Nebula Science Fiction es la primera revista escocesa de ciencia ficción. Se publicó desde 1952 hasta 1959, y fue editada por Peter Hamilton, un joven escocés que fue capaz de aprovechar la capacidad ociosa en la imprenta de sus padres, Crownpoint, para poner en marcha la revista. Debido a que Hamilton solo pudo imprimir Nebula cuando Crownpoint no tenía otro trabajo, el calendario fue inicialmente muy errático. En 1955 se trasladó la impresión a una empresa con sede en Dublín, y la publicación de la revista se volvió un poco más regular, saliendo mensualmente de manera regular desde 1958 hasta el año siguiente. La circulación de Nebulosa fue internacional, con solo un cuarto de las ventas en el Reino Unido, lo que llevó al desastre, cuando Sudáfrica y Australia impusieron controles a la importación de publicaciones periódicas extranjeras a finales de la década de 1950. Los Impuestos especiales aplicados en el Reino Unido obligaron finamlmente a Hamilton a cerrar rápidamente la revista. La última edición fue de junio de 1959.

La revista fue popular entre los escritores, en parte porque Hamilton se esforzó mucho por alentar a los nuevos escritores, y en parte porque pagaba mejores tasas por palabra que gran parte de la competencia. Al principio no podía competir con el mercado norteamericano, pero ofreció una prima por la historia más popular en la revista, y finalmente fue capaz de igualar a las revistas Americanas. Ha publicado los primeros relatos de varios escritores de renombre, entre ellos Robert Silverberg, Brian Aldiss y Bob Shaw. Nebulosa era también un favorito de los fanes: Ken Bulmer recordó que se convirtió "en lo que muchos fans consideran como la revista británica más querida de Ciencia Ficción".

Historia de la Publicación

En 1952 Peter Hamilton tenía dieciocho años y acababa de salir de la escuela. Estaba buscando un trabajo, pero no estaba lo suficientemente sano como para el trabajo físico duro. Sus padres tenían una imprenta en Glasgow, Publicaciones Crownpoint, y en ocasiones había capacidad ociosa: Ellos estaban interesados en el uso del tiempo de inactividad de su maquinaria para entrar en el negocio editorial, y Peter les convenció de publicar novelas de bolsillo de ciencia ficción. Dos novelas fueron adquiridas, pero cuando se acercó a Crownpoint un mayorista local para manejar la distribución, se les dijo que los libros de bolsillo, serían un error, y que una revista, con un calendario de publicación regular, sería más probable que se venda bien. El resultado fue Nebula Science Fiction. La primera edición fue fechada el otoño de 1952, y vendió 4.000 ejemplares.

Varios fanes británicos de ciencia ficción ayudaron a Hamilton con la producción de la revista, incluyendo Ken Slater, Vin¢ Clarke y John Brunner. William F. Temple participó como consultor editorial y también ayudó con la edición de los manuscritos. Hamilton dio todo el financiamiento, pero tenía que esperar a que el dinero volviera después de la venta de los ejemplares antes de que pudiera darse el lujo de producir el siguiente número. Además, en Crownpoint solo tenían de manera intermitente suficiente capacidad de sobra para imprimir Nebulosa, por lo tanto, los primeros números aparecieron de manera irregular. Después de una docena de problemas, los conflictos llevaron a Hamilton a producir la revista en una imprenta con sede en Dublín, y romper la conexión con Crownpoint.

Entonces fue capaz de publicar la revista de manera un poco más regular, aunque no se podía aún publicar bimensualmente de manera exacta. Hamilton pagó 21 chelines (£ 1,05) por cada mil palabras, el equivalente a tres décimas de ciento por palabra, se trataba de una tasa baja en comparación con el mercado americano, pero fue ligeramente mejor que la revista británica contemporánea Authentic Science Fiction, que pagaba £ 1 por mil palabras. Hamilton ofreció un bono de £ 2 y £ 5 para la historia que resultara ser la favorita de los lectores en cada número, lo que ayudó a atraer a escritores, y más tarde aumentó las tasas, pagando tanto como 2d (0.8p, o 2,3 centavos de dólar) por palabra de autores conocidos. Esta fue superior a los mejores mercados del Reino Unido, como New Worlds, y estaba cerca de las tarifas pagadas por las revistas más importantes de los EE.UU. en ese momento.  Tanto las altas tasas de pago y la voluntad de Hamilton para trabajar con nuevos autores fueron diseñados para alentar a los escritores a presentar sus trabajos a la Nebulosa antes de intentar en las otras revistas.

La editorial de Hamilton en septiembre del 1957 reportó una circulación de 40,000 ejemplares y desde enero de 1958 Nebulosa fue en una programación mensual regular que se mantuvo hasta principios de 1959. A pesar de que la circulación de Nebula era fuerte, solo una cuarta parte de sus ventas estaban en el Reino Unido. Una cuarta parte de las ventas en Australia, otro tercio en los EE.UU., y casi una décima parte en el sur de África. A finales de la década de 1950, primero en África del Sur y luego Australia se comenzó a limitar las importaciones extranjeras de revistas, por razones económicas, y esto fue seguido por el Reino Unido que impuso impuestos sobre el consumo la revista, lo que provocó que Nebula empezara a tener deudas. Hamilton se vio obligado a suspender la publicación con el número 41, en fecha junio de 1959. Hamilton había tenido también problemas de salud que contribuyeron a su decisión de detener la publicación.

Contenidos y recepción

Los dos primeros números de Nebulosa contenían las dos novelas que Hamilton había comprado antes de cambiar sus planes de una serie de bolsillo a una revista: Los Robots No lloran por ER James, y Thou Pasture, por FG Rayer. Esto dejó poco espacio para otros materiales, pero Hamilton fue capaz de volver a imprimir un cuento de A. E. van Vogt, en el primer número, y las historias de John Brunner y Edwin Charles Tubb en la segunda cuestión, junto con el material de escritores menos conocidos. Hubo también una columna de Walt Willis llamado "El ventilador eléctrico", más tarde llamado "Fanorama", que cubría fandom de la ciencia ficción.

Muchos de los escritores británicos más conocidos comenzaron a aparecer en Nebulosa, entre ellos William F. Temple y Eric Frank Russell, nuevos autores también comenzaron a ser publicados. Hamilton estaba contento de trabajar con escritores que comienzan su carrera, y en 1953, varios escritores que más tarde se hicieron muy conocidos, incluso Brian W. Aldiss, Barrington J. Bayley, y Bob Shaw, cada uno vendió su primer relato a Nebulosa. No todos estass historias llegaron a la imprenta de ese año: Aldiss en "T" apareció en el número 11 de 1956, por el cual las historias otro momento de Aldiss se encontraban en la impresión, y la historia por primera vez por Bayley no se identifica sin duda - que podría haber sido "Consolidación", que apareció en noviembre de 1959, pero también es posible que nunca se publicó. Robert Silverberg había comenzado a enviar historias a Hamilton tan pronto como se enteró de la revista nebulosa, dando cuenta de que Hamilton era poco probable que estuviera recibiendo muchas solicitudes de los escritores de Estadounidense, y encontró Hamilton muy dispuesto a recibirlo. El primer relato de Silverberg, "Gorgon Planet", fue aceptado por Hamilton el 11 de enero de 1954. Pronto Brian Aldiss hace eco de la evaluación de Silverberg hecha por Hamilton, al comentar que Hamilton era "un editor bondadoso a un principiante. También fue un editor de los pacientes".

Otros autores que aparecieron en Nebulosa al inicio de sus carreras incluidas Harlan Ellison , John Rackham , y James White . El historiador de Mike Ashley Hamilton se refiere a la historia seleccionada como una demostración de una "amplia gama de materiales por los escritores excelentes" que era "rara vez previsible ", pero añade que las historias se han convertido en anticuado, con el resultado de que pocos son bien conocidos. Entre una lista de excepciones Ashley incluye Brian Aldiss en "Leyendas de Ráfaga de Smith" y "pantomima". Debido a la programación errática, Hamilton solo se serializa una novela: La sabiduría de los dioses, por Ken Bulmer , que apareció en cuatro partes, a partir del tema 07 1958. Hamilton tenía la intención de serializar una novela de Robert Heinlein , cuando la revista dejó de publicarse.

La portada venía de artistas como Gerard Quinn, e incluyó algunos de Eddie Jones, primera obra ". De acuerdo con el historiador de Ciencia Ficción Felipe Harbottle, el mejor de los artistas escoceses que Hamilton fue trabajado con James Stark , que pintó nueve cubiertas para Nebulosa entre 1956 y 1958; sf artista e historiador del arte David Hardy describe el trabajo de Stark como "representaciones graves de la tecnología contra la que los hombres eran hormigas simple". artistas del interior incluyen Harry Turner , cuyo trabajo es descrito por Harbottle como "visualmente impactante" y "semi-impresionista". Desde el 10 1954 cuestión de la cubierta posterior se dedicó a obras de arte en blanco y negro, a menudo atraídos por Arthur Thomson . Autor Ken Bulmer se refiere a ellos de nuevo abarca, como haber dado a la revista "sabor tremendamente individual".

Nebulosa se convirtió en una parte establecida de la escena de ciencia ficción británica en la década de 1950. La revista era muy querida por los escritores, y Bulmer recuerda que, en general, la Nebulosa "creó un tipo especial de carisma que, a juicio de muchos escritores y lectores, ninguna otra revista ha tenido ", y añade que se convirtió en" lo que muchos fanes consideran como la mejor revista británica SF ". Tubb, que vendió muchas historias populares a Hamilton, comenta que "los autores escribió para Nebulosa con la recompensa financiera que tiene lugar secundario; el deseo de presentar una buena historia es de primordial importancia ... los escritores y colaboradores de las sentía como si Nebulosa era" su la revista, y todo lo que se convirtió en un feliz y bien integrado de la familia ".

Detalles Bibliográficos
El editor de Publicaciones Crownpoint fue para los primeros doce números, aunque el nombre fue eliminado de la indicios a partir de la publicación de diciembre de 1953. A partir de septiembre de 1955, el editor fue Peter Hamilton, que fue editor en todas partes. El precio era de 2 / - . (10p) para todos, pero los dos últimos números, que fueron a un precio de 2/6 (12.5p) .

Nebulosa fue impresa en gran formato de resumen, el 8,5 por 5,5 pulgadas (220 × 140 mm). Los tres primeros números fueron de 120 páginas, lo que aumentó a 128 páginas para los próximos tres cuestiones, a 130 páginas para el número 7, y 136 páginas para el número 8. Temas del 9 al 12 fueron 128 páginas, y las publicaciones restantes eran de 112 páginas. Los temas fueron numerados consecutivamente a lo largo, los ocho primeros temas fueron dados numeraciones de volumen, así, con dos volúmenes de cuatro números cada una.

Cuestiones 30 a 39 de la nebulosa se distribuyeron en los EE.UU., que fueron el sello de 35 centavos y de fecha posterior a cuatro meses, por lo que las copias de América se desarrolló entre septiembre 1958 hasta 06 1959.

Referencias

Otros Textos

Notas

Enlaces externos
 Archive of Walt Willis's "Fanorama" columns at eFanzines.com
 Jim Linwood's Nebula site: information on fan contributions, letters, artwork, etc., scans of all the covers, and a complete archive of Ken Slater's book review columns.

Revistas de ciencia ficción del Reino Unido

Nebula Science Fiction


Gaustad Station (Gaustad stasjon) er en metrostation på Holmenkollbanen på T-banen i Oslo. Stationen ligger 101,4 meter over havet og i den skarpeste kurve på Holmenkollbanen. Det er den nærmeste T-banestation i forhold til Gaustad sykehus og Rikshospitalet.

Da Holmenkollbanen blev forlænget til Frognerseteren i 1916, fik stationen et læskur tegnet af arkitekten Erik Glosimodt, der stod for en række af stationsbygningerne på Holmenkollbanen. I 2002 blev stationsbygningen restaureret.

I sommeren 2011 påbegyndte Statens vegvesen etableringen af en gang- og cykelsti under Slemdalsveien og Holmenkollbanen. Den nye underføring erstattede den hidtidige overgang i niveau. Imens arbejdet stod på, var stationen lukket et års tid i retning mod Sentrum. I retning mod Frognerseteren var den lukket frem til 15. februar 2012, og indtil da var der indsat busser Gaustad – Frøen - Majorstuen – Gaustad.

Stationen ligger lige syd for Ring 3 og befinder sig dermed teknisk set ikke i Gaustad men i den nordlige ende af Vinderen.

Eksterne henvisninger

T-banestationer i Oslo
Etableret i 1898
Erik Glosimodt

Gaustad Station


A reduced-gravity aircraft is a type of fixed-wing aircraft that provides brief near-weightless environments for training astronauts, conducting research and making gravity-free movie shots.

Versions of such airplanes were operated by the NASA Reduced Gravity Research Program, and one is currently operated by the Human Spaceflight and Robotic Exploration Programmes of the European Space Agency. The unofficial nickname "vomit comet" became popular among those who experienced their operation.

History

Parabolic flight as a way of simulating weightlessness was first proposed by the German aerospace engineer Fritz Haber and his brother, physicist Heinz Haber in 1950. Both had been brought to the US after World War II as part of Operation Paperclip. As well, Shih-Chun Wang studied nausea in astronauts for NASA, which helped lead to the creation of the vomit comet.

Parabolic flights are sometimes used to examine the effects of weightlessness on a living organism. While humans are by far the most common passengers, non-human animals have occasionally been involved in experiments, including a notable experiment on how weightlessness affected a domestic cat's righting reflex and a pigeon's attempts to navigate in a weightless state.

Operating principles
The aircraft gives its occupants the sensation of weightlessness by following a parabolic flight path relative to the center of the Earth. While following this path, the aircraft and its payload are in free fall at certain points of its flight path.  The aircraft is used in this way to demonstrate to astronauts what it is like to orbit the Earth. During this time the aircraft does not exert any ground reaction force on its contents, causing the sensation of weightlessness.

