploitées.

Notes et références

Automatisme
Centrale nucléaire en France

Controbloc


Maji betyder vand - et vandprojekt i Tanzania er en dokumentarfilm fra 1984 instrueret af Simon Plum.

Handling
I landsbyen Iringa i Tanzania arbejder befolkningen - med hjælp fra DANIDA - på at gennemføre et vandprojekt, som skal skaffe de daglige fornødenheder nærmere til familiernes boliger. Filmen viser, hvor langt kvinderne skal gå for at hente vand, og hvor fysisk hård og tidskrævende denne proces er. Med en landsbykvinde som fortællende ledefigur følger filmen, hvordan landsbyen står sammen om det teknisk enkle projekts organisatoriske og praktiske gennemførelse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Tanzania
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1984


Dana Abed Kader, ortografiat uneori și Dana Abed-Kader (),  o handbalistă din România care joacă pentru clubul CS Măgura Cisnădie pe postul de pivot. Anterior a evoluat pentru HC Zalău. Abed Kader a făcut parte din selecționata de junioare a României care a câștigat medalia de aur la Campionatul Mondial din Macedonia, din 2014. În total, handbalista a jucat pentru reprezentativa de junioare a României în 51 de meciuri, în care a înscris 138 de goluri.

Palmares
Campionatul Mondial pentru Junioare:
 Medalie de aur: 2014

Liga Europeană:
Grupe: 2022
Turul 3: 2023

Cupa EHF:
Sfertfinalistă: 2018
Turul 2: 2019

Cupa României:
 Medalie de bronz: 2019

Viața personală
Dana Abed Kader este de descendență siriană, prin tatăl său. Ea s-a născut în Siria, țară pe care a părăsit-o la vârsta de patru ani. Dana locuiește în București, împreună cu mama, bunica și sora sa. Sora sa, Sara, este și ea handbalistă. Tatăl Danei este încă în Siria, iar handbalista nu l-a mai văzut de 10 ani, însă comunică des cu el.

Referințe

Legături externe
Jurnal Sportiv: Interviu cu Dana Abed Kader
Zero Fotbal: Interviu cu surorile Abed Kader
EHF: Profil Dana Abed Kader pe eurohandball.com

Jucătoare de handbal din România
Nașteri în 1996
Sportivi români în viață
Bucureșteni
Români de origine siriană
Români de origine arabă

Dana Abed Kader


P, çokterimli zamanda (belirlenimli Turing Makinesi ile) çözülebilen karar problemlerini içeren karmaşıklık sınıfıdır. P sınıfı pek çok doğal problemi içerse de bazı önemli problemlerin (bk. NP) P içerisine girip girmediği bilinmemektedir.

P sınıfı örnekleri
 Doğrusal programlama
 Eşleştirme problemleri
 Asallık testi
 İkili arama

İlgili bağlantılar
 P ile NP arasındaki ilişki
 Polinomsal zaman

Karmaşıklık sınıfları

P (karmaşıklık)


لخضر بوخرص ممثل وفكاهي جزائري، من مواليد 1964 متزوج وأب لطفلين، ينحدر من ولاية برج بوعريريج أين نشأ وترعرع هناك. وسبق له وأن شارك في التمثيل إلى جانب ممثلين كبار من أمثال عثمان عريوات ولديه مجموعة كبيرة من الأفلام والمسلسلات. كما سبق له وأن فاز العام الفارط بجائزة قدمها له التلفزيون الجزائري عن أحسن برنامج، في مسلسل عمارة الحاج لخضر بأجزائه الثلاث وفي عام 2016 شارك في السلسلة الفكاهية «الحاج لخضر وميمو» في دور البطولة حيث لعب أب لميمو «محمد خساني» وفي سنة 2017 شارك في السلسلة الفكاهية «قروم وقرومة» الذي تم عرضه على قناة الشروق تي في.

