Le variant Omicron () du SARS-CoV-2, aussi appelé B.1.1.529 (synonyme BA.1) selon les lignées Pango, du clade GISAID GR/484A, est un variant du coronavirus responsable de la Covid-19. Nommé d'après la lettre grecque Omicron, le premier cas de ce variant est détecté le  au Botswana. Le , il est classé comme variant préoccupant par l'Organisation mondiale de la santé (OMS).

Le , l'OMS publie la lignée Pango BA.2 comme étant une sous-lignée de Omicron, définissant alors BA.1 comme alias de B.1.1.529.

Le , l'OMS publie les lignées Pango BA.3, BA.4 et BA.5 comme étant des sous-lignées de Omicron.

Le variant B.1.1.529 a d'abord été détecté en Afrique australe durant le mois de novembre, puis s'est propagé jusqu'à représenter 96,3 % des nouveaux cas dans trois États du nord-ouest des États-Unis ; il est devenu majoritaire dans ce pays depuis le .

Un nombre inhabituel de mutations, dont plusieurs inédites ou affectant le péplomère l'ont rendu plus transmissible et actif face au système immunitaire ou aux vaccins. Plusieurs restrictions d'entrées de voyageurs venant des pays où il a été détecté ont donc été mises en place au niveau international pour limiter sa propagation. Mi-décembre, il s'était cependant propagé, à une vitesse inédite selon l'OMS ;  .

Les virologues rappellent que l'apparition de variants en supplantant d'autres est un phénomène classique dans les épidémies ; un variant pouvant avoir une meilleure valeur sélective pour de nombreuses raisons autres qu'une meilleure transmissibilité, notamment à cause de changements dans les habitudes de son hôte humain. Début 2022, une étude n'a pas trouvé de différence significative entre la charge virale d'Omicron et Delta. Quelques jours plus tard, une étude danoise non revue par les pairs suggère que la transmissibilité des variants d'Omicron et Delta ne semble pas différente, les personnes non vaccinées étant aussi susceptibles de contracter l'un ou l'autre variant, mais qu'Omicron semble échapper un peu plus à la vaccination que Delta.

Une fois propagé, le variant Omicron reste toujours la majorité de contamination. En janvier 2023, plus de 99,6% de  détectées dans le monde entier étaient celles d'Omicron, selon l'OMS.

Origine
Selon une étude chinoise, le variant Omicron, atypique avec ses multiples mutations, résulterait d'une double transmission zoonotique :
 de l'humain vers la souris, mi-2020 (transmission d'un virus SARS-CoV-2 de la lignée B.1.1) ;
 du rongeur vers l'humain, fin 2021, après s'être adapté aux récepteurs cellulaires de l'animal.

Classification

Nomenclature
L'Organisation mondiale de la santé réserve une désignation en lettres grecques pour les « variants préoccupants ».

Le , le groupe consultatif technique de l'OMS sur l'évolution du virus du SRAS-CoV-2 a déclaré que la lignée PANGO B.1.1.529 était un variant préoccupant et l'a désigné par la lettre grecque omicron.

L'OMS a sauté les lettres précédentes nu et xi dans l'alphabet grec pour éviter toute confusion avec les similitudes du mot anglais « nouveau » et du nom de famille chinois Xi.

Le projet GISAID lui a attribué l'identifiant de clade GR/484A et le projet  lui a attribué l'identifiant de clade 21K.

Mutations

Le variant présente une grande quantité de mutations, dont certaines sont préoccupantes ou non répertoriées dans les autres variants.

Ainsi,  affectent le péplomère, principale cible des anticorps et vaccins.

Chronologie

Le premier spécimen du variant Omicron est recueilli le  au Botswana. Il est également détecté en Afrique du Sud et à Hong Kong chez un voyageur de retour d'Afrique du Sud. Un autre cas est identifié en Israël chez un voyageur de retour du Malawi en compagnie de deux autres provenant d'Afrique du Sud et de Madagascar. Un cas est également détecté en Belgique chez un voyageur qui l'aurait éventuellement attrapé en Égypte avant le .

Les quatre premiers cas rapportés au Botswana, ainsi que les trois confirmés et suspectés en Israël, proviennent de personnes entièrement vaccinées.

Fin , plusieurs États ont pris des mesures envers les voyageurs provenant de pays d'Afrique australe où le variant a été détecté. Certains interdisent les vols en provenance de ces pays, alors que d'autres demandent aux voyageurs de respecter un certain temps de quarantaine.

Des inquiétudes à propos du possible impact économique du variant entraînent, en , une chute globale des marchés boursiers, dont le plus important recul de l'année pour le . Le prix des pétroles de type  et  chute respectivement de 10 % et 11,7 %.

Épidémiologie
Une augmentation exponentielle du nombre de cas partout en Afrique du Sud, constatée à partir du , et principalement dans le Gauteng, serait attribuable à la lignée B.1.1.529.

Le , le variant est également détecté dans quelques pays d'Europe : Royaume-Uni, Allemagne, Italie, Belgique, Tchéquie ou encore Pays-Bas. Il est également détecté à l'entrée de l'Australie.

Le même jour, l'Institut national des maladies transmissibles de l'Afrique du Sud publie que  effectués ont révélé  infections (un quota de 9,2 %) pour un seul jour. Une semaine plus tard,  révèlent  infections (un quota de 24,3 % et une croissance de 470 %).

Mi-, le variant Omicron est à l'origine de 40 % des cas de contamination à Londres, ce qui est qualifié de  par Boris Johnson.

À la date du , le variant Omicron ne représente que 0,7 % des cas de Covid-19 aux États-Unis et le variant Delta 99,3 %. À peine deux semaines plus tard, le , il compte pour 73,2 % des cas, le variant Delta ne représentant plus que 26,6 %. Selon une étude préliminaire de l'université de Hong Kong, le variant Omicron se répliquerait  plus vite dans les bronches mais  moins dans les poumons que le virus originel. Ce résultat indiquerait un virus nettement plus contagieux mais potentiellement moins dangereux : en fait, ce résultat ne dit pas grand chose autre que le taux de réplication du virus mesuré dans les bronches ou poumons.

Le , un communiqué officiel informe du premier mort aux États-Unis, au Texas, en relation avec le variant Omicron. Il s'agit d'un homme de la cinquantaine, non vacciné et qui avait déjà été affecté par la Covid-19.