Initially, the aircraft climbs with a pitch angle of 45 degrees using engine thrust and elevator controls. The sensation of weightlessness is achieved by reducing thrust and lowering the nose to maintain a neutral, or "zero lift", configuration such that the aircraft follows a ballistic trajectory, with engine thrust exactly compensating for drag. Weightlessness begins while ascending and lasts all the way "up-and-over the hump", until the craft reaches a downward pitch angle of around 30 degrees. At this point, the craft is pointing downward at high speed and must begin to pull back into the nose-up attitude to repeat the maneuver. The forces are then roughly twice that of gravity on the way down, at the bottom, and up again. This lasts all the way until the aircraft is again halfway up its upward trajectory, and the pilot again reduces the thrust and lowers the nose.

This aircraft is used to train astronauts in zero-g maneuvers, giving them about 25 seconds of weightlessness out of 65 seconds of flight in each parabola. During such training, the airplane typically flies about 40–60 parabolic maneuvers. In about two thirds of the passengers, these flights produce nausea due to airsickness, giving the plane its nickname "vomit comet".

Operators

Canada
The Canadian Space Agency and the National Research Council have a Falcon 20 used for microgravity research. The small plane is normally not used for people to float freely and experience weightlessness; however, comedian Rick Mercer did so for a segment of his show.

Ecuador

The first zero G plane to enter service in Latin America is a T-39 Sabreliner nicknamed CONDOR, operated for the Ecuadorian Civilian Space Agency and the Ecuadorian Air Force since May 2008. On June 19, 2008, this plane carried a seven-year-old boy, setting the Guinness world record for the youngest person to fly in microgravity.

Europe
Since 1984, ESA and the CNES have flown reduced-gravity missions in a variety of aircraft, including NASA's KC-135, a Caravelle, an Ilyushin IL-76 MDK and an Airbus A300 known as the . In 2014 the A300 was phased out in favor of a more modern Airbus A310, also named Zero-G. It is based at Bordeaux-Mérignac airport in France, operated by Novespace, and has also been flown from Paris Le Bourget airport and Dübendorf Air Base in Switzerland. Since 1997 CNES subsidiary Novespace has handled the management of these flights.

This  aircraft is used also to realize commercial flights for public passengers in partnership between operator Novespace and the Avico company, under Air Zero G brand. The aircraft has also been used for cinema purposes, with Tom Cruise and Annabelle Wallis filming for The Mummy in 2017.

Russia
In Russia, commercial flights are offered on the Ilyushin Il-76 jet; several U.S. companies book flights on these jets.

United States

NASA

NASA flew zero gravity flights on various aircraft for many years. In 1959 Project Mercury astronauts trained in a C-131 Samaritan aircraft dubbed the "vomit comet".

Twin KC-135 Stratotankers were used until December 2004 and later retired. One, a KC-135A registered N930NA (also known as NASA 930, formerly USAF serial no. 59-1481), flew more than 58,000 parabolas after NASA acquired it in 1973, before being retired in 1995. It is now on display at Ellington Field, near the Johnson Space Center. The other (N931NA or NASA 931, formerly AF serial no. 63-7998) was also used by Universal Pictures and Imagine Entertainment for filming scenes involving weightlessness in the movie Apollo 13; it made its final flight on October 29, 2004, and is permanently stored in the Pima Air & Space Museum in Tucson, Arizona.

In 2005 NASA replaced these aircraft with a McDonnell Douglas C-9B Skytrain II (N932NA) formerly owned by KLM Royal Dutch Airlines and the United States Navy.

NASA concluded the Reduced Gravity Research Program and ended operations in July 2014, due to aircraft technical problems. It is replaced with private company contracts.

 NASA had a microgravity services contract with Zero Gravity Corporation (ZERO-G) and used its aircraft, G-FORCE ONE, a modified Boeing 727-200.

Other operators
In late 2004, the Zero Gravity Corporation became the first company in the United States to offer zero-g flights to the general public, using Boeing 727 jets. Each flight consists of around 15 parabolas, including simulations of the gravity levels of the Moon and Mars, as well as complete weightlessness. This profile allows ZERO-G's clients to enjoy weightlessness with minimal motion discomfort.

In 2015, Integrated Spaceflight Services, began serving as the research and education integrator of the National Research Council of Canada for the US market, offering comprehensive reduced-gravity services on a modified Falcon 20 aircraft. ISS has flown annual microgravity research campaigns to evaluate space suits and other technologies with Project PoSSUM.

Aurora Aerospace in Oldsmar, Florida offers zero-g flights using a Fuji/Rockwell Commander 700. It is also used to simulate the gravity of the Moon and Mars.

Airsickness
According to former Reduced Gravity Research Program director John Yaniec, anxiety contributes most to passengers' airsickness. The stress on their bodies creates a sense of panic and therefore causes the passenger to vomit. Yaniec gives a rough estimate of passengers, that "one third [become] violently ill, the next third moderately ill, and the final third not at all." Vomiting is referred to as being "ill".

Scopolamine is often used as an antiemetic during reduced-gravity-aircraft training.

Use in media production
The 1995 film Apollo 13 filmed many scenes aboard NASA's KC-135 parabolic aircraft.

In 2016, rock group OK Go recorded a music video for their single "Upside Down & Inside Out" on a reduced-gravity aircraft, which involved acrobatic choreography created specifically for the zero-gravity environment.

The adult entertainment production company Private Media Group has filmed a pornographic movie called The Uranus Experiment: Part Two where a zero-gravity intercourse scene was filmed aboard a reduced-gravity aircraft. The filming process was particularly difficult from a technical and logistical standpoint. Budget constraints allowed for only one  shot, featuring the actors Sylvia Saint and Nick Lang. Berth Milton, Jr, president and CEO of Private Media Group, said in 2000 "You would not want to be afraid of flying, that's for sure!"

The ZERO-G corporation was featured in the MythBusters NASA Moon Landing Conspiracy episode, in which it flew Adam Savage and Jamie Hyneman on a custom flight path to replicate the moon's gravity. This allowed Savage to replicate the footage of Neil Armstrong walking on the moon, disarming claims that the footage was forged.

See also
 Micro-g environment
 Space tourism
 Astronaut training
 Zero Gravity Research Facility
 Fallturm Bremen

References

Further reading
 Haber, Fritz and Haber, Heinz: "Possible Methods of Producing the Gravity-Free State for Medical Research", Journal of Aviation Medicine XXI (1950).
 Karmali, Faisal and Shelhamer, Mark. "The dynamics of parabolic flight: flight characteristics and passenger percepts". Acta Astronautica (2008).
 Easton, Pam (October 30, 2004). NASA's weightless aircraft is retired. Associated Press.
 Golightly, Glen (May 15, 2000). Vomit Comet finds a home. Space.com Houston Bureau.
 Overbye, Dennis (March 1, 2007), "Stephen Hawking plans prelude to the ride of his life", New York Times.

External links

 Reduced Gravity Research Program
 Flight Opportunities program
 Interview with John Yaniec
 Incredible Adventures is a Florida company established in 1995, offering private zero-gravity flight training in Tampa, Florida
 About the NASA Reduced Gravity Research Program
 Vegitel ltd is a Russian company that offers zero-gravity flights in an IL-76 MDK wide-body aircraft
 Virtual tour of the Airbus A-300 Zero-G.
 C-135 Variants Part 6 – includes scale drawing of NASA 930
 Reduced Gravity Experiment in a Nasa's KC-135A

+
Space science
Weightlessness
Aircraft related to spaceflight

Reduced-gravity aircraft


Leonida Bissolati, (Cremona, 20. veljače 1857. —  Rim, 6. ožujka 1920.), bio je talijanski političar.

Bissolati je po zanimanju bio pravnik, a kasnije postaje urednik socijalističkog časopisa "Avanti" a 1897. postaje zastupnik. Isključen je iz Socijalističke stranke Italije (Partito Socialista Italiano) 1911. jer se zalagao za marksistički revizionizam. Sljedeće godine osnovao je Reformiranu socijalističku stranku.

Tijekom Prvog svjetskog rata, Bissolati je bio za sudjelovanje Italije u ratu na strani Antante. Bio je ministar bez portfelja 1916. – 1917. i ministar socijalne skrbi 1917. – 1918.

Leonida Bissolati, bio je protiv talijanskog prisvajanja Dalmacije i pokušao je održati govor na skupu Lige naroda u Milanu, no bio je ušutkan gomilom usklika "Croati no", što je trebalo značiti da Talijani ne žele nikakvog prijateljstva s Hrvatima.

Izvori

Talijanski političari

Leonida Bissolati


شاز بالمينتري  ممثل أمريكي من مواليد 15 مايو 1952.

مواقع خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من أصول صقلية
أشخاص من البرونكس
أعضاء ستوديو الممثلين
أفلام حائزة على جائزة مهرجان صاندانس السينمائي
أمريكيون صقليون
أمريكيون من أصل إيطالي
بلمونت (برونكس)
رومان كاثوليك أمريكيون
كاثوليك من ولاية نيويورك
مخرجو أفلام أمريكيون من أصل إيطالي
مخرجو أفلام من مدينة نيويورك
ممثلو أداء صوتي رجال أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلو مسرح أمريكيون
ممثلون من أصل إيطالي
ممثلون من مدينة نيويورك
مواليد 1952
مواليد في نيويورك

شاز بالمينتري


Popülizm veya halk çıkarcılığı, toplumdaki seçkin bir tabaka tarafından halkın çıkarlarının bastırıldığını ve engellediğini varsayan ve devlet organlarının bu seçkin tabakanın etkisinden çıkarılıp halkın yararına ve toplum olarak gelişmesi için kullanılması gerektiğini söyleyen siyasî bir felsefe veya söylem biçimi. Popülist söylem "sokaktaki insan"ın ekonomik ve sosyal çıkarlarını vurgulayarak, önyargılarını ve duygusal kırılmalarını kullanarak başarıya ulaşmayı amaçlar. Popülist söylem, belirli bir ideolojiye bağlı değildir. Nitekim, son yıllarda hem sol hem de sağ görüşlü liderlerin popülizme başvurduğu gözlemlenmiştir.

Popülizmin karşıtı seçkinciliktir.

Popülist hareketlerin liderleri çoğunlukla büyük şirketlerin gücüne karşı koyacaklarını, "yozlaşmış" seçkinleri temizleyeceklerini ve "önceliği halka" vereceklerini söylerler. Popülizm genelde rejim karşıtı siyaseti içerdiği gibi özellikle sağ eğilimlerde milliyetçilik, jingoizm, ırkçılık veya köktendincilik ile birleşebilir. Popülistlerin çoğu ya ülkenin belli bir yöresine ya da toplumun belli bir sınıfına (emekçi sınıf, orta direk, veya köylüler/çiftçiler gibi) hitap eder. Kullandıkları söylem sıklıkla ikilik yaratma üzerinedir ve halkın çoğunluğunu temsil ettiklerini söylerler.

Tarihçe

Popülizm ilk olarak 19. yüzyılda "tarımsal popülizm" şeklinde kendini göstermiştir. ABD'de People's Movement (1890'lar, Halkın Hareketi), Rusya'da Narodnik (1860'lar, Halkçılar) ve Kanada'da Sosyal Kredi Hareketi (1930'lar) çiftçilerin çıkarlarını devlete karşı savunmuşlardır. I. Dünya Savaşı'nı takiben bazı Doğu Avrupa ülkelerinde ortaya çıkan Yeşil İsyan da tarımsal popülizm örneğidir.

1930'lardan itibaren ırkçılık ve yabancı karşıtlığı üzerine kurulu bir sağ popülizm Avrupa'da yükselmiştir. Önceki örneklerinin aksine, İtalya ve Almanya'da ortaya çıkan popülizm çiftçi ya da işçi sınıfı yerine orta sınıfa hitap etmiştir. Faşizme evrilen bu milliyetçi popülizm hareketleri iktidara geldikten sonra halkın taleplerine cevap verme kaygısı duymamıştır.

20. yüzyılın ortalarında Latin Amerika'da yükselen popülizm ise, elit ve askeri vesayete dayalı devlete karşı dar gelirli sınıfa seslenmiştir. Oligarşiye karşı anti-emperyalist bir söylem kullanan bu sol popülizm, Brezilya'da Vargas, Meksika'da Cardenas ve Kolombiya'da Liberal Parti tarafından uygulanmıştır.

Popülist yöntemler
Popülizm genel olarak sürer durumun radikal olarak eleştirilmesiyle kendini gösterir ama sağ eğilimli ya da sol eğilimli bir hareket olarak güçlü bir politik kimliği yoktur. Popülizm solcu, sağcı, hatta merkez eğilimli görünümler almıştır. Yakın geçmişte ABD'deki muhafazakâr politikacılar popülist bir söylem içine girmişlerdir, Amerikan halkına "güçlü avukat lobisine", "liberal seçkinlere" ve "Hollywood seçkin tabakasına" karşı direnmelerini söylemişlerdir. Yine yakın geçmişte Amerikan "sol kanat" politikacıları giderek artan bir şekilde popülist söylemlere girmiştir. Normalin aksine, Amerikan liberalizmi büyük şirketlere karşı gelen bir politika izlemektedir ve bu şirketlerin kârı insanın önüne koyduğunu ve şirketin gereksinimine göre hükûmetin işleyişine müdahale edildiğini savunmaktadır. 2004 yılı başkanlık seçimlerinde Demokrat Parti adayı John Edwards'ın kullandığı "iki Amerika" deyimi oy verenlere yönelik popülist girişime bir örnektir.