أعماله
 كرنفال في دشرة 1994
 بين البارح و اليوم أكتوبر 2000
 من الدوار إلى الدولار 2004
 قوربي بالاس 2005
 خالي و تيلغراف 2007
 عمارة الحاج لخضر 1 2007
 لخضر والبيروقراطية 2007
 عمارة الحاج لخضر 2 2008
 عمارة الحاج لخضر 3 أفريل 2009
 سوق الحاج لخضر 2009
 عمارة الحاج لخضر 4 2012
 هموم الناس 2012
 عمارة الحاج لخضر 5 2013
 الحاج لخضر وميمو 2016
 قروم و قرومة 2017
 عمارة الحاج لخضر 6 2019
 حاير في دزاير 2020

المراجع

بوخرص لخضر
أشخاص من ولاية برج بوعريريج

لخضر بوخرص


Simion Balya (n. 1863, Vișeul de Sus – d. 1939, Sighetu Marmației) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
A urmat clasele gimnaziale la Liceul Piarist din Sighet, iar mai apoi teologia la Gherla. A fost preot paroh în Săpânța, Maramureș, unde a înființat și școala din sat. A fost delegat al cercului electoral Teceu.

Note

Bibliografie
 Mircea Vaida-Voievod, Gelu Neamțu, 1 decembrie 1018, Mărturii ale participanților, Editura Academiei Române, 2008

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, Editura Academiei Române, 2005 (ISBN 973-27-1258-9)
 Ioan I. Șerban, Nicolae Josan, Dicționarul Personalităților Române. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Alba Iulia, 2003 (ISBN 973-8141-90-7)
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Cluj Napoca, 1998 (ISBN 973-0007-24-1)

Legături externe
 Adunarea de la Alba Iulia, organ reprezentativ și democratic al poporului român din Transilvania
 Centenar 100. Marii oameni politici ai României

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1863
Decese în 1939
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Preoți greco-catolici români
Maramureșeni
Români din Austro-Ungaria
Preoți români

Simion Balya


Lebæk Dysse (tysk: Großsteingrab Lehbek) er en stærkt ødelagt dysse (langdysse) fra yngre stenalder (tragtbægerkultur).

Dyssen er beliggende cirka 700 meter sydvest for Lebæk (Lehbek) ved Gelting i det østlige Angel i Sydslesvig. Det skønnes, at dyssen var oprindelig 125 meter lang og cirka 9,5 meter bred. Syv stene er bevaret in situ ( ≈ på stedet) og er orienteret nordvest-sydøst. Selv om dyssen var kraftigt beskadiget, er to af kammerets bæresten i dyssens nordlige ende bevaret.

Eksterne henvisninger

 Megalithic.co.uk. Lebæk Dysse

Stenalderstensætninger i Sydslesvig
Angel

Lebæk Dysse


Uma corrente de vento ocidental é um fenômeno comumente associado a eventos de El Niño, em que os típicos ventos alísios de leste a oeste ao longo do Pacífico equatorial mudam para oeste a leste. Uma rajada de vento de oeste é definida por Harrison e Vecchi (1997) como ventos sustentados de  durante um período de 5-20 dias. No entanto, nenhuma definição concreta foi determinada, com Tziperman e Yu (2007) definindo-os como tendo ventos de  e durando "pelo menos alguns dias". Em média, três desses eventos ocorrem a cada ano, mas são significativamente mais comuns durante os anos de El Niño. Eles têm sido associados a vários fenômenos de mesoescala, incluindo ciclones tropicais, ondas de frio de latitude média e a oscilação Madden-Julian. Sua conexão com as ondas Kelvin também indica uma conexão com o início dos eventos El Niño, com todas as ocorrências importantes desde a década de 1950 apresentando uma rajada de vento de oeste em seu início.

Estudos recentes, incluindo Yu et al. (2003), indicaram alguma correlação entre rajadas de vento de oeste e El Niño–Oscilação Sul (ENSO). Esses eventos ocorrem com mais frequência quando a piscina quente do Pacífico equatorial é estendida por eventos ENSO. Existe uma relação significativa entre a frequência das rajadas de vento de oeste e as temperaturas da superfície do mar do Pacífico equatorial central, com eventos ocorrendo comumente quando  temperaturas estavam presentes. As rajadas de vento também viajaram junto com a piscina quente, propagando-se de oeste para leste.