Caractéristiques
Selon l'OMS, le risque de contracter une forme grave est moins important qu'avec les autres formes du Covid-19, mais sa propagation est plus rapide. Une étude de  sur des pseudovirus estime qu'il est quatre fois plus infectieux (et non pas contagieux) que le type naturel et deux fois plus que le variant Delta.

Les études initiales en Afrique du Sud publiées en , sur un nombre réduit de patients, mettent en évidence que l'échappement immunitaire est plus important que celui observé pour les précédents variants. L'action des anticorps produits par les personnes vaccinées (après deux doses du vaccin de Pfizer) est quarante fois moins bonne contre le variant omicron que contre la souche historique. Selon les premières études européennes, le même schéma vaccinal entraînerait une perte d'efficacité totale ou seulement sept fois inférieure. Toutefois, une troisième dose de vaccin rétablirait une protection partielle. Christian Drosten, directeur du département de virologie de l'hôpital universitaire berlinois de la Charité, nuance ces premiers résultats, en soulignant qu' et la protection contre les formes graves pourrait être conservée.

Une étude prépubliée en  menée sur neuf anticorps monoclonaux utilisés en clinique ou en phase de développement préclinique montre que six d'entre eux sont totalement inefficaces face au variant Omicron, tandis que les trois autres voient leur efficacité diminuée de  par rapport à leur action sur le variant Delta. Les tests menés sur des sujets un mois après une troisième dose du vaccin Pfizer montrent son efficacité contre le variant Omicron, mais également que ce variant nécessite une quantité d'anticorps de  supérieure à celle nécessaire pour le variant Delta pour être neutralisé. La durée de cette efficacité n'est toujours pas connue. La même étude montre par contre que des patients ayant été symptomatiques il y a plus de  ou ayant reçu les deux doses du vaccin Pfizer il y a plus de cinq mois ne sont quasiment pas protégés contre le variant Omicron.

Une prépublication de l' parue le  suggère un plus faible risque d'hospitalisation avec le variant Omicron qu'avec le variant Delta, en notant toutefois une population plus jeune touchée par le variant Omicron donc moins à risque.

En ce qui concerne le syndrome dit Covid long, une étude publiée dans le British Medical Journal en juin 2022 présente que l'apparition de syndrome est moins fréquente que celle du variant Delta. La conclusion a été donnée, en comparaison entre  testés positifs avec le variant Omicron du 20 décembre 2021 au 9 mars 2022 et  contaminés par le Delta ainsi que testés du  juin au 27 novembre 2021. Le syndrome Covid long était déclaré par  ayant contaminé l'Omicron, soit 4,5%. Parmi les patients de Delta, , soit 10,8%, subissaient ce syndrome.

Certes, en comparaison avec le variant Delta, la tendance est que le symptôme de variant Omicron est moins grave. D'où, en Suisse, des voix s'élevaient pour classifier et traiter le Covid Omicron comme grippe normale. Or, le 15 février 2023, une équipe de l'université de Lucerne révélait que la mortalité des personnes hospitalisées à cause du variant Omicron (95% en B.1.1.529) reste 54% supérieure à celle des patients de grippe. La mortalité à cause d'Omicron augmente aussi deux ou trois fois élevée, parmi ceux qui avaient été accueillies par l'admission aux soins intensifs (USI), notamment pour les personnes âgées et celles qui subissaient la démence. L'analyse, à la base des renseignements auprès de quinze hôpitaux en Suisse, suggère que le virus Omicron doit être traité encore sérieux, en raison de sa mortalité élevée lors de l'hospitalisation.

Capacité supérieure du variant Omicron
La structure moléculaire d'Omicron, comparée avec celle du SRAS-CoV-2 originel et de ses autres variantes, montre des caractéristiques lui permettant d'échapper à nos défenses immunitaires, tout en maintenant sa capacité infectieuse, mais avec une maladie plus bénigne que pour les variants précédents, peut être parce qu'il semble moins adapté aux poumons qu'à la zone nez-gorge. Plus de 30 des mutations concernent la protéine de pointe qui permet au virus de s'ancrer sur ses cellules hôtes, alors que les variants précédents ne présentaient chacun qu'une dizaine de mutations sur leurs protéines de pointe. Et 15 de ces mutations concernent le domaine de liaison au récepteur de la protéine (RBD), qui permet la liaison avec la protéine ACE2 de l'hôte. Ce nombre de mutations est plus élevé que pour les variants précédents (les variants Delta et Alpha, antérieurs) ; chez les personnes guéries d'une Covid et/ou vaccinées, ces mutations ont remodelé les zones de la protéine reconnues par des anticorps « neutralisants », permettant de nouvelles infections. L'effet net est qu'Omicron se lie à ACE2 plus fortement que la version originale du SRAS-CoV-2, et aussi fortement que le variant Delta. Par sélection naturelle, Omicron a adopté une  (ses interactions entre le RBD d'Omicron et l'ACE2 sont améliorées par rapport aux variants précédents). Omicron utilise une voie de pénétration de la cellule plus lente, via des bulles (endosomes).

À la différence d'autres souches du Covid-19, le variant Omicron garde, depuis son apparition, une longue et large domination. Les chercheurs expliquent ces raisons par, d'une part, sa forte transmissibilité et, d'autre part, sa capacité d'échappement immunitaire. Ainsi, le sous-lignage BA.2.75.2, qui avait été récemment identifié, a échappé à douze des treize anticorps, dans le laboratoire de l'institut Karolinska. Benjamin Davido, infectiologue de l'hôpital Raymond-Poincaré, résume que le variant Omicron est celui qui sait se réinventer pour rester. En février 2023, le docteur Sara Cody, directrice de la sante publique de Santa Clara, souligne : « Ce que nous avons appris sur ce virus est qu'il continue à se changer et à se modifier, et qu'il s'agit d'une sorte de danse entre l'immunité de la population et ce que le virus fait. C'est un changement sans arrêt. C'est dynamique. »

Efficacité des vaccins avec le variant Omicron
Une étude publiée en  ayant testé l'efficacité de six vaccins face au variant Omicron observe que seuls trois patients sur 13 ayant reçu deux doses du BBIBP-CorV de Sinopharm, un patient sur 12 ayant reçu le vaccin Janssen et aucun des  complètement vaccinés avec le Spoutnik V généraient des anticorps neutralisants contre le variant Omicron. Les trois autres vaccins testés, d'AstraZeneca, Moderna et Pfizer–BioNTech, étaient également moins efficaces avec seulement deux doses.