Popülistler bazı politikacılar tarafından toplumda oldukça demokratik ve olumlu bir güç olarak görülmesine karşın, siyasetbilimdeki bazı önemli çalışmalarda popülist kitlesel hareketlerin gerçekçi olmadığını ve siyaset sahnesini kararsız bir ortama sürüklediği belirtilmektedir. Margaret Canovan bu iki karşıt görüşünde hatalı olduğunu savunmakta ve dünya çapında çağdaş popülizmi "tarımsal" ve "siyasal" olarak iki ana bölüme ve 7 alt sınıfa ayırmaktadır:

 Tarımsal popülizm
 Ticarî ürün yetiştiren ve köktenci ekonomik istekleri olan çiftçilerin hareketi, 19. yy. sonlarındaki "US People's Party" gibi oluşumlar.
 Geçim koşulları içim köylü hareketleri, I. Dünya Savaşı'nın sonrasında Doğu Avrupa'daki Doğu Avrupa Yeşil Ayaklanma milisleri gibi oluşumlar.
 Ağır şartlarda çalışan çiftçi ve köylülerin koşullarını hüzünlü bir şekilde romantikleştiren entelektüellerin kurduğu köktenci tarımsal hareketler, Rus "narodniki" gibi.
 Siyasal popülizm
 Popülist demokrasi, halk oylamaları gibi reformlarla siyasi katılımcılığın artırılmasını savunmak gibi.
 Politikacıların birleşik bir cephe kurmak ve çoğunluğu yakalamak için ideolojik olmayan "halka yönelik" söylemlerle yaptığı popülizm.
 Gerici popülizm, George Wallace'ın beyazların büyüyen tepkisini kullanması gibi.
 Popülist diktatörlük, Arjantin'de Juan Perón tarafından kurulduğu gibi.

Ayrıca bakınız
 Sağ popülizm
 Sol popülizm
 Argumentum ad populum
 Elitizm
 Hakikat sonrası siyaset
 Kişi kültü
 Otokrasi
 Oklokrasi
 Populares
 Refah devleti

Kaynakça

Popülizm


Templul Ekambareswarar este un templu hindus din orașul Kanchipuram, India. Dedicat zeului Shiva, Ekambareswarar este cel mai mare templu din acest oraș și este unul dintre cele mai importante sanctuare shivaiste din India.

Istorie și arhitectură
Conform unei legende, zeița Parvati, consoarta lui Shiva, a stat în penitență sub un copac mango. Pentru a o testa, Shiva a trimis foc asupra ei, dar Parvati s-a rugat fratelui ei Vișnu pentru a o salva. Shiva a trimis apoi Gangele pentru a-i perturba penitența, dar din nou Parvati nu a pățit nimic deoarece a convins-o pe Ganga, zeița fluviului că sunt surori și că nu trebuie să-i facă rău. Apoi, Parvati și-a terminat penitența și a făcut din nisip un lingam al lui Shiva pentru a se uni cu el. Din această cauză, Shiva a fost venerat în Kanchipuram sub numele de Ekambareswarar sau Stăpânul Copacului Mango.

Templul a fost construit pentru prima dată în jurul anilor 600 d.Hr, fiind unul dintre cele mai vechi temple care s-au păstrat până în prezent. Edificiul ar fi fost ridicat din ordinul membrilor dinastiei Pallava. Celebrul poet și învățat Kachiyapper, cel ce a compus Kandapuranam, a slujit ca preot la acest templu. Locașul a fost renovat în timpul dinastiei Chola. Marele filozof și teolog Adi Shankara, a reușit cu sprijinul comunității locale să extindă Templul Ekambareswarar, împreună cu alte două temple din Kanchipuram: Templul Kamakshi Amman și Templul Varadharaja Perumal.

În secolul al XV-lea, conducătorii din timpul Imperiului Vijayanagara au făcut numeroase lucrări de renovare și extindere la structura templului. Mai târziu, în timpul colonialismului britanic, comerciantul și filantropul Vallal Pachiyappa Mudaliar a contribuit la înfrumusețarea templului cheltuind sume enorme de bani pentru renovarea sa. El obișnuia să vină des în Kanchipuram pentru a se închina în acest templu. Alte lucrări de restaurare au avut loc între anii 1905-1906.

Templul Ekambareswarar măsoară o suprafață totală de aproximativ 93.000 de metri pătrați. Gopuramul (turnul-poartă) de la intrare are o înălțime de 59 de metri, fiind unul dintre cele mai mari din sudul Indiei. O caracteristică importantă a templului este Aayiram Kaal Mandapam sau Holul cu o mie de piloni construit în timpul Imperiului Vijayanagara. Pereții interiori ai templului sunt decorați cu 1.008 lingamuri ale lui Shiva. Sala principală a templului unde se află altarul central conține de asemenea un lingam, numit Prithvi Lingam, alături de o imagine a lui Shiva. Există și alte altare mai mici dedicate unor zei precum Vișnu, Parvati sau Ganesha.

Importanță religioasă
Templul Ekambareswarar face parte din gruparea Pancha Bhoota Stalam, făcând referire la cele cinci mari temple ale lui Shiva. Toate se află în sudul Indiei și fiecare dintre ele conține un lingam ce reprezintă unul dintre următoarele elemente ale naturii: pământ, cer, foc, apă și aer. Templul Ekambareswarar conține Prithvi Lingam (ce reprezintă pământul), Templul Jambukeswarar conține Appu Lingam (ce reprezintă apa), Templul Annamalaiyar conține Agni Lingam (ce reprezintă focul), Templul Srikalahasti conține Vayu Lingam (ce reprezintă aerul) și Templul Thillai Nataraja conține Akaya Lingam (ce reprezintă cerul). Anual, între lunile aprilie-mai la Ekambareswarar are loc festivalul Panguni Uthiram ce atrage numeroși pelerini și vizitatori.

Fotogalerie

Temple hinduse

Templul Ekambareswarar


General Sir Anthony Blaxland Stransham  (22 December 1805 – 6 October 1900) was a senior officer in the Royal Marines.

Background
Stransham was the son of Lieutenant Colonel Anthony Stransham of the Royal Marines, and grandson of Major Samuel Stransham, also of the Royal Marines, who raised the Union Flag on the Falklands in 1771, claiming formal possession of the islands for the United Kingdom.

Military career
Stransham entered the Royal Marines on 1 January 1823. Four years after entering the service, he was present as a subaltern at the Battle of Navarino on 20 October 1827. Stransham led the Royal Marines during the First Battle of Canton in the First Opium War on 18 March 1841. He was wounded and promoted to captain. He was awarded the Baltic Medal, having been with Charles John Napier in 1854. From 1862 to 1867, General Stransham was Inspector-General of the Royal Marines.

Later in his career, as a general, the "Grand Old Man of the Army" became a Knight Grand Cross of the Order of the Bath.

He saw active service for over 53 years, retiring with the rank of general on 24 December 1875.

References

1805 births
1900 deaths
British military personnel of the First Opium War
Knights Grand Cross of the Order of the Bath
British military personnel of the Greek War of Independence
Royal Marines generals
Royal Navy personnel of the Crimean War
Military personnel from Norfolk
People from North Norfolk (district)

Anthony Stransham


École nationale des ponts et chaussées (ENPC, École des Ponts ParisTech), fondată în 1747, este o universitate tehnică de stat din Champs-sur-Marne (Franța).

Secții
 Master
Domeniu: Inginerie
 Doctorat
Domeniu: Inginerie Mecanică, Inginerie civilă
 Mastère Spécialisé
 Executive MBA aviație (în parteneriat cu École nationale de l'aviation civile)
 Doctor.

Absolvenți renumiți
 Augustin Louis Cauchy, matematician francez
 Claude-Louis Navier, om de știință francez, matematician, fizician și inginer, specializat în mecanică
 Jean Tirole, economist influent
 Gogu Constantinescu, om de stiinta de origine romana

Referințe

Legături externe
 Ponts ParisTech Web

Universități din Franța
Universități tehnice
Paris
hr:École nationale des ponts et chaussées

École nationale des ponts et chaussées


La maison Philandrier est un hôtel particulier du  situé à Châtillon-sur-Seine dans le département français de la Côte-d'Or.

Localisation
La maison Philandrier se trouve au , rue du Bourg, à Châtillon-sur-Seine où elle fait face à l'église Saint-Nicolas, autre monument classé monument historique et jouxte l'hôtel de Châtillon-sur-Seine, inscrit.

Histoire
La maison Philandrier est un hôtel particulier de style Renaissance dont la construction date du . Lucretia Eddy Cotchett qui la restaura en 1928 donne 1537. On ignore pour qui il fut bâti. François Deshoulières écrit dans sa description des peintures allégoriques de la maison Philandrier,. L'histoire de Châtillon rapporte que  la supposait construite sur un dessin de Philandrier.

En 1928, le bâtiment qui menaçait ruine est achetée par la Fondation pour la sauvegarde de l'art français, association financée par des donateurs américains, qui entreprend sa restauration sous la conduite de , architecte des monuments historiques. Il est immédiatement classé comme monument historiques par arrêté du . L'association qui débourse  de l'époque propose de mettre l'hôtel particulier à la disposition de la ville qui cherchait déjà des locaux pour le musée. Le bâtiment restauré échappe au bombardement de . On y installe un dispensaire.

C'est seulement en  que le musée archéologique s'y installe jusqu'en 2009. Devenu musée du Pays châtillonnais, il est  transféré dans l'ancienne abbaye Notre-Dame. Après de nouveaux travaux (1978-1981 - sculptures, moulures, arcade) il accueille depuis le syndicat d'initiative.

Architecture
Le bâtiment érigé en pierre de taille comporte un rez-de-chaussée à arcades et deux étages desservis par un escalier hors-œuvre abrité dans une forte tour ronde accolée à la façade nord. Les monogrammes sculptés portent les lettres V, d, l, DL.

Les combles couverts en tuiles plates sont mansardés.

Intérieur
Des murs d'une salle du premier étage sont ornés de peintures allégoriques du . Elles représentent les quatre parties du monde.

Les règles de l'Allégorie étaient mal connues au début du  (leur publication date de 1644). On les trouve ici avec quelques erreurs: l'Asie richement vêtue à l'orientale porte un encensoir (pays des parfums), l'Afrique porte une tête d'éléphant et devrait tenir une défense d'ivoire et non une corne d'abondance, l'Amérique avec arc, flèche et plumes, l'Europe porte par erreur les attributs de la vérité : sceptre et bouclier avec un soleil.

Des boiseries à monogrammes, au même étage,  si l'on en croit le témoignage d'une ancienne propriétaire de la maison (témoignage recueilli par Beaudoin).

Anthologie

Seconde nichée d'un couple d'hirondelles de fenêtre
 (Fernand Daguin. Revue française d'ornithologie (notes et faits divers). L. Denise, 1909 vol. 1). À cette époque le bâtiment était à l'abandon.

Notes et références

Bibliographie

Voir aussi

 Liste des monuments historiques de Châtillon-sur-Seine
 Photos de la Maison Philandrier sur le site Le petit patrimoine

Hôtel particulier dans la Côte-d'Or
Monument historique du Châtillonnais
Monument historique à Châtillon-sur-Seine
Monument historique classé en 1928

Maison Philandrier


Nossa Senhora do Santíssimo Sacramento é uma igreja católica romana na 844 Sullivan Street  em Miami, Arizona, Estados Unidos. Foi construído em 1917 e foi adicionado ao Registro Nacional de Lugares Históricos em 2008.

Galeria

Referências

!Artigos com coordenadas no Wikidata
Igrejas dos Estados Unidos
Igrejas do século XX

Igreja de Nossa Senhora do Santíssimo Sacramento


Dört büyük melek, İslam dininde inanılan dört büyük meleğe verilen ortak isimdir. İslam dininde bu melekler diğer meleklerden daha büyük ve önemlidir.

İslam dininde melekler nurdan yaratılmış, bedensel özelliklerikler olmayan, cüzi iradesi olan fakat nefse sahip olmadıkları için bu iradelerini kötüye kullanma gibi bir durumları olmayan, günahsız, Allah katındaki makamları sabit olan varlıklardır. Meleklere inanmak İslam'da inanç esaslarındandır, yani meleklere inanmayan kişi müslüman olamaz. Meleklerin sayıları ve çeşitleri tam olarak bildirilmemiştir. Yine de bazılarının görevleri ve sayıları bilinmektedir. Bu meleklerden dört tanesi, büyük melekler veya dört büyük melek olarak anılır. Bunlar: Cebrâil, Mikâil, İsrafil ve Azrail'dir.

Cebrail'in görevi peygamberlere vahiy getirmektir yani o Allah'ın emir ve yasaklarını peygamberlere getiren (ileten) melektir. Ayrıca Cebrail tüm meleklerin en büyüğü ve en üstünü anılır. Mikail'in görevi doğa olaylarını idare etmek ve canlıların rızıklarını kontrol etmektir. İsrafil'in görevi kıyamet günü sûra üflemektir. Azrail'in görevi ise ruhları kabzetmektir (can almak), bu nedenle ölüm meleği (melekü'l mevt) olarak da anılmıştır.

Ayrıca bakınız
 İslam'da melek

Kaynakça

İslam'da dört büyük melek


Onthophagus vasiljevi é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Kabakov em 1983.

Referências

Ligações externas

vasiljevi
Coleópteros descritos em 1983

Onthophagus vasiljevi


A Colormaq é uma empresa brasileira fabricante de eletrodomésticos e cozinhas de aço.

História
A empresa iniciou suas atividades em 1970 no município paulista de Araçatuba, pelo empresário Carlos Pereira da Silva, sob o nome de Colorvisão. Seus primeiros produtos foram a "leiteira banho-maria" e uma tela acrílica para proteção de tubos de imagem de televisores preto e branco.