Um evento de rajada de vento de oeste pode frequentemente resultar na formação de ciclones tropicais gêmeos no Pacífico, com eventos ocorrendo anualmente em média. Esses eventos estimulam a rotação no sentido anti-horário no Hemisfério Norte e a rotação no sentido horário no Hemisfério Sul – um componente chave dos sistemas de baixa pressão. Por exemplo, em julho O tufão Chan-hom e o ciclone Raquel de 2015 desenvolveram-se simultaneamente sobre o Noroeste e o Sudoeste do Pacífico, respectivamente, em conjunto com uma rajada de vento de oeste. Este também foi o único caso conhecido de ciclones gêmeos durante julho e atribuído à força recorde do evento El Niño de 2014–16. Outra rajada de vento excepcionalmente forte levou às formações atípicas da Depressão tropical Nove-C e do Furacão Pali no final de dezembro de 2015 e início de janeiro de2016, respectivamente, juntamente com a formação do ciclone Ula no Pacífico Central e Sudoeste. Da mesma forma, a formação de ciclones gêmeos ao longo do Pacífico equatorial pode estimular a formação de rajadas de vento de oeste e intensificar os eventos de El Niño. Em maio de 2002, uma forte rajada de vento de oeste moveu-se de oeste para leste através do Oceano Índico, produzindo dois conjuntos separados de ciclones gêmeos. Isso levou primeiro ao desenvolvimento do ciclone Kesiny no sudoeste do Oceano Índico e de uma tempestade que atingiu Omã, e mais tarde gerou uma depressão profunda que atingiu Mianmar e a tempestade tropical Errol no sudoeste da Indonésia.

Ver também

 Ventos alísios
 El Niño

Referências

Meteorologia tropical
Ciclones tropicais

Corrente de vento ocidental


Julius Caspar Ziegler (* 16. Februar 1806 in Schaffhausen; † 6. Januar 1862 ebenda) war ein Schweizer Jurist, Gutsbesitzer und Politiker.

Biografie
Geboren als Sohn des reformierten Pfarrers Johann Franz Ziegler studierte Julius Caspar Ziegler von 1828 bis 1830 in Göttingen und Heidelberg Rechtswissenschaften. In Göttingen wurde er 1828 Mitglied des Corps Helvetia. In Heidelberg schloss er sich 1830 dem Corps Alemannia an. Nach Abschluss des Studiums bewirtschaftete er in Schaffhausen seinen Gutshof. Von 1833 bis 1835 war er Mitglied des Appellationsgerichts. Von 1836 bis 1861 war er Präsident des Bezirksgerichts Schaffhausen und von 1837 bis 1839 Präsident des Kantonsgerichts. In der Zeit von 1840 bis 1846 fungierte er als Verhörrichter. Politisch war Ziegler auf kommunaler, Kantons- und Bundesebene tätig. Von 1836 bis 1843 und von 1848 bis 1862 war er Mitglied des Grossen Stadtrats von Schaffhausen, dessen Präsident er von 1848 bis 1861 war. 1847 gehörte er dem Kleinen Stadtrat an. Von 1838 bis 1839 und von 1843 bis 1861 gehörte er dem Schaffhauser Kantonsrat an. Von 1857 bis 1859 war er Liberales Mitglied des Schweizer Ständerats. Obgleich anfänglich konservativ gesinnt, bejahte er die neue Bundesverfassung von 1848. Sein Engagement galt dem Verkehrswesen. Er förderte die Beteiligung der Stadt Schaffhausen an der Rheinfallbahn.

Weblinks

Einzelnachweise

Kantonsrat (Schaffhausen, Person)
Kommunalpolitiker (Kanton Schaffhausen)
Richter (Schweiz)
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Schweizer
Geboren 1806
Gestorben 1862
Mann

Julius Caspar Ziegler


Cartea țestelor (engleză: The Book of Skulls) este un roman științifico-fantastic de Robert Silverberg prima oară publicat în 1972 de Charles Scribner's Sons.

Prezentare

Patru studenți (homosexualul Ned, talentatul dar ineptul social Eli, atletul Timothy și frumosul Oliver) găsesc un manuscris enigmatic denumit The Book of Skulls (Cartea țestelor), carte care ar conține secretele nemuririi. Aceștia călătoresc într-un Buick în căutarea unei misterioase mănăstiri din Arizona unde, conform manuscrisului, un ordin de călugări poate dărui nemurirea celor care se supun unui ritual.