Le , le Conseil scientifique émet un avis annonçant : . Un communiqué de presse de Moderna du  affirme que la dose de  augmente le niveau des anticorps neutralisants contre le variant Omicron d'un , celle à  d'un . Mais cette approche n'a pas abouti, Moderna et Pfizer préférant développer des vaccins bivalents, protégeant à la fois contre la souche historique et une souche Omicron. Ils sont déployés à l'automne 2022.

Sous-variants d'Omicron

BA.1, BA.2, BA.3, BA.4 et BA.5
Les virus mutent et produisent différentes lignées. Ainsi, au côté du variant Omicron BA.1, sont apparus les variants BA.2 et BA.3 qui lui sont apparentés. Ces trois variants partagent vingt-et-une mêmes mutations dans leur protéine spiculaire mais huit autres mutations sont spécifiques à BA.2 et six à BA.1. Celui-ci partage par ailleurs dix autres mutations avec BA.3. Enfin BA.2 et BA.3 partagent deux autres mutations.

En  au Danemark, le sous-variant BA.2 a déjà remplacé BA.1, un phénomène également constaté au Royaume-Uni, aux États-Unis et en Norvège, selon l' à Copenhague. Ce dernier confirma encore, le , que le variant BA.2 est plus transmissible que le BA.1, à la suite des études effectuées au Danemark. En ce qui concerne les Danois vaccinés, la transmission de BA.2 demeure moins agressive qu'auprès de ceux qui ne sont pas vaccinés.

Comme les autres variants, le variant Omicron (BA.1), au cours de sa propagation, finit par muter et produire à son tour des sous-variants comme BA.1.1 qui se distingue de BA.1 par la mutation R346K.

Le virus de la Covid-19 évolue sans arrêt. Un nouveau variant Omicron BA.2.12.1, qui avait été détecté à New York en , devint rapidement majoritaire dans cette ville et alentour. Ce sous-variant conserve les deux mutations S704L et L452Q héritées du BA.2 classique. Il a été supplanté par le BA.5 à l'été 2022.

Les variants BA.4 et BA.5, détectés en Afrique, ont acquis la mutation L452R qui contribuait à la propagation du variant Delta. Par ailleurs, le variant BA.4 est une recombinaison de BA.1 et de BA.3.

En juillet 2022, les spécialistes sont attentifs à deux nouveaux variants : BA.5.3.1 et BA.2.75, dit Centaurus (Centaure), détecté pour la première fois en Inde puis en Australie, au Japon, au Canada, aux États-Unis, en Allemagne, au Royaume-Uni et aux Pays-Bas. Ce dernier présente de  mutations par rapport à la souche de BA.2, dont la mutation G446S affectant une zone a priori « très antigénique » (le domaine de liaison au récepteur) et qui pourrait permettre d'échapper aux anticorps neutralisants ou d'affecter sa sévérité. C'est la raison pour laquelle le BA.2.75 est particulièrement surveillé par les chercheurs aux États-Unis. Quant au BA.5.3.1, lui aussi possède une mutation inédite, N:E136D, qui lui vaut le surnom de « Bad NED » (mauvais NED). En Allemagne, ce sous-variant représenterait 80 % des cas de BA.5.

Selon Daniel Robert Kuritzkes (Harvard Medical School), le Covid-19 n'évolue plus à grands pas (avec des variants très différents) mais aurait trouvé dans le variant Omicron une « niche évolutive » à laquelle il reste attaché, préférant se perfectionner en « bricolant » des améliorations à la marge.

Quant au dernier avis du Conseil scientifique Covid-19 de France, le conseil envisage en juillet 2022 trois possibilités sur le sujet des variants, soit plusieurs vagues des variants qui s'évolueraient successivement (scénario 1), soit reprise d'un variant existant en automne et en hiver (scénario 2), soit émergence d'un nouveau variant X qui serait capable d'échapper l'immunité actuellement établie dans la population humaine (scénario 3). Quel que soit le scénario,

Depuis le mois de septembre 2022, les scientifiques restent très attentifs, car le variant BA.2.75 évolue rapidement en tant que BA.2.75.2. Ce dernier est à cette date le variant le plus résistant aux anticorps disponibles. Sa capacité d'échapper à l'action neutralisante des anticorps serait cinq fois supérieure à celle du BA.5, le variant dominant du moment.

Période de transition avec de nouveaux variants, plus contagieux
La situation à partir du mois d'octobre 2022 différait de celle des saisons précédentes. D'après Ryan Gregory, biologiste de l'université de Guelph, une dizaine de variants Omicron entrent simultanément en compétition pour prendre la relève des variants BA.4 et BA.5. Il s'agissait notamment des BA.2.75, BA.2.75.2, BA.2.3.20, BA.4.6, BQ.1, BQ.1.1 et XBB. Le 12 octobre, l'Organisation mondiale de la santé aussi publie sa liste de sous-variants sous surveillance : BA.5, BA.2.75, BJ.1, BA.4.6, XBB, BA.2.3.20. Ceux-ci ont tendance à échapper à l'immunité acquise par une infection ou un vaccin.

Parmi eux, deux variants étaient particulièrement surveillés. D'une part, le variant BQ.1.1 , qui aurait émergé au Nigeria, était présenté comme pouvant être associé à des troubles digestifs (encore hypothétiques) tels que diarrhées et vomissements. Dans certains pays, ces sous-variants BQ.1 et BQ.1.1 connaissaient une augmentation rapide des cas diagnostiqués, par exemple en France 21 % (semaine 41) ou 27 % aux États-Unis (29 octobre). En France, son pic épidémique a été constaté en décembre 2022 (en tant que  de novembre-décembre 2022). D'autre part, le XBB est un variant issu d'une recombinaison virale de BA.2.10.1 et de BA.2.75. Il avait été identifié le  à Singapour. La caractéristique de ce variant est qu'il existe plus de risque de réinfection, notamment pour ceux qui ont été contaminés par un variant de Covid avant que celui d'Omicron n'apparaisse. À la fin du mois d'octobre 2022, il représentait 1,3 % des contaminations dans le monde entier et est présenait dans 35 pays.

La tendance est confirmée. En décembre, Tedros Adhanom Ghebreyesus, directeur général de l'OMS, a déclaré que circulent dans le monde entier plus de 500 sous-variants Omicron, plus contagieux. Un graphique de l'institut national de la santé publique et de l'environnement des Pays-Bas, publié le 23 décembre, aussi confirmait ce changement. Si le BQ.1 y était en tête, il n'était pas dominant. Auparavant, au contraire, un nouveau variant remplace toujours un Covid précédent.