Em março de 1976, foi fundada oficialmente a Colormaq. Neste ano, devido à falta de assistência técnica e peças para máquinas de lavar importadas e a necessidade de uma lavadora de baixo custo, desenvolveu e lançou o "tanquinho de lavar roupas", projetado a partir de um equipamento quebrado. Batizada de Colormaq, foi lançada em São Paulo no ano de 1977, sendo fabricada em aço, com caixa de fibra de vidro e capacidade para até seis quilos de roupas. Seu baixo custo impulsionou as vendas e incentivou a Colorvisão a levar a Colormaq para outras capitais. Na década de 1980, passou a ser produzida em material plástico e acabou tornando-se líder do segmento e o carro-chefe da marca até hoje.

Em 1995, impulsionada pelo Plano Real, a Colorvisão dobrou sua produção de tanquinhos e expandiu o portfólio para a produção de móveis de aço, mais especificamente armários de cozinha. Até 1995, seus produtos eram comercializados apenas na Região Centro-Sul do Brasil.

Em 2006, inaugurou sua primeira unidade fabril em Juazeiro, na Bahia, para a montagem de armários de aço. No final dos anos 2000, inicia a produção de máquinas de lavar semiautomáticas e em 2012, lança a primeira máquina de lavar automática.

Em 2017, abriu outra planta fabril na Bahia, dessa vez em Feira de Santana, para a montagem e produção das máquinas de lavar e tanquinhos. Ainda neste ano, expandiu a linha de produtos com o lançamento de centrífugas e purificadores de água.

Em junho de 2019, a fábrica de Araçatuba foi atingida por um incêndio de grandes proporções sem vítimas, mas danificando dois galpões onde armazenavam matéria-prima. Ainda em 2019, firmou parceria com a petroquímica Braskem para a produção de lavadoras com corpo plástico produzido com resíduos plásticos reciclados. Em 2020, os galpões incendiados foram reconstruídos e reinaugurados.

Em fevereiro de 2021, a empresa firmou parceria com o piloto Felipe Massa, que retornou ao automobilismo nacional após 20 anos, se tornando patrocinador oficial do piloto para a temporada 2021 da Stock Car. Em março, durante as comemorações de 45 anos da fundação, mudou a identidade visual e o logotipo.

Unidades fabris
 Araçatuba, São Paulo -  Matriz
 Juazeiro, Bahia - Produção e montagem de armários modulares
 Feira de Santana, Bahia - Produção e montagem de tanquinhos e lavadoras
 São Paulo, São Paulo - Showroom e departamento comercial
 China - Unidades de design e desenvolvimento de produtos

Empresas fundadas em 1976
Empresas do estado de São Paulo
Fabricantes de eletrodomésticos do Brasil
Araçatuba

Colormaq


Puterea discreționară  este folosită atunci când vobim despre  autoritatea cuiva de a acționa prin propriile puteri și judecăți. În drept, puterea de apreciere cu privire la hotărârile judecătorești poate fi exercitată de către un judecător, ca de exemplu faptul că unele dovezi sunt excluse dintr-un proces. Unii privesc puterea discreționară în mod negativ, în timp ce unii o consideră pozitivă. Puterea de apreciere  este prezentă la toate nivelele de aplicare a legii și în multe tipuri de instituții administrative. Puterea  discreționară a fost numită "Arta de a potrivi acțiunea cu anumite circumstanțe specifice" (Lordul Scarman). Cei de la putere sunt de cele mai multe ori în măsură să exercite o puterea dicreționară atunci când vine vorba despre modul de aplicare sau exercitare a acestei puteri. Capacitatea de a lua decizii  reprezintă o alegere responsabilă și o înțelegere a ceea ce este legal, corect sau înțelept.

În drept
În sistemul juridic, puterea de apreciere este adesea definită ca abilitatea judecătorului de a alege unde, cum și cu ce severitate poate fi pedepsită o persoană care a fost condamnată. O persoană alege să-și utilizeze opțiunile și decide pe care să le folosească, indiferent dacă acesta este un ofițer de poliție ce arestează pe cineva pe stradă (caz penal), sau dacă evacuează pe cineva dintr-un apartament (caz civil), sau oricare dintre aceste două. Există unele argumente care susțin faptul că punerea în aplicare a puterii discreționare anulează sau slăbește statul de drept. Cu toate acestea, legea nu poate fi scrisă fără a utiliza puterea de apreciere și prin urmare, statul de drept  ghidează puterea discreționară către așteptările societății, normele sale, și parțial către interesul public

Legea penală
Termenul de "Infracțiune" este definit ca o acțiune care este interzisă sau limitată prin lege, restricționată și executată prin intermediul pedepsei. Dar între finalizarea legii și inițierea puterii de apreciere, stă punerea în aplicare a acelor legi. Slujitorii legii și  ofițerii de poliție sunt însărcinați cu aplicarea acestor reglementări, dar de multe ori punerea sub acuzație și arestarea este la latitudinea lor. De exemplu, într-un caz de nereguli în trafic, ofițerul de poliție poate pur și simplu să emită un avertisment. De fapt puterea de apreciere poate fi găsită în toate etapele din sistemul de justiție penală . Victima, are libertatea de a folosi argumentul  auto-apărării și de a raporta infracțiunea cu această ocazie. Dispecerul decide prioritatea apelului, ofițerul care răspunde are libertatea de a lua declarații de la martori, precum și de a reține potențiali suspecți. Suspectul/inculpatul are libertatea de a solicita un avocat, de a decide cum vor pleda și de a putea  accepta o înțelegere.  Procurorul are posibilitatea de a instrumenta un caz, de a renunța la acuzații, precum și de a sugera înțelegeri. Judecătorul are libertatea de alegere de fiecare dată când există obiecții sau sunt aduse  probe. Juriul are puterea de a decide verdictul final. Aceste exemple sunt doar o mică secțiune din lanțul de alegeri făcute la nivelul legii penale.

Mediul de proveniență
Un articol arată faptul că atunci când ofițerii răspund unui apel de urgență, faptul că zona are o rată mare de oameni negri sau bogați influențează semnificativ decizia ofițerilor de a opri o infracțiune sau un incident raportat. Experiența polițiștilor în medii diferite, afectează modul în care aceștia reacționează la apelurile de urgență. Statutul economic, nivelul de sărăcie, rasa și etnia influențează modul în care un ofițer vede și reacționeaza la mediul înconjurător. Cercetătorul Michael Banton a declarat faptul că "în cartiere diferite poliția oferă servicii diferite". Acesta este un exemplu bun, ce arată cum și de ce poliția are abilitatea de a folosi puterea de apreciere în îndeplinirea sarcinilor. Mediile și cartierele diferite au nivele diferite de pericol, iar în unele dintre acestea se petrec infracțiuni la nivel mai înalt decât în altele. De aceea este posibil ca un polițist să aleagă oprirea unei infracțiuni dintr-o zonă mai înstărită, comparativ cu infracțiunile petrecute în zone instabile economic. În articol se menționează de asemenea faptul că numai proveniența din medii ușor diferite față de cel în care trăiește polițistul, il face pe acesta să trateze situația diferit.

Astfel, ofițerul ar putea trata fiecare persoană în mod diferit. Acest lucru poate fi fie un argument în favoarea folosirii puterii de apreciere, fie un argument împotriva acesteia . Pe de o parte, toți oamenii ar trebui să fie tratați în mod egal, indiferent de rasă sau statut economic. Pe de altă parte, siguranța publică este cea mai importantă îndatorire a unui ofițer. Dacă un ofițer consideră  că o anumită zonă necesită o abordare diferită pentru menținerea siguranței, ar trebui să folosească această putere de apreciere în mod corespunzător.

Legea civilă
În acțiuni civile , judecătorii și jurații pot avea de asemenea puteri discreționare, atunci când vine vorba de despăgubiri. De asemenea, judecătorii au putere de apreciere atunci când acceptă sau resping anumite moțiuni, de exemplu o propunere de amânare. Procurorii au un rol discreționar imens în procesul de justiție penală. Ei au capacitatea de a iniția și finaliza toate urmăririle penale. Tot  ei trebuie să folosească puterea discreționară pentru a evalua drepturile acuzatului, sentimentele victimei, și capacitatea de a penitenciarelor în stabilirea unei pedeapse adecvate. Procurorii controlează înțelegerile făcute cu inculpații și, de aceea, au probabil cel mai apreciativ rol în procesul de justiție penală. Dacă ei cred că o persoană merită să fie în închisoare, ei vor urma această cale, cu toate că sunt conștienți de faptul că  închisorile sunt foarte aglomerate, iar acest fapt ar putea conduce la eliberarea unei persone care nu și-a executat toată pedeapsa.

Abuzul în serviciu
Este de multe ori greu să controlezi utilizarea puterii de apreciere de către ofițeri din cauza modului în care aceștia  se pliază la diverse situații. Controlul poliției este o parte foarte importantă în menținerea unui echilibru între modul  poliției de a folosi puterea de apreciere, și controlul acesteia astfel încât să nu se ajungă la abuz de putere. Din păcate, poliția are capacitatea de a abuza de putere, fără a fi observată sau reglementată de către comunitatea judiciară sau legislativă, printr-un proces denumit "umbra legală". În acest fel au loc tactici polițienești discutabile, acoperite de privilegii polițienești, susținute cu sprijinul Guvernului. Deși a existat un efort făcut de  Guvernul federal de a reglementa puterea discreționară a poliției, cu excepția cazului în care există un conflict care să includă și Constituția, este dificil pentru ei să se implice. De cele mai  multe ori abaterile poliției  nu atrag suficient de multă atenție încât să fie necesară intervenția federală.

Exercitarea puterii discreționare de către judecători este un aspect inerent al independenței judiciare în doctrina separării puterilor în stat. Dacă standardul de revizuire care se aplică recursurilor este făcut astfel încât să implice exercitarea aprecierii judiciare acesta este un caz de "abuz de putere."

"Abuzul de putere constă în eșecul de a lua în considerare în mod corespunzător faptele  și legile referitoare la o anumită chestiune; un punct de plecare  arbitrar sau irezonabil care pornește de la un obicei juridic precedent prestabilit." Din punct de vedere al exercitării puterii de  apreciere judiciare, "abuzul de putere" cere un standard de revizuire al Curții de Apel, și de asemenea necesită un adevărat "șoc de conștiință" a unei persoane rezonabile pentru a putea inversa decizia făcută anterior.

Utilizarea pozitivă
Studiile arată că ofițerii de poliție folosesc puterea de apreciere pentru a-și simplifica cerințele foarte complexe de la locurile de muncă și de asemenea, pentru a identifica anumite priorități individuale pe care fiecare ofițer de poliție trebuie să le elimine. Acestea constau în  legi contradictorii și complexe alcătuite de instituții  și responsabilii politici.  Dacă ofițerii ar trebui să citeze sau să aresteze pe cineva de fiecare dată când se încalcă o lege, ne-ar trebui un ofițer de poliție la fiecare 2-3 cetățeni. Lăsăm la latitudinea fiecărui polițist utilizarea puterii discreționare în cazurile neclare. Ar trebui polițistul să amendeze fiecare persoană care încalcă limita de viteză? Unde se trage linia? Aceasta este una dintre multele situații în care puterea discreționară este utilizată. Există și alte lucruri care contribuie la utilizarea individuală a puterii de apreciere. De multe ori sexul sau faptul că provine dintr-o minoritate, ar putea face un ofițer sa utilizeze puterea într-un alt mod decât ar face-o altcineva. Locul în care a crescut un polițist  sau ceea ce a experimentat l-ar putea face  să reacționeze la scenarii diferit.

Nu toată puterea de aprecierea forțelor de ordine e negativă. De multe ori aceasta este folosită pentru a simplifica și elimina adevărații infractori din rândul cetățenilor obișnuiți .

Alte contexte
Termenul se folosește de multe ori ca parte a avertizării de la începutul emisiunii "se recomandă discreția telespectatorului". În acest context, VDA avertizează faptul că emisiunea are conținut nepotrivit pentru telespectatorii mai tineri: că este prea explicit în termeni de nuditate, violență și conotații sexuale, sau limbaj licențios. Din cartea Proverbe "O femeie frumoasă fără discreție, este ca un inel de aur în râtul unui porc."

Note

Drept administrativ
Drept penal
Administrație publică

Puterea discreționară


Ernst Rudolf Johannes Reuter (29 Temmuz 1889, Apenrade (bugünkü Danimarka) - 29 Eylül 1953, Berlin), Alman siyasetçi. Batı Berlin'in ilk belediye başkanıdır.

Ernst Reuter Münih ve Münster üniversitelerinde tarih, coğrafya, iktisat öğrenimi gören Reuter, I. Dünya Savaşı'nda Ruslara esir düşmüş (1916), dönüşünde bir süre Komünist Parti'de çalışmış, sonra SPD'ye geçmişti. Hitler iktidara geldiğinde Magdeburg belediye başkanıydı. 1935'te ülkesinden ayrılmak zorunda kaldı; bir süre İngiltere'de yaşadı, sonra Türkiye'ye geldi. 1939-1945 yılları arasında Ankara Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesi'nde şehircilik dersleri verdi. Bu arada Türkçe kitapları yayımlandı: Komün Bilgisi-Şehirciliğe Giriş (1940), Belediyeler Bankası (1943), Belediye Maliyesi (1945, Necmettin Ergin ile birlikte), Mesken Meselesinin Hal Çareleri (1946). 1946'da Berlin'e dönen Reuter SPD'yi yeniden örgütledi; 1948'de Berlin ikiye bölününce Batı Berlin Belediye Başkanı oldu. 1951'de Alman Kent Meclisleri'nin başkanlığına getirildi. Çocukluğu Türkiye'de geçen oğlu Edzard Reuter ise daha sonra Daimler-Benz'in CEO'su oldu.