Cei patru ajung la mănăstire unde sunt de acord să se supună unui ritualul: doi dintre ei trebuie să moară sacrificați pentru ca ceilalți să reușească.

Studenții își pierd calitatea de "personaj" pentru a se preschimba în adevărate arhetipuri ale umanității.

Primire
Romanul a fost nominalizat la Premiul Nebula în 1972 și la Premiul Hugo și Locus în 1973.

Ecranizare
Coperta ediției retipărite în 2006 precizează că romanul va fi în curând ecranizat. În timp ce există diverse speculații în acest sens pe unele web-site-uri specializate în industria cinematografică,  planurile de producție nu au reușit să se materializeze.

Note

Legături externe

 The Book of Skulls la Worlds Without End

Romane științifico-fantastice
Romane de Robert Silverberg
Cărți din 1972
1972 în științifico-fantastic

Cartea țestelor


La Sala Smetana (en checo, Smetanova síň) es una sala de conciertos de Praga. Forma parte del complejo de la Casa Municipal (Obecní dům), un edificio modernista, sede de diferentes instalaciones culturales de la ciudad. Es la sede de la Orquesta Sinfónica de Praga, y de los conciertos más importantes del Festival Primavera de Praga.

El 28 de octubre de 1918, la Sala Smetana fue el escenario de la proclamación del estado independiente de Checoslovaquia.

Actualmente el aforo de la sala es de 1.140 asientos.

Enlaces externos

Web oficial
Imágenes procedentes de tarjetas postales

Auditorios de música clásica
Música clásica de la República Checa
Cultura de Praga
Edificios y estructuras de Praga

Sala Smetana


"USS Callister" este primul episod al celui de-al patrulea sezon al serialului de antologie Oglinda neagră (Black Mirror). Scris de creatorul seriei Charlie Brooker și William Bridges și regizat de Toby Haynes, a fost difuzat pentru prima oară pe Netflix, împreună cu restul sezonului IV, la 29 decembrie 2017. A primit Premiul Primetime Emmy .

Episodul îl prezintă pe Robert Daly (Jesse Plemons), un programator izolat dar talentat și co-fondator al unui joc online de multiplayer masiv numit Infinity. Robert Daly suferă din cauza nerespectării de către colegii săi a poziției sale de director tehnic în cadrul companiei Callister Inc. El își ia frustrările acasă într-o simulare de aventură spațială de tip Star Trek în cadrul jocului Infinity, folosind ADN-ul colegilor săi pentru a crea clone digitale simțitoare. Acționând în calitate de căpitan al navei spațiale USS Callister, Daly este capabil să-și comande colegii de la lucru, să-i încline în fața voinței sale și să-i maltrateze atunci când ei se revoltă. Când Daly o aduce pe proaspăt angajata Nanette Cole (Cristin Milioti) în joc, aceasta le încurajează pe celelalte clone să se răzvrătească împotriva lui Daly.

Spre deosebire de majoritatea episoadelor Oglinda neagră, "USS Callister" conține numeroase elemente de comedie fățișă și are multe efecte speciale. Deoarece este un fan al universului Star Trek, William Bridges a dorit să introducă multe detalii din serialul original în "USS Callister", deși episodul a fost conceput pe baza episodului "" din Zona crepusculară, cu personajul Playtime Fontayne în minte.

Prezentare

Căpitanul Robert Daly (Jesse Plemons) și echipajul său se află la bordul unei nave spatiale, USS Callister, încercând să-l învingă pe principalul lor inamic Valdack (Billy Magnussen). Ei distrug nava lui Valdack, dar acesta este lăsat să scape de Daly într-o capsulă de salvare. Echipajul sărbătorește, iar Daly își sărută ambele colege.