Par ailleurs, la fin de l'année 2022 on observait une flambée épidémique du BF.7 (une sous-lignée du BA.5) et d'autres en Chine, où l'immunité reste extrêmement basse, ce qui est constatée par le docteur Stuart Campbell Ray de l'université Johns-Hopkins. Dans ce pays, explique-t-il, sa nombreuse population et la vaccination vraiment moins efficace favorisent cette explosion. Les spécialistes s'inquiétaient, car le BF.7 aurait un R0 entre 10 et 18,6 alors que le moyen du variant Omicron en Chine est 5,08. Il est à noter que, dans la seconde moitié de 2022, ce variant BF.7 occupait jusqu'à quasiment 25% de contamination aux Pays-Bas, puis diminue devant l'évolution du BQ.1.

Or, ce dernier, BQ.1, a quasiment disparu. En août 2023, on ne comptait que moins de 1% de contamination.

XBB.1.5 dominant au premier semestre 2023
En cette même fin d'année 2022, un autre sous-variant, de la lignée recombinante XBB (BJ.1 x BA.2.75), s'imposait aux États-Unis : le XBB.1.5 y a été détecté en octobre 2022. Il présente pour l'Europe, un risque épidémique supérieur au sous-variant chinois du fait de l'immunisation acquise au sortir de la vague BA.5. C'est la raison pour laquelle, le 13 janvier 2023, le Centre européen de prévention et de contrôle des maladies a signalé que ce variant XBB.1.5 deviendrait dominant en Europe, en févier ou mars. Même si la présence du XBB.1.5 y restait moins de 2,5% à la fin de l'année, son calcul utilisant le modèle mathématique donnait sa prévision. Aux États-Unis le XBB.1.5 propageait 12% plus vite en janvier 2023. En conséquence, les Centres pour le contrôle et la prévention des maladies (CDC) estiment qu'à la première semaine de février, le variant XBB.1.5 y présentait 74,7% de contamination avec sa domination, mais sans provoquer trop d'hospitalisation. Le 23 mars, la Santé publique France déclare qu'à la semaine 9 (du 27 février au 5 mars), le XBB.1.5 représentait 56% de contamination contre 45% à la semaine 8. Ce variant est donc devenu majorité en France aussi.

L'évolution de variant Omicron ne s'arrête jamais. Après avoir détecté en janvier 2023 un nouveau variant XBB.1.16 (ou Arcturus), l'Inde connaît son explosion inattendue à partir de mois de mars. Aux États-Unis et en Angleterre, ce variant commence à remplacer le XBB.1.5. Il s'agit d'un recombinant de BA.2.10.1 et de BA.2.75, renforcé de trois mutations supplémentaires, E180V, F486P et K478R.

Il est à noter que selon l'OMS, encore plus de  sont-ils en train de circuler dans le monde entier.

En juin 2023, le Covid-19 a considérablement diminué en France, selon la Santé publique France : 332 nouveaux cas entre 6 et 12 juin ainsi que taux de reproduction de la semaine du 28 mai 0,9. Nonobstant, le virus circule toujours, et parmi les virus séquencés, 99,8% d'Omicron ont été détectés (semaine du 22 mai). Le recombinant XBB.1.5 reste majoritaire mais avec 45% de séquences.

Enfin, ce dernier a diminué très rapidement. Devant les EG.5 et XBB.1.6, celui-ci ne se présentait, le 31 août, que 11% en France.

Variant EG.5.1, dit Eris
Le 19 juillet 2023, l'OMS a ajouté un nouveau variant dans la liste de l'investigation, juste avant que celui-ci ne rebondisse dans plusieurs pays. Il s'agit de la souche EG.5.1 qui est une descendance de XBB.1.9.2. Cette souche avait été détectée, pour la première fois, en mars 2023. Le variant a été surnommé Eris par Ryan Gregory, d'après Éris déesse de la Discorde dans la mythologie grecque. Au Royaume-Uni, ce variant était responsable de 14,55 % de contamination, le 20 juillet. Le Covid EG.5.1 fait augmenter l'hospitalisation dans ce pays, notamment parmi les personnes âgées. Aux États-Unis, c'est le variant le plus propagé, avec 17,3 % de nouveaux cas enregistrés le 5 août. De même, ce variant y est considéré comme ce qui augmenterait l'hospitalisation. Au début du mois d'août, celui-ci se présente dans 36 pays, surtout en Asie. La même tendance est constatée en France. Selon GISAID, ce variant y a gagné 35 % des analyses. Or, l'épidémiologiste Antoine Flahault souligne sur ce variant Eris qu'actuellement, les autorités européennes ne disposent d'aucune donnée fiable. Ce qui reste certain est qu'en plein mois d'août, les variants Omicron circulent sur l'hémisphère nord, à la différence des étés précédents, par exemple à Bayonne, où les fêtes de Bayonne ont contribué à propager le Covid. Toujours selon l'OMS, à partir du 9 août, l'EG.5 (toutes les souches) est un variant à suivre, à la suite de cette augmentation. À partir du 17 août, l'OMS place un autre variant BA.2.86, dit désormais Pirola, dans la liste de surveillance. Si celui-ci y est ajouté, c'est parce que ce variant possède un nombre important de mutations (plus de 30) en comparaison de l'origine BA.2. Or, les scientifiques savent peu sur ce variant. Le premier cas en France a été révélé par la Santé publique le 31 août, selon laquelle il s'agit d'un prélèvement hebdomadaire du 21 août. Le 31 août à midi, 25 autres séquences étaient enregistrés dans le monde entier, dont 10 cas en Danemark. Par ailleurs, à ce jour-là, la tendance du Covid en France était EG.5, dont le sous-lignage EG.5.1 est majoritaire, avec 34% de contamination. À l'échelle mondiale, les variants XBB représentent 96% de contamination, du 29 juillet au 28 août sur GISAID.

Nouveau variant HV.1 en automne
Après un été relativement calme, un nouveau variant d'Omicron, HV.1, a très rapidement gagné le terrain des États-Unis. À la fin du mois d'octobre 2023, celui-ci y représente 25% de contamination. Ce chiffre suggère qu'il serait plus contagieux. Les scientifiques ont identifié qu'il s'agit d'une mutation du variant EG.5 mais aussi d'une descendance du XBB. On ignore actuellement ses caractéristiques.