Ayrıca bakınız
1933-1945 senelerinde Türkiye'ye sürgün

Kaynakça
 Atatürk Institute for Modern Turkish History

1889 doğumlular
1953 yılında ölenler
20. yüzyıl Alman siyasetçileri
Berlin belediye başkanları
Bolşevikler
Almanya Komünist Partisi mensubu siyasetçiler
Alman antikomünistler
Türkiye'deki Alman gurbetçiler
Alman sosyalistler
Almanya Sosyal Demokrat Partisi mensubu siyasetçiler

Ernst Reuter


تدمر هي مدينة سورية في وسط البلاد تتبع إداريا لمحافظة حمص. وتقع بواحة وسط بادية الشام على بعد 215 كيلومتر من الشمال الشرقي لدمشق و180 كيلومتر من الجنوب الغربي لنهر الفرات.
تقع أطلال مدينة تدمر الأثرية التي تعد من بين مواقع الثرات العالمي لليونسكو جنوب غرب مركز المدينة الحديثة على بعد حوالي 500 متر.
تعتبر المدينة معزولة نسبيا وتحيط بها كل من قرية الآراك الواقعة في الشرق ومدينة السخنة أبعد قليلا في الشمال الشرقي وقرية الصفا في الغرب والقريتين في الجنوب الغربي.

تعد تدمر المركز الإداري لمنطقة تدمر وناحية تدمر. ووفقا للمكتب المركزي للإحصاء السوري، كان عدد سكان المدينة 51323 وعدد سكان الناحية 55062 في تعداد عام 2004.
وأحصي سكان تدمر في 1838 على أنهم من المسلمين السنة. وخلال الحرب الأهلية السورية، عرف سكان المدينة زيادة كبيرة بسبب تدفق اللاجئين القادمين من أجزاء أخرى من البلاد.

التسمية

التاريخ

الأقتصاد

المناخ

أعلام

 خالد الأسعد

انظر أيضًا
قائمة المدن التاريخية في سورية

مراجع

أماكن مأهولة أسست في الألفية الثانية قبل الميلاد
أماكن مأهولة في منطقة تدمر
تجمعات سنية في سوريا
تدمر
مدن سوريا
مدن وبلدات رومانية في سوريا
مستعمرات رومانية

تدمر (مدينة)


Ekonomik İşbirliği Teşkilatı (EİT) Türkiye, İran, Pakistan tarafından kurulan ve Sovyetler Birliği'nin yıkılmasıyla diğer Türk Devletleri'nin de dahil olduğu ekonomik örgüttür. EİT'nin on üyesi ve bir gözlemci üyesi bulunmaktadır.

EİT'in üyeleri kültürel ve ekonomik alanda iş birliğini hedeflemektedir. Statü ve güç olarak büyümeye devam eden örgüt üyeleri arasında, 17 Temmuz 2003 tarihinde İslamabad'da ticaret anlaşması imzalandı.

Tarihi
1985 yılında Türkiye, İran ve Pakistan tarafından kurulan EİT, Kalkınma İçin Bölgesel İşbirliği örgütünün ardılıdır. 1992 yılında Orta Asya cumhuriyetleri ve Azerbaycan'ı da kapsayacak şekilde genişlemiştir.

Ekonomik İşbirliği Teşkilatı Türkiye ile Orta Asya ülkeleri arasında kurulan Orta Asya İşbirliği Teşkilatı (CACO)'nın da devamı niteliğindedir. Tarihi köklerinde Sadabat Paktı da vardır. Birlik aynı zamanda Türk/Fars ortaklığını, ortak Selçuklu kültürünü yansıtmaktadır. EİT'nin genel merkezi ve kültür bürosu İran'da, ekonomik bürosu Türkiye'de ve bilimsel bürosu ise Pakistan'dadır.

Yapısı
 Bakanlar Konseyi: En üst düzey karar alma organı. Dışişleri Bakanlarından oluşur. Yılda bir kez toplanır.
 Sürekli Temsilciler Konseyi: Büyükelçiler ve diğer üyelerden oluşur.
 Bölgesel Planlama Konseyi
 Genel Sekreterlik
 Sanayi ve Tarım Direktörlüğü
 Ticaret ve Yatırım Direktörlüğü
 Enerji, Madenler ve Çevre Direktörlüğü
 Ulaştırma ve İletişim Direktörlüğü
 Ekonomik Araştırma ve İstatistik Direktörlüğü
 Proje Araştırma Direktörlüğü

Üye Ülkeler

Diğer Örgütlerle İlişkileri
Ekonomik İşbirliği Teşkilatı üyesi ülkeler, aynı zamanda İslam İşbirliği Teşkilatı'nın da (İİT) üyesidirler. EİT'in İİT'de  1995 yılından bu yana gözlemci statüsü bulunmaktadır.

Ayrıca bakınız
 ECO Kupası
 2006 Bakü Zirvesi
 Kalkınma İçin Bölgesel İşbirliği

Dış bağlantılar
 Resmi Website
 ECO Kültürel Enstitü
 ECO Ticaret ve Gelişim Bankası
 ECO Ticaret Teşvik Birimi
 ECO postası
 Ekonomik İşbirliği Teşkilatı (EİT)

Kazakistan-Türkiye ilişkileri
Afganistan-Pakistan ilişkileri

Ekonomik İşbirliği Teşkilatı


Tiszapolgár-Kultur bezeichnet Kulturen in der frühen Kupfersteinzeit in Ungarn und der Ostslowakei. Die Bezeichnung Tiszapolgár-Kultur für die Funde des östlichen Alfölds geht auf Ida Bognár-Kutzian zurück, Autorin zweier Fachbücher von 1963 und 1972. Benannt wurde die Kultur nach den Fundorten in und um Polgár im Komitat Hajdú-Bihar in Ungarn und nach der Tisza, der ungarischen Bezeichnung für die Theiß. Am bekanntesten ist das Gräberfeld Basatanya.

Chronologie
Die Tiszapolgár-Kultur (4.500/4400–4.000 v. Chr.) gehört in die Frühkupferzeit und folgt im größten Teil ihres Verbreitungsgebietes auf die Theiß-Herpály-Csőszhalom-Kultur, im Süden und Osten der Vinča-Kultur und Petreşti-Kultur. Ihr folgt in der Mittelkupferzeit auch räumlich nahtlos die Bodrogkeresztúr-Kultur. Eine saubere materielle Abgrenzung von spätestem Theiß, Proto-Tiszapolgár und Tiszapolgár fehlt jedoch, weshalb sich Forscher oftmals zu widersprechen scheinen.

Einflüsse
Es muss einen deutlichen Anstoß von außen gegeben haben, um die einschneidenden Veränderungen, die zur Tiszapolgár-Kultur führten, zu bewirken. Die Ursache wird im Einfluss von Osten gedeutet, was auch von nichtarchäologischen Untersuchungen untermauert wird, wozu der nachweislich importierte Silexrohstoff, die Steppenpferderasse und die nach Zoffmann deutliche Anwesenheit einer östlichen Komponente im Skelettmaterial gehören.

Verbreitung
Bognár-Kutzián bildete in ihrer Monographie von 1972 vier regionale Gruppen der Tiszapolgár-Kultur:
 Lúčky-Gruppe: Region Osten der Slowakei
 Basatanya-Gruppe: Region Nord-Osten Ungarns im Gebiet des Flusses Körös
 Tiszaug-(Kisrétpart)gruppe: Region am restlichen Verlauf der Theiß
 Deszk-Gruppe: Region an Ungarns südlichen Verlauf der Theiß
Alle höhergelegenen Gebiete westlich der Theiß werden heute eher der Lengyel-Kultur zugeordnet.

Fundorte
Die Fundorte konzentrieren sich in der Nähe von Gewässern, besonders natürlich der Theiß und ihrer Nebenflüsse. Seltener sind Fundorte in Höhenlagen. Verglichen mit dem Neolithikum, ist eine deutliche Zunahme von Fundstellen zu erkennen, die mit dem Bevölkerungswachstum während der Tiszapolgár-Kultur in Verbindung gebracht wird.

Gräber liefern einen Großteil der Funde. Besonders bekannte Flachgräberfelder sind:
 Polgár, Ort in Ungarn, mit dem Gräberfeld Basatanya südlich des Ortes
 Deszk, Ort in der Nähe der Stadt Szeged in der Gemeinde Csongrád in Ungarn
 Tibava, Ort und Gemeinde im Osten der Slowakei
 Veľké Raškovce, Ort und Gemeinde im Osten Slowakei
 Ein Rindergrab in Endrőd, Ungarn

Anthropologie
Anthropologisch ist mit Beginn der Tiszapolgár-Kultur ein großer Bruch in der Entwicklung zu verfolgen. Zwar hält sich die neolithische Bevölkerung, die Anwesenheit von Skeletten des östlich-cro-magnoiden Typs sorgt jedoch für eine Uneinheitlichkeit im Knochenspektrum.

Fundgut

Keramik
Die Keramik bildet die wichtigste Gruppe des Fundguts. Die markantesten Gefäße haben einen Hohlfuß in unterschiedlichen Formen, der häufig eine große Durchbohrung aufweist. Die Siedlungskeramik ist durchschnittlich etwas besser gebrannt, als die Grabkeramik, wodurch erstere etwas heller ist.

Die meisten Gefäße sind in der Tradition des Neolithikums gefertigt, unterscheiden sich jedoch durch den drastischen Rückgang von Verzierungen. Dieser Rückgang zeugt von einem Wandel in der Vorstellungswelt, was als einschneidender Wechsel zwischen Kultur-Phasen gedeutet wird.

Metallfunde
Die Zahl der Metallfunde nimmt mit dem Beginn der Kupferzeit war deutlich zu, besonders die gegossenen Gegenstände. Neue Formen sind kupferne Schwergeräte und Artefakte aus Gold. Schwere Kupferartefakte, Gold, Steingeräte und Rohmaterial finden sich regelmäßig in Hortfunden. Ihre zeitliche und kulturelle Zuordnung in die Tiszapolgár-Kultur ist jedoch zum Teil umstritten.

Waffen und Geräte
Waffen und Geräte wurden aus Stein, Knochen, Geweih oder Kupfer hergestellt. Bei den Kupfergeräten handelt es sich meist um Äxte, die zwar nur im Norden gefunden wurden, aber einen der Leitfunde der frühen Kupferzeit darstellen; weitere Kupfergeräte sind Meißel und Messer. Des Weiteren fanden sich Äxte aus Geweih und Steinwerkzeuge aus lokalem Obsidian und hochwertigem aus dem Osten importiertem Silex. Das Wissen um schwere Steingeräte wie z. B. Mahlsteine ist begrenzt, da die wenigsten Funde aus Siedlungen stammen. Bemerkenswert ist das Fehlen echter Pfeilspitzen.

Schmuckstücke
Neu und damit ein entscheidendes Merkmal der Tiszapolgár-Schmuckkultur, sind goldene ring- oder scheibenförmigen Anhänger. Darüber hinaus finden sich Kupferarmringe und Kupferringe, sowie Perlen vornehmlich aus Kalkstein.

Siedlungen
Die Siedlungen sind im Vergleich zu den Grabstätten bisher wenig erforscht. Sie befinden sich in unmittelbarer Ufernähe, meist auf kleinen Erhöhungen. Siedlungsstätten in Höhenlagen sind sehr selten und werden darauf zurückgeführt, dass dort Rohstoffe (Stein, Salz, Metall) für die niedrig gelegenen Siedlungen gewonnen wurden.

Die Siedlungen befinden sich nur selten auf neolithischen Tellsiedlungen, wohl aufgrund ökonomischer und ökologischer Faktoren, denn für die meisten Tellsiedlungen kann man wegen fehlender Zerstörungsschichten ein gewaltsames Ende ausschließen. Das undifferenzierte Siedlungswesen hingegen (keine Befestigungen, keine "Zentren") zeugt noch von neolithischen Traditionen.

Bei allen Siedlungen der eigentlichen Tiszapolgár-Kultur handelt es sich um unbefestigte Flachsiedlungen. Die Häuser bestehen aus einfachen rechteckigen Pfostenkonstruktionen. Diese Bauweise finden sich bereits in der vorangegangenen Proto-Tiszapolgár-Phase (in Lúčky). und ebenso in der folgenden Bodrogkeresztúr-Kultur.

Tierhaltung
Die große Anzahl von Tierknochen zeugt von der zunehmenden Bedeutung der Viehzucht. An domestizierten Tieren sind Rind, Schwein, Schaf/Ziege, Hund und Pferd nachgewiesen. Die Domestikation der Pferde ist ein wichtiger Faktor bei der Entstehung der Kupferzeit, denn nun werden Tiere nicht mehr nur als Nahrungslieferanten, sondern auch als Arbeitstiere genutzt. Weiter wurden in den Siedlungen Knochen zahlreicher Wildtiere und Fische gefunden.

Die in den Siedlungen gefundenen Tierknochen unterscheidet sich kaum von denen der Grabfunde.

Totenritual
Das Totenritual der Tiszapolgár-Kultur zeugt von dem gesellschaftlichen Wandel, der zu Beginn der Frühkupferzeit vonstattengeht. Unterschiede zwischen den Bestattungen früherer Kulturen lassen sich klar erkennen, und zwar sowohl durch ihre Lage auf dem Gräberfeld als auch durch ihre Beigaben.

Bestattungsstätten
Die Bestattungsplätze der Kultur liegen immer in Gewässernähe und meist auf kleinen Erhebungen, jedoch selten in der Nähe von Siedlungen.

Bestattungsmethoden
Bei den meisten Bestattungen handelt es sich um Körperbestattungen mit einem strengen Niederlegungsschema. Wie sowohl anthropologische als auch archäologische Bestimmungsmethoden beweisen, wurden Frauen auf ihrer linken Seite und Männer auf ihrer rechten Seite in sanfter Hocker- oder Rückenhockerstellung und mit dem Kopf nach Osten niedergelegt, mit seltenen Ausnahmen. Allgemein sehr selten sind Teilbestattungen oder Mehrfachbestattungen. Brandbestattungen tauchen lediglich in der Lúčky-Gruppe auf.