Versiunea reală a lui Daly este directorul tehnic de la Callister Inc. Compania a fost co-fondată de Daly și de James Walton (Jimmi Simpson), directorul executiv al companiei, și produce jocul multiplayer Infinity, în care utilizatorii controlează o navă într-o realitate simulată. Daly este tratat cu dispreț de către colegii săi, care par identici cu echipajul căpitanului Daly de pe USS Callister. Nou angajata, programatorul Nanette Cole (Cristin Milioti), laudă munca lui Daly la jocul Infinity, dar Walton, mai asertiv, o întrerupe și o ia să-i arate compania.  Când Daly se întoarce acasă, pornește un soft modificat de dezvoltare a jocului Infinity. Această versiune seamănă cu serialul său preferat de televiziune Space Fleet (serial fictiv, asemănător cu serialul Star Trek). După ce intră iar în rolul căpitanului Daly, îi salută pe colegii din echipaj, strângându-l de gât pe un Walton subordonat.

După ce angajata Shania Lowry (Michaela Coel) o avertizează pe Nanette Cole să se ferească de Daly, acesta ia acasă o ceașcă de cafea din care a băut Cole și folosește ADN-ul ei pentru a-i replica conștiința în cadrul softului său de dezvoltare. Cole se trezește la bordul USS Callister, confuză și distrasă. Lowry îi explică faptul că sunt clone digitale ale membrilor personalului Callister Inc. Cole încearcă să scape din navă, dar este teleportată înapoi. Ea refuză să coopereze și să execute comenzile lui Daly, așa că acesta îi înlătură  caracteristicile faciale și o sufocă până când ea se rănește.

Echipajul începe o nouă misiune. Ei îl capturează pe Valdack, dar îi cruță viața. După ce Daly iese din joc, clona digitală Cole găsește o modalitate de a-i trimite o invitație în joc cu un mesaj de ajutor pentru Cole din lumea reală. Ea îl întreabă pe Daly dacă el i-a trimis invitația, acesta îi spune că este doar spam și șterge mesajul. Daly intră în joc pentru a-și interoga echipajul cu privire la mesajul trimis și o transformă pe Lowry într-un monstru când aceasta o apără pe Cole.  După ce Daly iese din nou din joc, Cole identifică o gaură neagră îndepărtată ca fiind locul pe unde se va face următoarea actualizare a jocului Infinity. Ea presupune că dacă zboară cu nava în gaura de vierme firewall-ul îi va șterge și vor muri scăpând astfel din acest coșmar fără sfârșit. Walton e foarte ezitant să-i ajute; el le explică că Daly l-a trimis mai demult pe fiul său Tommy în joc, ca să îl pedepsească pe Walton pentru nesupunere, aruncându-l pe Tommy în vid. Cole îi promite că va distruge bomboana din lumea reală cu ADN-ul lui Tommy.

Când Daly intră în joc, Cole îl convinge să se ducă amândoi într-o misiune pe Skillane IV. Ea își dă jos hainele și intră în apa din apropiere; Daly o urmează fără tragere de inimă, lăsând la mal omnicorderul care îi permite să controleze jocul. Echipajul teleportează omnicorderul pe nava lor și îl folosește pentru a accesa imagini sexuale ale lui Cole de pe contul ei de PhotoCloud. Ei folosesc fotografiile pentru a o șantaja pe Cole din viața reală ca să comande o pizza care să fie livrată pe adresa apartamentului lui Daly și să fure probele ADN când acesta răspunde la ușă. Apoi o teleportează pe clona Cole cu ajutorul omnicorderului. După ce Daly reia jocul, el descoperă că echipajul a fugit. El comandă o navetă spațială prăbușită pe Skillane IV pentru a-i urmări printr-o centură de asteroizi. USS Callister se ciocnește cu un asteroid; Walton repară motoarele manual, incinerându-se, iar nava accelerează și intră în gaura de vierme.

Echipajul ajunge în versiunea online a jocului Infinity împreună cu Lowry, Valdack  și alte clone care au fost pedepsite, acum în formă umană. Paravanul de protecție (firewall) a detectat modul construit de Daly și a blocat comenzile sale, făcându-l fizic incapabil să părăsească jocul, deoarece totul a fost distrus în jurul lui. Între timp, echipajul își continuă aventurile spațiale împreună cu Cole, care este noul căpitan al navei, totul după ce interacționează cu un jucător contrariat "Gamer691" (Aaron Paul).

Note

Legături externe

 "USS Callister"  at TV.com

Vezi și
Realitate virtuală

Episoade de televiziune din 2017
Parodii Star Trek
Realitate virtuală în ficțiune

USS Callister