Recombinaison avec variant Delta
Détecté au Royaume-Uni, à Leicestershire où les habitants indiens sont nombreux, un nouveau variant CH.1.1, dit Orthrus, est en surveillance. Cette souche y fut détectée, pour la première fois, en novembre 2022 tandis qu'elle se trouve également en Inde et en Espagne. En surveillance, car, d'une part, en Angleterre, ce variant est en train d'évoluer très vite dans la population. D'autre part, il s'agit d'un variant issu de BA.2.75 mais qui partage la mutation P681R avec le variant Delta, lequel provoque un symptôme plus grave. P681R est une mutation très connue. Elle est si agressive que le Delta peut attaquer plus facilement les cellules humaines. Selon les autorités britanniques, le CH.1.1 y présente en janvier 2023 plus de 20% de contamination.

À la suite de l'étude de l'université d'État de l'Ohio, l'évolution du variant CA.3.1 aussi est suivie par les chercheurs. Apparue aux États-Unis en décembre 2022, cette souche aussi possède la mutation L452R du variant Delta. Les scientifiques restent très attentifs, car la recombinaison peut provoquer tant plus de transmissibilité que le symptôme plus grave. L'étude de l'Ohio révèle aussi que ces CH.1.1 et CA.3.1 sont capables de résister plus fortement à la neutralisation du corps humain effectuée par l'anticorps. Leur capacité est supérieure à celle des variants XBB.

En juin 2023, ces variants ne se présent guère en France, devant la domination des variants Omicron sur d'autres.

Usage des noms de monstres dans la légende
Omicron, caractérisé de sa capacité de recombinaison, compte un grand nombre de variants. Inspiré par la mythologie grecque, on met en usage des noms de monstres grecs (et d'autres monstres célèbres), car, dans cette mythologie, les couples de monstre donnaient naissance à d'autres monstres, tout comme l'apparence de virus Omicron. Déjà, l'utilisation devint fréquente pour Orthos (CH.1.1) et Kraken (XBB.1.5).

C'est Ryan Gregory (mentionné au-dessus, université de Guelph) qui créa une liste de variants. En effet, d'une part, l'OMS cessa à attribuer le lettre grec à une nouvelle souche, après le variant Omicron. D'autre part, selon lui, le public peut être trompé, avec la dénomination d'après le lignage, qui devint de plus en plus compliquée. C'est pourquoi il avait proposé sa liste, en considérant qu'elle est indispensable :

BA.2.3.20 (Basilisk) ; BA.2.75 (Centaurus) ; BA.2.75.2 (Chiron) ; BA.2.75.6 (Dictys) ; BA.4.1.9 (Cetus) ; BA.4.6 (Aeterna) ; BA.5.1 (Sphinx) ; BA.5.2 (Triton) ; BF.7 (Minotaure) ; BF.11 (Python) ; BJ.1 (Argus) ; BM.1.1.1 (Mimas) ; BN.1 (Hydra) ; BQ.1 (Typhon) ; BQ.1.1 (Cerberus) ; EG.5.1 (Éris) ; XBB (Gryphon) ; XBB.1 (Hippogryph) ; XBB.1.16 (Arcturus).

Rien n'est officiel, mais un certain nombre de journalistes commencèrent à l'utiliser, mais avec la dénomination de lignage.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Variants du SARS-CoV-2

Liens externes

  Données actualisées du GISAID sur la propagation du variant Omicron

Omicron
Pandémie de Covid-19 en Afrique

Variant Omicron du SARS-CoV-2


Maasbüll Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Schleswig-Flensburg iline bağlı bölge. 7,71 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 715 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Hermann Schümann tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amthuerup.de

Schleswig-Flensburg iline bağlı yerleşim birimleri

Maasbüll


Aït-ben-Haddou () este un ksar (Ighrem în berberă) din Maroc aflat pe lista Patrimoniului Mondial UNESCO, în provincia Ouarzazate. Este o parte a localității Ait Zineb1.

Localizare
Aït-ben-Haddou este situat în Valea Ounila, la sud de Télouet, bastionul lui Glaoui, vale care era un loc de trecere tradițional al caravanelor care leagă Marrakech spre sudul Saharei.

Descriere
Acesta este un exemplu grăitor al arhitecturii tradiționale din sudul Marocului, pe marginea unui deal în vârful căreia se regăsea un agadâr.

Satul este ca un ansamblu de clădiri de pământ înconjurate de ziduri, ksarul, care este un habitat tradițional pre-saharian. Casele se grupează în interiorul zidurilor sale de apărare întărite cu turnuri de colț. Unele dintre casele sale par castele mici, cu turnurile lor înalte, decorate cu motive de cărămidă din noroi. Cele mai vechi clădiri datează din secolul al XVII-lea. Situl a fost de altfel unul dintre multele puncte de vânzare pe traseul comercial care lega Africa sahariană de Marrakech - încă se poate observa un fondouk (caravanserai).

În jurul acestui douar sunt grupate câteva sate. Toți au fost atrași de un râu care traversează o vale. Locuitorii acestor douare sunt, în mare majoritate, nomazi berberi care au ales apoi, din diferite motive, sedentarismul.

Patrimoniul mondial

Ksarul Aït-ben-Haddou este înregistrat pe lista Patrimoniului Mondial UNESCO din anul 1987. În timpul protectoratului francez acesta a fost numit "Mont Saint-Michel al poporului chleuhs".

Platou de filmare
Mai multe filme au fost turnare aici, printre care:
 Lawrence al Arabiei (1962)
 Sodoma și Gomora (1962)
 Omul care voia să fie rege (1975)
 Mesajul (1976)
 Isus din Nazaret (1977)
 Bandiți, bandiți (1981)
 Giuvaerul Nilului (1985)
 The Living Daylights (1987)
 Ultima ispită a lui Isus (1988)
 Un ceai în Sahara (1990)
 Kundun (1997)
 Mumia (1999)
 Gladiatorul (2000)
 Alexandre (2004)
 Babel (2006)
 Prințul Persiei: Nisipurile timpului (2010)
 Urzeala tronurilor (sezonul 3: 2013)

Lista de referințe

Patrimoniul mondial în Maroc
Atracții turistice în Maroc

Aït-ben-Haddou


Unicorn é o terceiro álbum de estúdio da dupla de folk psicodélico Tyrannosaurus Rex. Foi lançado em 16 de maio de 1969 pelas gravadoras Regal Zonophone e Blue Thumb, e foi o último álbum da dupla com o percussionista Steve Took.