Alle Toten wurden in abgerundet rechteckigen oder ovalen Grabgruben beerdigt. Spuren von Asche und Ockerstreuungen sind vorhanden.

Grabbeigaben
Die Gräber der Tiszapolgár-Kultur weisen durchschnittlich eine sehr hohe Zahl an Beigaben auf. Es scheint einen Zusammenhang zwischen Beigabenaufkommen und Sterbealter zu bestehen, je älter der Verstorbene, desto mehr Beigaben erhielt er. Die geringe Ausstattung von Kindergräbern zeugt von neolithischen Traditionen, wo Status nicht vererbbar, sondern nur durch Leistung zu erwerben war.

Wichtigste Beigabe waren Gefäße, dann folgten Waffen und Geräte. Es existieren sowohl Exemplare ohne jegliche Gebrauchsspuren als auch funktionell unbrauchbare Exemplare aus weichen Gesteinsarten, welche als Statussymbole gedeutet werden.

Manche Leichname trugen Schmuckstücke, der gängigen Tracht folgend, Männer goldene Anhänger, Frauen Perlen. 2022 wurde bei Oradea ein Frauengrab mit 169 Goldringen, die wohl als Haarschmuck verwendet wurden, einem spiralförmigen Kupferarmband und zahlreichen Knochenperlen gefunden, die etwa aus der Zeit von 4500 v. Chr. stammen.

Sehr typisch sind außerdem Fleischbeigaben domestizierter und wilder Tiere, wobei am häufigsten Schwein, Schaf und Rind nachgewiesen werden konnten.

Regionale Unterschiede
Grundsätzlich sollte man beachten, dass die Ergebnisse der slowakischen Gräberfeldforschung, nicht auf das ganze Gebiet der Tiszapolgár-Kultur übertragen werden können. Bei vielen Aspekten handelt es sich um lokale Besonderheiten des nördlichen Verbreitungsgebietes.

Bedeutung
Die Tiszapolgár-Kultur zeigt den Beginn der Entwicklung zu einer stratifizierten Gesellschaft, durch wirtschaftlichen Aufschwung und den Aufbau überregionaler Kontakte. Sie stellt ein entscheidendes Bindeglied zwischen den kupferzeitlichen Kulturen des Pontikums und Balkans und Mitteleuropa dar.

Literatur
 Ida Bognár-Kutzián: The Early Copper Age: Tiszapolgár Culture in the Carpathian Basin with 36 Figures, 74 Plates and 2 Supplements. Akadémiai Kiadó, 1972.
 Ida Bognár-Kutzián: The Copper Age Cemetery of Tiszapolgar-Basatanya. With 146 Figures, comprising 158 Illustrations, 139 Plates and 5 Supplements Supplements. Akadémiai Kiadó, 1963.
 Ida Bognár-Kutzián: Das Neolithikum in Ungarn. (=Sonderabdruck aus Forschungsberichte zur Ur- und Frühgeschichte Nr. 8). Österr. Arbeitsgemeinschaft für Ur- und Frühgeschichte, Archeologia Austriaca 40, Wien 1966.
 I. Zalai-Gaál: Das Rindergrab von Endröd 130. Neue Angaben zum Tierkult der mitteleuropäischen Kupferzeit. Archaeolingua 8, 1998, S. 545–568.

Weblinks
 www.donau-archaeologie.de: Profunde Informationen mit umfangreicher Literaturliste, abgerufen am 24. Februar 2012.
 Grabkatalog für Ungarn, Rumänien, Slowenien

Einzelnachweise

Archäologische Kultur (Kupfersteinzeit)
Archäologische Kultur (Europa)
Archäologie (Ungarn)
Archäologie (Slowakei)

Tiszapolgár-Kultur


Quararibea guianensis est une espèce d'arbre néotropicale, appartenant à la famille des Malvaceae (anciennement des Bombacaceae). Il s'agit de l'espèce type du genre Quararibea Aubl..

En Guyane, on le désigne sous le nom générique de bois-lélé (créole).
Au Suriname, on l'appelle Maipoelie, Cacao-oelie, Taga-hoedoe (Sranan tongo), Apezoeloc (Karib), Kibiwara wesjilikodo (Arawak), Kirikiri (Aukan). Au Brésil, on le nomme Inajá-rana.

Description
Quararibea guianensis est un petit arbre à branches verticillées.

Ses feuilles alternes, sont de forme ovales-oblongues, aiguës, presque glabres, à marge entière, à pétiole court, et avec la nervure médiane de couleur foncée sur la face abaxiale.

Les fleurs sont solitaires ou réunies en petit nombre dans des inflorescences courtes disposées à l'aisselle des feuilles. Le pédicelle est court. Le calice est long, étroit, jaunâtre, généralement divisé en 3 lobes irréguliers. Les pétales blancs sont linéaires, longs de . Les étamines sont fusionnées en un tube staminal long de , surmonté de 5 petites dents, souvent incurvé, avec 30 thèques sessiles, dispersées le long de la partie supérieure. L'ovaire contient 2 loges, et est surmonté d'un style simple, avec un stigmate capité.

Le fruit à chair fibreuse, est inclus à plus de la moitié dans le calice dilaté. Il contient 1 ou 2 graines.

Les feuilles séchées dégagent une forte odeur de fenugrec (Trigonella foenum-graecum L.).

Le pollen de Quararibea guianensis a été étudié. Il s'agit de gros grains isopolaires, à symétrie radiale, sub-oblée, de section circulaire, à 3 pores, à surface fovéolée largement réticulée. Ses dimensions sont :
 axe polaire (P) :
 axe équatorial (E) :
 relation entre les mesures des axes polaire et équatorial (P/E) : 0,87
 nombre, position et caractère des ouvertures : 344.
L'exine est stratifiée avec une épaissaeur de  de sexine, puis  de nexine. Les lumières sont plus petites près des pores et les parois sont plus épaisses et pluribaculées, atteignant un motif fovéolé. L'exine, autour des pores, est plus épaisse et plus proéminente, formant des aspérités, avec un anneau entourant l'ouverture psyllé et épais.

Répartition
On rencontre Quararibea guianensis à l'Est dans les Guyanes et la Basse Amazonie, ainsi que dans l'Ouest amazonien.

Écologie
Quararibea guianensis affectionne les rives des cours d'eau, où il fleurit abondamment tout au long de l'année. On le rencontre notamment dans les varzea et les pinotières à Euterpe oleracea.

Quararibea guianensis est la plante hôte de Anastrepha obliqua et de Neosilba zadolicha (Lonchaeidae).

Utilisations
Les rameaux verticillés de Quararibea guianensis peuvent servir à fabriquer des lélés.

Histoire naturelle
En 1775, le botaniste Aublet propose la diagnose suivante pour Eriotheca globosa :

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Liens externes

Bombacaceae (Cronquist)
Bombacoideae
Espèce de Malvaceae (nom scientifique)
Arbre tropical
Végétation tropicale américaine
Plante décrite par Aublet

Quararibea guianensis


Şarbon (dalak yanığı), antraks veya anthrax; Bacillus anthracis adlı bakteri nedeniyle oluşan zoonotik karakterde bulaşıcı bir hastalık.

Tüm omurgalıları etkileyebilen hastalık özellikle otobur hayvanlarda, sığır, manda ve deve gibi büyükbaş hayvanlar, koyun ve keçi gibi küçükbaş hayvanlar ile domuz, beygir gibi evcil veya yabani diğer hayvanlarda ve insanlarda görülür, en duyarlı hayvanlar sığır koyun ve keçilerdir, özellikle sığır, koyun ve beygirlerde ani olarak ortaya çıkan ve insanlara da geçebilen bir hastalıktır. Tüm dünyada görülmesinin yanında bazı ülkelerde endemiktir. İnsanlara doğrudan hayvanlarla temastan veya hayvan ürünlerinden geçer. Etobur hayvanların hastalığa duyarlılıkları daha azdır. Mikroorganizma insanlara deriden girerse kara çıban denilen karakteristik bölgesel bir çıbanla ödem; kan dolaşımına karışması ile de sepsis (kan zehirlenmesi) ve iç organ lezyonları (yaraları) meydana gelir. Mikroplu etlerin yenmesi ağır bağırsak hastalıkları yapar. Hayvanlarda ise vücut sıcaklığı yükselir, dalak şişer, kan, katran gibi koyu renk alır ve pıhtılaşmaz. En önemli zoonoz hastalıklardan birisi olup, hastalık etkeninden biyolojik silah da imal edilmiştir.

Etiyoloji

Etken Gram pozitif bir basildir (çomak). Doğada bakterinin kendisini korumaya aldığı spor formu bulunur. Vücuda alındıktan sonra spor formu vejetatif forma dönüşür ve hastalık tablosunu ortaya çıkarır. Bu nedenle antraks'tan ölen insan veya hayvanların otopsi/nekropsi'sini yapmak yasaktır. Zira bu işlem etkenlerin sporlanmasına neden olur ve antraks sporları 30-60 yıl arası canlılığını koruyabilir. Kadavra'nın iç organları açılmadığı, kanını çevreye akmadığı ve etkenler vejetatif formda kaldığı zaman birkaç gün içinde etkenler ölür.

Doğal şartlar altında sıcak kanlı hayvanlardan beygir, sığır, koyun ve domuzlar arasında çok yaygın olarak görülebilir. Kanatlı hayvanlar ise inceleme yapmak için hastalandırılabilirler. Hastalığa en çok sığırlar duyarlıdır. Genç hayvanlar, ergin ve yaşlılardan daha duyarlıdırlar. Açlık, yorgunluk, uzun yolculuk, fazla sıcak ve soğuk, iyi beslenememe, fena bakım, organik bozukluklar, şap vb viral hastalıklar, iç parazitler ve diğer stres faktörleri hastalığın çıkış ve yayılışında önemli rol oynarlar. Hastalık rutubetli, bataklık ve sıcak bölgelerde diğer bölgelerden daha çok görülür. Önleyici tedbirler alınmazsa büyük kayıplara yol açar.

Hasta hayvanların nakledilmesi, hasta veya ölen hayvanların insanlar tarafından kesilmesi, tüketilmesi, çevreye atılması veya çevrede yırtıcı kuşlar ve hayvanlar tarafından parçalanması, kuşlar, yağmur ve sel sularıyla uzaklara, diğer meralara ve topraklara nakledilmesi buralara bulaşmasına sebep olur. Kan emici sinekler de hastalığı yayabilirler.

Şarbon, meslek hastalığı şeklinde görülür. Hayvanla meşgul köylülerde, dericilerde, veteriner hekimlerde, patologlarda rastlanabilir.

Hastalık; hayvanlarda sendeleme, solunum güçlüğü, ayakta duramama, titreme ve halsizliklere sebep olur. Kısa sürede öldürür. Ölen hayvanlarda ölümden hemen önce ve sonra ağız, burun ve makattan kanlı bir akıntı gelir. Bu kan akması etkenin kanın pıhtılaşma yeteneğini sekteye uğratması sebebiyle olur. Vücut sıcaklığı artar. Hayvanlarda süt veriminde azalmaya, gebe olanlarda yavru atmaya sebep olur. Zira yüksek mortalite (ölüm oranı) ile seyreden bir hastalıktır.

Basil, insanlarda deriden girerse, ortası siyah, çevresi cerahatli karakabarcık adı verilen çıbanı (karbunkel) meydana getirir. Ölümden 2-3 saat sonra deri siyah bir renk alır.

Hastalık deri şarbonu ve iç organ şarbonu olarak ikiye ayrılır. İç organ tipinde, bağırsak şarbonu veya akciğer şarbonu gelişir. Deride tipinde ise karakabarcık ve kötü ödeme sebep olur. İnsanlarda çoğunlukla deri tipi şarbon görülür.

Karakabarcık (Habis çıban, karbonkül)
Cilt üzerinde derinin açık yüzeylerinde meydana gelir. Yüz, burun, el ve ayakta çıkar. Vücudun kapalı yerlerinde nadirdir. Hastalık başlarken bulaşma yerinde kaşınma ve yanma, pire ısırığı görünümünde kırmızı ufak bir nokta hasıl olur. Kabarır, büyür ve irinleşir, ortası çukurlaşır, içindeki sıvı bulanır, kahverengi olur. Çapı 6–9 cm'ye kadar ulaşabilir. Hastalığın başlangıcında baş ağrısı, halsizlik ve iştahsızlık vardır. Hastalık sükûnet bulunca sıcaklık düşer, yaranın üzerindeki siyah kabuk kösele gibi sertleşir.

Habis ödem
Derinin bazı bölgelerinde boyun, göğüs, özellikle göz kapaklarında, ağız içi ve dilde meydana gelir. Mikrobun girdiği yerde hafif ve ağrısız bir kızarıklık görülür.

Mikrop, ağızda çoğalırsa kısa sürede boğaza ilerler ve öldürür.

Bağırsak şarbonu
Şarbonlu hayvan etini yiyen insanlarda görülür. Kırgınlık, halsizlik, başağrısı ve terleme meydana gelir. Bulantı, kusma, diyare(ishal) ve karın ağrısıyla vücut sıcaklığı yükselir. Bazen kanlı ishal görülür. Nabız hızlanır ve zayıfları 2-3 günde öldürür.

Akciğer şarbonu
Sporlu toz ve kılların solunması ile olur. Ani bir titremeyle 40-41 °C'ye yükselen, ateşle başlar. Şiddetli kusma vardır. Nabız zayıflar ve hızlanır. 2-3 günde öldürür. Şarbonun en tehlikeli formudur. Akciğerlerdeki yoğun dolaşımdan dolayı septisemiye neden olur ve ölüm nedeni genellikle septik şok, cerebral anoksemi'dir.