As gravações contaram com Marc Bolan nos vocais e nas guitarras, e Took na percussão, baixo e piano. A contracapa apresenta a dupla cercada por livros que foram relevantes para a criação das canções presentes no álbum. Esses livros incluíam os trabalhos de William Blake, bem como fotografias das Fadas de Cottingley.

Lançamento
Unicorn foi lançado em 16 de maio de 1969 pelas gravadoras Regal Zonophone no Reino Unido e pela Blue Thumb nos Estados Unidos; sendo esse o seu primeiro álbum a ser lançado em território norte-americano. Alcançou o número 12 na parada de álbuns do Reino Unido.

Recepção
O AllMusic elogiou a maioria das músicas dizendo: "'Cat Black' vem como um clássico perdido de Spector, com [uma] percussão raivosa e um refrão positivamente crescente e sem palavras". O revisor ainda escreveu que algumas canções antecederam a transição da música acústica do Tyrannosaurus Rex para a música elétrica do T. Rex, com esta observação "você pode ouvir o futuro".

Faixas

Ficha técnica
Tyrannosaurus Rex

 Marc Bolan – vocais, guitarras
 Steve Took – vocais de apoio, percussão, piano, baixo

Músicos adicionais

 John Peel – narração (em "Romany Soup")

Produção

 Tony Visconti – produção, piano

Ligações externas

Referências

Álbuns de 1969
Álbuns de rock psicodélico
Álbuns de Tyrannosaurus Rex
Álbuns produzidos por Tony Visconti

Unicorn (álbum)


Romski feminizam ili Ciganski feminizam je feministički trend koji promiče ravnopravnost spolova, borbu protiv društvenih nejednakosti i obranu integracije žena u različite pokrete u društvu, čineći te procese kompatibilnima s očuvanjem kulture i vrijednosti romskog naroda.

Romska etnička skupina je kroz povijest bila prezirana i proganjana od strane različitih društava zbog svojih posebnosti. Ipak, to je jedna od najvećih manjina na svijetu. Mnoge skupine još uvijek čuvaju karakterističnu kulturu, s vlastitim jezikom, tradicijom ili običajima, gdje je obitelj i solidarnost među članovima od velike važnosti.

Romski feminizam karakterizira borba za prevladavanje predrasuda i razlika kako prema romskom društvu tako i prema ženama, uz stigmu povezanu sa siromaštvom.

Španjolska

Početak romskog feminističkog pokreta u Španjolskoj započeo je 1990. godine, kada se pojavila prva udruga romkinja feministkinja u Granadi, Asociación de Mujeres Gitanas ROMI. Od tada su stvoreni mnogi drugi kolektivi diljem zemlje.

Jedan od najvećih izazova za romsku zajednicu je očuvanje romske tradicije i identiteta uz poštivanje odluka i sloboda žena. Ovaj feministički trend traži jednakost tražeći pravo na različitost.

Ova skupina najviše brani su pristup stanovanju, obrazovanje i vidljivost žena. Iako postoje i mnogi drugi, poput normalizacije seksualne raznolikosti.

Izvori

Feminizam
Romi

Romski feminizam


This Is Love est une chanson de la chanteuse de rock alternatif britannique PJ Harvey parut le . Il s'agit du troisième single tiré de son troisième albums  sorti chez Island Records sous le nom .
La chanson se positionne à la  au Royaume-Uni et est nominé aux Grammy Awards dans la catégorie .

Pistes

Références

Liens externes

Chanson de 2001
Single musical sorti en 2001

This Is Love (chanson de PJ Harvey)


Henrik (Heinrich) Maximilian (von) Schow (født 27. november 1775, død 3. november 1847) var en dansk officer.

Han var søn af Jørgen von Schow (1737-1802) og Anne Sophie Scheel (1747-1818). Han var premierløjtnant i Kongens Regiment, blev 1808 adjudant ved Generalkvartermesterstaben, blev samme år stabskaptajn, blev 1812 divisionsadjudant og samme år divisionskvartermester og fik samme år majors anciennitet, blev 1813 karakteriseret major, 16. maj 1824 Ridder af Dannebrog og samme år oberstløjtnant, blev 1826 overadjudant, 1. november 1828 Dannebrogsmand, blev 1833 karakteriseret oberst, 1834 generalkvartermesterløjtnant, 1836 kammerherre og 22. maj 1840 Kommandør af Dannebrog.

Kilder
 Vilhelm Richter: Den danske Landmilitæretat 1801-1894, bind 2, København: Antikvariat Richard Levin & Co. ApS og Dansk Historisk Håndbogsforlag 1977, s. 154.

Danskere i 1800-tallet
Officerer fra Danmark
Kammerherrer fra Danmark
Kommandører af 1. grad af Dannebrog

Henrik Maximilian Schow


Acavoidea é uma superfamília taxonômica de caracóis e lesmas terrestres que respiram ar, moluscos gastrópodes pulmonares terrestres no grupo Sigmurethra.

Esta taxonomia foi baseada no estudo de Nordsieck, publicado em 1986.

Taxonomia
As famílias dentro da superfamília Acavoidea são as seguintes:

 Família Acavidae Pilsbry, 1895
 Família Caryodidae Conolly, 1915
 Família Dorcasiidae Conolly, 1915
 Família Macrocyclidae Thiele, 1926
 Família Megomphicidae HB Baker, 1930
 Família Strophocheilidae Pilsbry, 1902

Referências

Stylommatophora

Acavoidea


Divisionen 2017-18 var turneringen om mesterskabet på niveau 2 i dansk ishockey i sæsonen 2017-18. Holdene spillede udelukkende om mesterskabet på andet niveau i ligasystemet. Der var ingen automatisk oprykning til Metal Ligaen.

Turneringen indledtes med et grundspil, hvor de 14 hold spillede en dobbeltturnering alle-mod-alle, der suppleredes med en enkeltturnering mod hvert af de andre seks hold i deres egen geografiske zone, hvilket gav 32 kampe til hvert hold. Herefter gik nr. 1-4 fra hver af de to geografiske zoner (øst og vest) videre til slutspillet med kvartfinaler, semifinaler og finale.