Korunma
Şarbon hayvanlardan insanlara geçen bulaşıcı bir hastalıktır. Korunma için öncelikle hayvan hastalığı ortadan kaldırılmalıdır. Hasta hayvanlar öldürülür ve cesetleri yakılır veya kireçli çukurlara gömülür. Çukurlar derin olmalıdır. Yüzeyde olursa şarbon sporları solucan ve böceklerle toprak yüzeyine taşınabilirler. Hayvan sürülerini şarbon sporları bulaşık olan otlaklardan uzaklaştırmalıdır. Buradaki otlar yakılmalıdır. Bulaşık ahır artıkları ve gübreler de yakılmalıdır. Hastalık mihrakındaki ve mihraka yakın bölgelerdeki sağlıklı hayvanlar aşılanır. Şarbon sporları insanlara meslek ilgisi dışında yün ve deriden bulaşır. Kuşkulu maddeler yakılıp yok edilir. Hasta insanlarda kullanılan pansuman maddeleri yakılmalı ve madeni aletler strerilize edilmelidir.

Kaynakça

Şarbon


Acqua Santa Maria glavni je brend tvrtke Sicil Acque Minerali, Si.AM srl, odnosno tvrtke sa sjedištem u Raguzi i operativnim sjedištem Modica na Siciliji, koja od 1992. godine upravlja vađenjem i punjenjem mineralnih voda.

Društvo
SI. A.M. SRL, osnovan je 1992. godine, sjedište ima u Raguzi, a operativno sjedište u Modica. Tvrtka je vlasnik rudarske koncesije pod nazivom Santa Maria Zappulla u općini Modica i ima 3 aktivne bušotine, doista se proizvod prodaje pod 3 različite marke.

Struktura je 8.000 četvornih metara. Veliko područje u kojem se vadi voda okružuje cijelu tvornicu.

Izvori i povijest

Vode teku iz izvora na krajnjem jugoistoku Sicilije u velikoj, plodnoj zaravan vapnenački ja tektonsko podrijetlo u zoni planine Iblei (na području Modica) i zajedno s drugim potokom (San Francesco) tvore bujicu Mothicanus.

U Modici plovni putevi su iskorišteni od davnina. Duž ovih plovnih putova čovjek je sagradio povrtnjake i bazene za sakupljanje vode koji datiraju iz vremena arapske dominacije (koja je u Modici započela oko 845. pr. Kr.).

Bujica Mothicanus pridružuje se potoku San Liberale dajući život rječici Fiumara di Modica, koja se ulijeva u Sredozemno more. Uz bujicu Motycanus, između gradova Scicli i Modice, pronađene su špilje i grobnice koje svjedoče o ljudskoj prisutnosti na tim plovnim putovima već između brončanog i ranog željeznog doba (oko 900 845. pr. Kr.).

Ulica u kojoj se nalaze izvori i sjedište tvrtke zove se "Santa Maria Zappulla".

Oznake Si.A.M.

 Santa Maria
 Ruscella
 Roverella

Distribucija
Mineralne vode iz Si.AM- a prodaju se prvenstveno na Siciliji, u susjednoj Kalabriji i Malti, ali i u ostatku Italije.

Izvori

Pitka voda
Talijanska pića

Acqua Santa Maria


Claudio Alberto Morresi (Buenos Aires, 30 de abril de 1962) es un exfutbolista de Argentina nacido en las Inferiores del Huracán. Hasta febrero de 2014 se desempeñó como Secretario de Deportes de Argentina.

Trayectoria
Participó de la Copa Mundial de Fútbol Juvenil de 1981 jugada en Australia, en la que le fue concedida la emblemática camiseta N.º10 de la selección argentina. En dicha copa marcó un gol en la derrota contra el seleccionado anfitrión, luego Argentina quedó eliminada en la fase de grupos. La temprana eliminación fue una tremenda decepción, ya que Argentina era el campeón defensor. Sin embargo, aquella selección sub-20 argentina fue un exitoso proyecto a largo plazo, ya que en ella jugaron jugadores campeones con Argentina de diversas copas como Sergio Goycochea, Néstor Clausen, Carlos Tapia, Jorge Burruchaga y Claudio García.

A los 30 años se retiró de su carrera como futbolista.

Clubes

Como jugador

Como Técnico

Referencias

Futbolistas de las inferiores del Club Atlético Huracán
Futbolistas del Club Atlético Huracán
Futbolistas del Club Atlético River Plate en los años 1980
Futbolistas del Independiente Santa Fe
Futbolistas del Club Atlético Vélez Sarsfield
Futbolistas del Club Santos Laguna
Futbolistas del Club Atlético Platense
Futbolistas de la Ciudad de Buenos Aires
Entrenadores del Club Atlético Huracán
Entrenadores del Club Atlético Platense
Políticos del Partido Justicialista
Políticos de Kolina
Secretarios de Deporte
Legisladores de la ciudad de Buenos Aires
Gabinete de Néstor Kirchner

Claudio Morresi


Kulturno povijesna seoska cjelina Kukavice je kulturno-povijesna ruralna cjelina u zaselku Kukavicama, Glavina Donja.

Opis
Nastala od 19. do 20. stoljeća. Zaseok Kukavice nalazi se na padinama južno od Crvenog jezera, te prema njemu vodi očuvani makadamski put. Kuće su prizemnice i katnice građene od priklesanog kamena ujednačene veličine i jednostavnih linija. Kod nekoliko katnica očuvan je ulaz s balature, a uz pojednine kuće nalaze se "čatrnje". Postoji inicijativa stanovnika za bavljenjem izletničkim seoskim turizmom, te bi se na taj način bitno poboljšala turistička ponuda Imotske krajine.

Zaštita
Pod oznakom Z-5596 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - kulturno-povijesna cjelina, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "kulturno-povijesna cjelina".

Izvori

Zaštićene ruralne cjeline u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Imotskom

Kukavice (kulturno-povijesna seoska cjelina)


Alexiu Viciu (sau Alesiu Viciu, n. 14 decembrie 1855, Agrișteu, Mureș – d. 6 februarie 1950, Blaj) a fost un profesor, folclorist, și dialectolog român din Transilvania.

Biografie
Născut în satul Agrișteu, Mureș, este ultimul din cei doisprezece copii ai Floarei și ai lui George (Georgiu) Viciu, preot greco-catolic al parohiei Agrișteu între anii 1850-1881. După un an de școală în satul natal, Alexiu își continuă studiile la Blaj (1864 - 1874) și apoi la Colegiul De Propaganda Fide din Roma. În 1879 absolvă Seminarul Teologic din Blaj, iar în 1881 este hirotonit preot. Devenit profesor de limba română și latină la Gimnaziul superior greco-catolic din Blaj, îi are printre elevi pe scriitorul istroromân Andrei Glavina. Inspirat de mentorul său Ioan Micu Moldovan, se interesează de folclor. De-a lungul vieții publică diverse culegeri și studii de poezie populară. Între 1888-1892 colaborează la revista Convorbiri Literare unde îi apar nu mai puțin de 351 de cântece, strigături, balade, ș.a sub semnătura V. Alesiu. Pasiunea îi este împartășită și de fratele său Benedict Viciu (1842 - 1939), precum și de fiul său Quintiliu Viciu (1884 - 1971) cu care colaborează. Interesat de dialectologie, strânge forme dialectale ale limbii române din Transilvania. Alexiu Viciu moare la vârsta de 94 de ani la Blaj, orașul în care și-a petrecut cea mai mare parte a vieții.

Lucrări
 Flori de câmp. Doine, strigături, bocete, balade. Colecție de folclor inedită, publicată cu un studiu introductiv, note, indici și glosar de R. Todoran și I. Talos, Cluj-Napoca, 1976, 336 p.
 Colinde din Ardeal, Datini de Crăciun și credințe poporane. Culegere cu adnotațiuni și glosar, București, 1914. XIl + 212 p. (cu 306 piese).

Note

Legături externe
 , 5 ianuarie 2017, CrestinOrtodox.ro

Etnografi români
Folcloriști români
Preoți greco-catolici români
Nașteri în 1855
Decese în 1950

Alexiu Viciu


Hvalfjörður Tunnel () er en tunnel og en del af Hringvegur under Hvalfjörður fjord i island. Den er en 5.770 meter lang og ligger ned til en dybde af 165 meter under havniveau. Den blev påbegyndt i 1996 og var færdig til åbning den 11. juli 1998. Den kostede ISK 5.000 millioner((USD 70 million)).

Eksterne henvisninger
 Highway under the North Atlantic

Vejtunneler
Island

Hvalfjörður Tunnel


Henrietta H. Holsman Fore (Chicago, Illinois - 12 de setembro de 1948) é uma diplomata americana, atual Diretora Executiva do UNICEF. Foi Presidenta e CEO da Holsman International, uma empresa de manufatura e investimentos e a primeira mulher Administradora da Agência dos Estados Unidos para o Desenvolvimento Internacional (USAID), nomeada pelo ex-presidente dos EUA, George W. Bush. Henrietta também foi Diretora da Assistência Externa dos Estados Unidos e a 37ª Diretora da Casa da Moeda no Departamento do Tesouro americano.

Biografia

Infância e educação
Fore nasceu em Chicago, Illinois. Sua mãe era sueca e seu pai serviu no exército durante a Primeira Guerra Mundial.

Em 1966, graduou-se na Baldwin School, um internato particular para meninas em Bryn Mawr, Pensilvânia. Em 1970, Fore recebeu o diploma de Bachelor of Arts (B.A) em História, Economia e Arte pela Wellesley College e em 1975, o título de Master of Science (MS) em Administração Pública pela University of Northern Colorado.

Carreira Profissional
Após a faculdade, em 1989, Fore trabalhou para o Governo Federal dos EUA. Até então trabalhava em uma das empresas de seu pai, uma pequena fábrica de manufatura do setor siderúrgico, cargo que ocupou por 12 anos.

Entre 1977 a 1989, foi Presidenta e Diretora da Stockton Wire Products e de 1981 a 1989, Diretora e Presidenta do Conselho da Pozacorp, Inc., ambas empresas de Burbank, Califórnia.

No início da sua carreira na USAID, entre 1989 a 1993, foi nomeada para os cargos de Administradora Assistente para a Ásia e Administradora Assistente para a Empresa Privada.

De 2001 a 2005, atuou como a 37º Diretora da Casa da Moeda no Departamento do Tesouro dos EUA.

De 2005 a 2007, ocupou os cargos de Subsecretária de Estado de Administração e Diretora de Operações do Departamento de Estado dos Estados Unidos.

De maio de 2007 a janeiro de 2009, Henrietta atuou como a 13º Administradora da Agência dos Estados Unidos para o Desenvolvimento Internacional (USAID) e Diretora de Assistência Externa dos Estados Unidos, ocupando cargo equivalente a Vice-Secretário de Estado.

Fore também fez parte dos Conselhos de Administração e de Curadores de várias empresas públicas, nacionais e internacionais, incluindo Co-Presidente Global da Asia Society, Presidente da Iniciativa de Investimento do Médio Oriente, e Co-Presidente da Women Corporate Directors. Também fez parte dos Conselhos de Administração do Center for Strategic and International Studies (CSIS), Aspen Institute, Committee Encouraging Corporate Philanthropy (CECP) e do Center for Global Development (CGD).

Em janeiro de 2018, Fore foi nomeada Diretora Executiva do UNICEF. Sob sua direção, em 2020, a organização trabalhou em parceria com a GAVI Alliance, Coalizão para Inovações em Preparação para Epidemias (CEPI) e a Organização Mundial da Saúde (OMS), entre outras, para facilitar a vacinação no combate à pandemia de COVID-19.

Vida pessoal
Fore casou-se durante seu último ano de faculdade com Richard L. Fore, com quem tem quatro filhos.

Lideranças e filiações

 1977-2017: Stockton Wire Products, Presidenta do Conselho de Administração.
 1981-1989: Pozacorp, Inc., Presidenta do Conselho.
 1987: Stanford Graduate School of Business, Diretoria do Conselho.
 1987-1989: Water Quality Management, Membro.
 1993-2017: Asia Society, Co-presidente, Membro do Conselho Global de Diretores.
 1993-2017: The Aspen Institute, Membro do Conselho Curador.
 1993-2017: Committee Encouraging Corporate Philanthropy (CECP), Membro do Conselho.
 1993-2017: Holsman International, Presidente e CEO.
 1995-2017: Center for Strategic and International Studies (CSIS), Administradora do Conselho.
 2009-2015: Women Corporate Directors Foundation (Nova York), Co-presidente.
 2010-2017: Committee for Economic Development of The Conference Board (CED), Membro do Conselho Curador.
 2010-2017: Thervance Biopharma US, Inc., Diretora Independente.
 2011-2017: Center for Global Development, Membro.
 2012-2017: ExxonMobil, Diretora Independente.
 2014-2017: Initiative for Global Development, Membro.
 2014-2017: General Mills, Diretora Independente.
 2015-2017: Middle East Investment Initiative, Presidente do Conselho de Administração.
 2016-2017: Essilor International SA, Diretora Independente.
 American Academy of Diplomacy, Membro.
 American Leadership for a WaterSecure World Campaign Cabinet, Membro.
 Chief Executives Organization (CEO), Membro.
 Committee of 200, Membro.
 Council on Foreign Relations, Membro.
 Economic Club of New York, Membro.
 International Women's Forum, Membro.
 Overseas Private Investment Corporation, Membro.
 Millennium Challenge Corporation, Membro.
 Wellesley College Business Leadership Council, Membro.
 Young Presidents' Organization (YPO) / World Presidents Organization (WPO), Membro.

Prêmios e reconhecimento

 2005: Prêmio Alexander Hamilton, a maior honraria do Departamento do Tesouro dos EUA.
 2009: Prêmio Distinguished Service, o maior prêmio que pode ser concedido pelo Secretário de Estado dos EUA.

Trabalhos e publicações selecionados

Nascidos em 1948
Naturais de Chicago
Mulheres dos Estados Unidos na política

Henrietta H. Fore


El colibrí de raquetas (Ocreatus underwoodii), también denominado colibrí cola de hoja, colibrí cola de raqueta, cola espátula zamarrito colibrí de raquetas faldiblanco o colarraqueta de botas blancas, es una especie de ave apodiforme de la familia Trochilidae. Es nativo del noroeste de América del Sur.

Distribución y hábitat
Se distribuye por la cordillera de la Costa del norte de Venezuela, y desde los Andes del noroeste de Venezuela, por las tres cordilleras andinas de Colombia, hacia el sur por la pendiente occidental hasta el suroeste de Ecuador.

Es una especie bastante común en sus hábitats naturales: el interior de selvas húmedas así como también en crecimientos secundarios abiertos desde los 1100 hasta los 3000 m de altitud, algunas veces más bajo, hasta los 600 m, y ocasionalmente hasta los 4000 m, pero es más numeroso entre 1600 y 2200 m. En Colombia, ocurre tanto en bosques sub-andinos primarios como secundarios, por debajo de los 2400 m.

Descripción
En promedio mide 12,7 cm de longitud, que incluyen 7,6 cm de la cola, y pesa 3 g. El pico tiene 13 mm de largo. Presenta dimorfismo sexual. El plumaje en general es de color verde metálico brillante, pero en la garganta es más iridiscente. La cola del macho es espectacular, con dos plumas externas muy largas, curvadas y terminadas en raquetas de color azul verdoso. Presenta zamarros blancos. La hembra tiene las partes superiores color verde metálico y las inferiores principalmente blancas, con denso punteado verde en los flancos y con una estría malar verde. Los zamarros son más pequeños, blancos o cremosos. La cola es más corta pero prominente, con puntas blancas en las plumas externas.

Alimentación
Se alimenta de néctar de flores diversas, como las de Palicourea, Clusia, Inga, Cavendishia, Erythrina, Macleania y Psammisia. Además captura insectos en vuelo. Busca alimento entre alturas de pocos centímetros sobre del suelo hasta estratos de 6 m a 18 m de altura.

Reproducción
Construye el nido en forma de taza con fibras o vellosidades, ten la parte superior de una rama.

Sistemática

Descripción original
La especie O. underwoodii fue descrita por primera vez por el ornitólogo francés René Primevère Lesson en 1832 bajo el nombre científico Ornismya underwoodii; la localidad tipo dada es «Brasil, corregido posteriormente para Bogotá, Colombia».

Etimología
El nombre genérico masculino «Ocreatus» en latín significa 'de botas'; y el nombre de la especie «underwoodii», conmemora a un cierto Mr. Underwood, quien envió un desenho de la especie a Lesson, que no disponía de un espécimen.

Taxonomía
El género Ocreatus era monotípico hasta que los estudios comprobaron que las diferencias morfológicas y comportamentales justificaban la división de Ocreatus underwoodii, hasta entonces la única especie plena reconocida, hasta en cuatro especies separadas (O. underwoodii, Ocreatus peruanus, O. addae y O. annae). Las principales clasificaciones reconocieron la separación en tres especies, manteniendo O. annae como subespecie de O. addae. El Comité de Clasificación de Sudamérica (SACC) aguarda una propuesta para analizar los cambios.

La validad de la subespecie discifer ha sido cuestionada y sinonimizada con la nominal; la subespecie propuesta ambiguus (del sur de Colombia) es un sinónimo de incommodus.

Subespecies
Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) y Clements Checklist/eBird se reconocen cinco subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Ocreatus underwoodii polystictus , 1942 – cordillera de la Costa del norte de Venezuela (de Carabobo a Miranda).
 Ocreatus underwoodii discifer (, 1863) – noroeste de Venezuela (Zulia y Falcón hasta Táchira y oeste de Barinas) y norte de Colombia (Norte de Santander).
 Ocreatus underwoodii underwoodii (, 1832) – Andes orientales de Colombia.
 Ocreatus underwoodii incommodus (, 1943) – Andes centrales y occidentales de Colombia.
 Ocreatus underwoodii melanantherus (, 1851) – pendiente occidental desde el suroeste de Colombia (Nariño) hasta el suroeste de Ecuador.

Referencias

Enlaces externos
 Videos, fotos y sonidos de Ocreatus underwoodii en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Ocreatus underwoodii en xeno-canto.
Estampillas (Ecuador) con RangeMap
Galería de fotos de Booted Racket-tail en VIREO.

underwoodii
Aves de América del Sur
Animales descritos en 1832
Taxones descritos por René Primevère Lesson

Ocreatus underwoodii


Straumsnes Station (Straumsnes stasjon) er en tidligere jernbanestation på Ofotbanen, der ligger ved bygden Straumsnes i Narvik kommune i Norge.

Stationen åbnede oprindeligt som krydsningsspor, da banen blev taget i brug 15. november 1902. 1. april 1903 blev der etableret en holdeplads, der blev opgraderet til station 1. juli 1910. Oprindeligt hed den Strømsnes, men den skiftede navn til Straumsnes i 1921. Stationen blev fjernstyret 14. juli 1963 og gjort ubemandet 1. juli 1967. Betjeningen med persontog ophørte i december 2013, men der er fortsat krydsningsspor på stedet.

Den første stationsbygning var en banevogterbolig, der blev opført til åbningen i 1902, og som senere blev udvidet. Stationen havde desuden et vandtårn, men det blev revet ned, efter at banen blev elektrificeret i 1923. Stationsbygningen brændte under kampene i forbindelse med den tyske besættelse af Norge i 1940. I 1942 blev der opført en ny stationsbygning efter tegninger af NSB Narvik distrikt.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Ofotbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1902

Straumsnes Station


කාච දෘෂ්ටි පෘෂ්ඨයේ වක්‍රතාව අනුව වර්ගීකරණය කර ඇත. පෘෂ්ඨ දෙකම උත්තල නම් කාචයක් ද්වි උත්තල (ද්වි-උත්තල හෝ උත්තල පමණක්) වේ.  අවතල පෘෂ්ඨ දෙකක් සහිතව කාච ද්වි අවතල (හෝ අවතල පමණක්) වේ. පෘෂ්ඨවලින් එකක් පැතලි නම් අනෙක් පෘෂ්ඨයේ වක්‍රතාවය මත තල උත්තල හෝ තල අවතල වේ. උත්තල පැත්තක් හා අවතල පැත්තක් සහිතව කාච උත්තල අවතල හෝ මාවක නම් වේ. මෙම වර්ග‍යේ කාච ශෝධක කාචවල බහුලව භාවිතා කරයි.

කාචය ද්වි උත්තල හෝ තල උත්තල නම් කාච අක්ෂයට සමාන්තරව සමාන්තර කළ හෝ සමාන්තර ගත ආලෝක කදම්භයක් කාචය හරහා ගමන් කරන විට එය අක්ෂයේ කාචය පිටුපසින් කිසියම් දුරකින් වූ ස්ථානයක් මතට අභිසාරි (හෝ නාභිගත) වේ. (එම දුර නාභිය දුර වේ.) මෙහිදී කාචය ධන හෝ අභිසාරි කාච නම් වේ.

කාචය ද්වි අවතල හෝ තල අවතල නම්, සමාන්තර ගත කළ ආලෝක කදම්භයක් කාචය තුළින් යාමේදී අපසාරී (විහිදී යාම්) වේ.  එසේ කාචය සෘණ හෝ අපසාරීකාච නම් වේ. කාචය තුළින් යාමෙන් පසු කදම්භ කාචයට ඉදිරියේ විශේෂ ස්ථානයකින් නිකුත් වෙනවා සේ පෙනීයයි. මෙම ස්ථානයේ සිට කාචයට ඇති දුර නාභිය සේ හදුන්වයි. එසේ නමුත් එය අභිසාරී කාචවල නාභිය දුර ආකාරය හා ප්‍රතිවිරුද්ධ වේ. / සෘණ වේ.

උත්තල- අවතල (මාවක) කාච මුහුණත් දෙකෙහි සාපේක්ෂ වක්‍රතාවය මත ධන හෝ සෘණ වීමට පුළුවන. සෘණ මාවක කාචයක් තියුණු අවතල මුහුණතක් හා පර්යන්තයට වඩා මධ්‍යයයේ දී සිහින්ය. අනෙක් අතට ධන මාවක කාචයක තියුණු උත්තල මුහුණතක්  හා පර්යන්තයට වඩා මධ්‍යයේදී ඝන වේ. වක්‍රතාවය සමාන මුහුණත් දෙකක් ඇති පරිපුර්ණ කාචයක ප්‍රකාශ බලය ශුන්‍යය. එනම් ආලෝකය අභිසාරී හෝ අපසාරී නොවේ. සැබෑ කාචවල ශුන්‍ය නොවූ ඝනකමකි, කෙසේ හෝ ප්‍රකාශ බලය කෙරෙහි බලපායි. නිසැකවම ශූන්‍ය ප්‍රකාශ බලය ලබා ගැනීමට මාවක කාචයක කාච ඝනකමට ගණනයට බලපෑම් කළ හැකි යන්තම් අසමාන වක්‍රතාවයන් තිබිය යුතුය.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Lens_%28optics%29#Types_of_simple_lenses

සරළ කාච වර්ග


( - ) est un évangéliste protestant et activiste politique japonais, fondateur et premier président de l'université Tōhoku gakuin.

Biographie
Oshikawa Masayoshi est né en 1850 dans la province d'Iyo (actuelle préfecture d'Ehime). Il est le troisième fils de la famille Hashimoto de la classe des samouraïs et est adopté à l'âge de onze ans par la famille Oshikawa. Dans la tradition d'adoption féodale japonaise, le fils devient généralement le gendre si le père a une fille comme c'est le cas dans cette adoption. À 18 ans, il épouse Tsune, la fille d'Oshikawa Masayuke. Le père est farouchement opposé à tout ce qui est étranger et, en raison de cette opposition familiale, il n'a vu sa femme que deux fois au cours des neuf années qui suivent sa conversion ultérieure. Un an après son mariage, il est envoyé à Tokyo par un seigneur féodal pour suivre des études. Il étudie d'abord les sciences occidentales à l'école Kaisei gakkō, ancêtre de l'université de Tokyo. Après trois ans, il s'installe à Yokohama pour acquérir une meilleure connaissance de l'anglais et étudie auprès de missionnaires chrétiens, dont Samuel Robbins Brown et J.H. Balogh, dans une école d'anglais, la Yokokhama Shubunkan.

Pendant son séjour à Yokohama, il se convertit au christianisme en 1872 et commence un travail missionnaire, fondant l', la première église protestante du pays. Au moment de sa conversion, il n'y a que six protestants connus au Japon. Alors qu'il prêche à Niigata, la ville est en grande partie détruite par un incendie en 1878. Ayant visité Sendai deux fois au cours de l'année précédente, il s'y installe en 1879. La première année est difficile. Beaucoup dans la ville sont hostiles aux « réunions de Jésus » et il ne peut pas louer de maison pour celles-ci. La religion est ressentie localement comme réservée aux femmes et aux enfants. En 1881, il y a 45 membres de l'église et une grande maison louée pour les réunions. En 1885, il y a trois églises et 200 chrétiens à Sendai Le travail est non confessionnel et il n'y a pas de mission, mais les dons des chrétiens locaux ne sont pas suffisants pour étendre le travail local. Il fait la rencontre de , un missionnaire de l' à Tokyo en 1885 et l'invite à Sendai. En 1886, ils cofondent l'école de théologie de Sendai pour former des pasteurs chrétiens, sous l'égide de l'Église réformée. Malgré l'opposition et à partir d'une première classe de six étudiants, l'école prospère et, en 1892, elle compte 17 étudiants en théologie et 133 autres étudiants. Elle devient l'université Tōhoku gakuin et Oshikawa Masayoshi en est le premier président. Dès 1909, elle est reconnue comme l'une des institutions chrétiennes les plus influentes du pays. En 1886, il fonde l'. En 1887, Oshikawa est élu premier président de la chaire presbytérienne de Miyagi, couvrant le territoire de tout le nord du Japon, y compris Hokkaidō. La même année, il fonde une communauté agricole chrétienne sur cette île dans le but de créer éventuellement une université chrétienne mais le groupe sera dissous 14 ans plus tard. Activement impliqué dans des activités évangéliques dans plusieurs endroits, il démissionne de son poste de président de Tōhoku gakuin en 1891 .

En 1883, avec Tsuda Sen, il est le premier missionnaire chrétien japonais en Corée. C'est la décennie précédant l'expansion coloniale officielle du Japon et cela semble motivé par un cosmopolitisme transnational chrétien. Il voit la mission étrangère des chrétiens japonais comme une extension de l'activité missionnaire chrétienne « occidentale » au Japon. Pour lui, la mission est une « obligation ». En 1894, avec d'autres chrétiens, il crée la Société d'éducation du Grand Japon à l'étranger, une organisation strictement chrétienne. Avec Tsuda Sen, ils créent des écoles de langue japonaise en Corée. Bien que chrétien et éducatif dans la mission, « on ne peut nier [...] que la création de ces écoles a été la pierre angulaire de l'influence japonaise en Corée ». Les activités ultérieures vont au-delà de la mission chrétienne et il intervient activement dans la politique asiatique contre l'oppression politique en Asie. Il soutient les Philippines d'Emilio Aguinaldo dans la guerre américano-philippine et le . En 1918, il critique le peuple japonais pour sa négligence de la responsabilité du Japon d'améliorer les sociétés asiatiques.

Il a deux fils, Shunrō, écrivain pionnier de la science-fiction au Japon, et Kiyoshi, fondateur de la première équipe de baseball professionnelle au Japon.

Notes et références

Naissance en janvier 1850
Naissance dans la préfecture d'Ehime
Décès en janvier 1928
Décès à 77 ans
Professeur japonais
Personnalité de l'Ère Meiji
Personnalité japonaise du protestantisme

Oshikawa Masayoshi