Mesterskabet blev vundet af Gladsaxe Bears, der havde vundet grundspillet i øst-kredsen, og som i finaleserien godt nok tabte den første kamp på hjemmebane med 1-8 til Jutland Vikings, men som derefter vandt de efterfølgende tre kampe, kulminerende med 7-2-sejren i seriens fjerde kamp, hvilket gav holdet en samlet finalesejr på 3-1 i kampe. Det var første gang siden 2002, at Gladsaxe-holdet sluttede blandt de to bedste i 1. division. Jutland Vikings vandt medalje i 1. division for første gang.

Bronzemedaljerne blev vundet af Herning IK, som i bronzekampen besejrede Hvidovre IK med 9-7 over to kampe.

Hold

Ligaen havde deltagelse af 14 hold – reserveholdene for ni af holdene i Metal Ligaen, et kombineret reservehold for de sidste to Metal Liga-hold, Rungsted Seier Capital og Herlev Eagles, samt førsteholdet fra fire andre klubber. Vinderen af den foregående sæson, Hvidovre Fighters, var blev optaget i Metal Ligaen som det 11. hold og var blevet erstattet i Divisionen af klubbens andethold, der dermed blev rykket op fra 2. division øst.

Stillinger og resultater

Grundspil

Grundspillet blev spillet i perioden 2. september 2017 - 21. februar 2018. De 14 hold var opdelt i to geografiske kredse: en øst- og en vest-kreds med syv hold i hvert kreds. De 14 hold spillede en dobbeltturnering alle-mod-alle, som suppleredes med en enkeltturnering mod de øvrige seks hold i samme geografiske kreds, hvilket i alt gav 32 kampe til hvert hold.

Der blev uddelt point efter IIHF's trepointsystem:
 Sejr i ordinær spilletid gav 3 point.
 Sejr i forlænget spilletid eller straffeslagskonkurrence gav 2 point.
 Nederlag i forlænget spilletid eller straffeslagskonkurrence gav 1 point.
 Nederlag i ordinær spilletid gav 0 point.

De fire bedste hold i hver kreds gik videre til slutspillet, hvis format i løbet af sæsonen blev udmeldt på forskellig vis.

Ca. en måned før grundspillets afslutning blev det meddelt, at Copenhagen Lions pr. 24. januar 2018 var erklæret konkurs, og resultaterne af alle klubbens kampe blev derfor annulleret.

Øst-kredsen

Vest-kredsen

Kampprogram

Slutspil

Format

Slutspillet havde deltagelse af otte hold: de fire bedste hold i hver af de to geografiske kredse. I kvartfinalerne mødtes holdene på tværs af de geografiske kredse, således at vinderen af den ene kreds mødte holdet, der sluttede på fjerdepladsen i den anden kreds, mens nr. 2 og 3 på samme måde mødtes på tværs af kredsene. De fire vindere af kvartfinalerne gik videre til semifinalerne, hvor holdene mødtes i serier, der bestod af bedst af fem kampe. Vinderne af semifinaleserierne gik videre til finalen, der ligeledes spilledes bedst af fem kampe, mens de to tabere mødtes i kampen om bronzemedaljerne, der afvikledes over to kampe.

De slutspilskampe, der endte uafgjort, blev afgjort i sudden death med tre markspillere og en målmand på hvert hold. Hvis dette ikke frembragte en afgørelse inden for fem minutter, blev kampene afgjort i straffeslagskonkurrence.

Kvartfinaler

De otte hold i slutspillet spillede først kvartfinaler, hvor holdene mødtes i serier bedst af tre kampe. Vinderne af kvartfinaleserierne gik videre til semifinalerne.

Semifinaler

De fire vindere af kvartfinalerne spillede om to pladser i finalen i to serier bedst af fem kampe.

Bronzekamp

De to tabende semifinalister spillede om bronzemedaljerne i en serie på to kampe, hvor summen af de to resultater afgjorde opgøret.

Finale

De to vindere af semifinalerne spillede om mesterskabet i en serie bedst af fem kampe.

Se også
 Superisligaen 2017-18
 Metal Cup 2017-18

Kilder / eksterne henvisninger
DIU - Division 1 2017-18
DIU - Division 1 Play Off 2017-18

Noter

2017-18
Ishockey i 2017
Ishockey i 2018

Divisionen 2017-18


Floorballligaen 2007-2008 var den 16. sæson af den bedste danske herrerække i floorball, og blev styret af Dansk Floorball Union. Sæson måtte undvære et hold i vestrækken, og til slutspillet var der ændringer idet kvartfinaler og semifinaler blev afviklet som bedst af tre kampe. Selve finalen blev afviklet over en kamp.

Stilling vest

Kampe vest

Stilling øst

Kampe øst

Topscorer grundspil

Vest

Øst

Slutspil

Kvartfinaler

Semifinaler

Finale

Topscorer slutspil

Floorball-Ligaen

Floorballligaen 2007-08


Vuelta a Andalucía 2018 var den 64. udgave af det spanske landevejscykelløb i regionen Andalusien. Løbet foregik i perioden 14. til 18. februar 2018. Løbet var en del af UCI Europe Tour 2018 og var i kategorien 2.HC. Den samlede vinder af løbet blev belgiske Tim Wellens fra .

Hold og ryttere

Danske ryttere
Lars Bak kørte for
Jakob Fuglsang kørte for
Michael Valgren kørte for
Matti Breschel kørte for

Etaperne

1. etape

2. etape

3. etape

4. etape

5. etape

Resultater

Samlede stilling

Pointkonkurrencen

Bjergkonkurrencen

Sprintkonkurrencen

Eksterne henvisninger

Vuelta a Andalucía
UCI Europe Tour 2018

Vuelta a Andalucía 2018


Transilien este numele rețelei de trenuri de suburbie a operatorului SNCF Mobilités (parte a Grupului SNCF responsabilă cu exploatarea trenurilor), ce deservește în principal gările din Île-de-France. Zona acoperită nu corespunde complet cu limitele administrative ale regiunii: trenurile deservesc de asemenea unele gări din Haute-Normandie,  Picardie și chiar din regiunea Centre-Val de Loire. De asemenea, unele gări de la marginea regiunii nu sunt deservite de această rețea, ci doar de rețeaua TER a regiunilor vecine. Transilien este "moștenitorul" trenurilor de suburbie ce existau încă de la sfârșitul secolului al XIX-lea.

Transilien exploatează împreună cu RATP primele două linii ale rețelei expres regionale din Île-de-France (RER): RER A și RER B. Celelalte trei linii RER, C, D și E sunt exploatate exclusiv de Transilien. Liniile rețelei RER traversează Parisul prin subteran dintr-o parte în alta (cu excepția liniei E, pentru care acest lucru se va întâmpla de-abia în 2020).

Această rețea cuprinde de asemenea alte nouă linii non-RER (liniile H, J, K, L, N, P, R, U și T4), care pleacă/sosesc în marile gări ale Parisului, cu excepția liniei U care leagă aglomerarea Saint-Quentin-en-Yvelines de cartierul La Défense și a liniei de tramvai T4 care leagă gările Aulnay-sous-Bois și Bondy.

"Transilien", la fel ca și "TER" sau "TGV", este o marcă a SNCF Mobilités. Creată pe 20 septembrie 1999, ea se aplică doar trenurilor de călători și gărilor administrate de "Direcția Île-de-France" a SNCF Mobilités. De aceea, liniile feroviare exploatate de  RATP (o parte din liniile A și B a RER) nu fac parte din Transilien. Rețeaua de căi ferate, care este proprietatea SNCF Réseau (ex-RFF, azi parte a noii companii), este de asemenea folosită de trenurile de călători pe distanțe lungi, inclusiv serviciile TGV, Intercités, precum și de alți operatori de transport (Renfe, DB, Eurostar, Thalys, Venice-Simplon-Orient-Express etc.) și de trenurile de marfă.

Istoric

Apariția trenurilor de suburbie
Mărirea costului caselor în urma lucrărilor baronului Haussmann (de redesenare a Parisului) și condițiile de igienă din interiorul orașului au prvocat mutarea muncitorilor și mai apoi a angajaților ce lucrau în capitală către suburbia rurală. Trenurile de suburbie le-au permis și le permit în continuare să ajungă la locurile de muncă din centrul regiunii.

Hărțile topografice succesive ale IGN arată urbanizarea suburbiilor Parisului de-a lungul deceniilor, plecând din vecinătatea gărilor liniilor de suburbie. În regiune, și în special în sudul capitalei franceze, liniile urmăresc fundul văilor deoarece locomotivele cu abur nu puteau urca pante abrupte: urbanizarea platourilor are loc de-abia odată cu democratizarea automobilului pentru marele public în a doua parte a secolului al XX-lea. Automobilul permite atât deplasările direct la muncă, cât și locuirea mai departe de gară, acolo unde prețul terenurilor și chiriile sunt mai mici decât în apropierea gărilor.

Geografii folosesc expresii imaginare pentru a descrie aceste două perioade: urbanizarea se face în "degete de mănușă" de-a lungul liniilor de tren (palma fiind chiar Parisul), apoi în "pată de ulei", odată cu apariția automobilului ce permite locuirea mai departe de gară.

După război

În 1938, nou-înființata SNCF exploatează linii și materiale rulante diferite, lăsate moștenire de vechile companii. Dacă vestul orașului pare favorizat, datorită liniilor electrificate și a automotoarelor performante, restul rețelei este încă departe de aceste norme. În timpul celui de-al doilea război mondial, traficul este puternic limitat, în special datorită bombardamentelor care distrug depourile și o parte din materialul rulant. Condițiile de transport sunt dificile, și rămân astfel mai mulți ani după război, perioadă în care trebuie refăcute multe lucrări de artă. Amintirea neplăcută a acestor ani și multiplicarea metodelor individuale de transport face ca traficul să se reducă între 1946 și 1958, cu o prăpastie între 1952 și 1958.

Din 1959 până în 1969, electrificarea liniilor marchează începutul modernizării progresive a rețelei feroviare, cu dispariția definitivă a locomotivelor cu abur în 1970. Multiplicarea ambuteiajelor pe șosele și modernizarea rețelei aduc o nouă etapă de creștere a traficului. Între 1969 și 1988, venirea RER provoacă o evoluție radicală a imaginii transportului feroviar. Linia A a RER cunoaște o creștere spectaculoasă a traficului, care o conduce la saturație în mai puțin de un deceniu.

Pe 1 septembrie 1999, clasa I a fost scoasă din toate trenurile rețelei de suburbie, ca și din RER, deoarece nu reprezenta decât 1% din numărul călătorilor. Ea fusese scoasă din metroul din Paris în 1991.

Eticheta Transilien

În ciuda investițiilor făcute în ultimele 3 decenii ale secolului al XX-lea, rețeaua de suburbie suferă de o imagine proastă față de călători, decidenți și colectivități. În timp ce RATP beneficiază de imaginea RER, care îi este asociată, precum și de o aură de modernitate datorată logoului vizibil, rețeaua SNCF evocă trenuri învechite, întârzieri cronice și gări neprimitoare.

Societatea pune deci la punct o normă minimală de amenajare și renovare a gărilor și materialului rulant, precum și o imagine  vizibilă pentru marele public. După căutarea unui nume reprezentativ, în care au fost luate în considerare variante precum TER Île-de-France, Citélien, și chiar generalizarea numelui RER, până la urmă va fi ales numele Transilien, care devină noua imagine de marcă a rețelei. Numele este prezentat oficial pe 20 septembrie 1999, odată cu realizarea unui caiet de sarcini: gările trebuie să respecte anumite criterii minimale de confort și modernizare pentru a putea folosi eticheta. Ulterior, numele este transformat într-o marcă, la fel ca și TGV, TER sau Intercités. Modernizarea materialului rulant este mult mai scumpă și de aceea este făcută progresiv. Prima ramă ce folosește numele Transilien este Z 6435/6, din seria Z 6400.

Denumirea liniilor non RER

În 2001, SNCF elaborează o nomenclatură care uniformizează denumirea liniilor non RER. Aceasta este adusă la cunoștința clienților prin ediția 2001 a planului rețelei, doar în versiunea afișată în gări. Această nomenclatură instituie 5 linii non RER, F, G, H, J și K, ce corespund celor 5 rețele feroviare din Île-de-France:

La sfârșitul lui 2004, denumirea liniilor este din nou schimbată. Ea abandonează principiul "o linie o rețea" pentru liniile F (Saint-Lazare) și H (Nord), fiecare împărțită în 2 noi linii: linia F dă naștere liniilor J și L, pe când linia H este divizată în H și K. Această remaniere permite și punerea în valoare a liniei tangențiale La Défense - La Verrière creată în 1995, transformând-o într-o linie de sine stătătoare, linia U. Această nomenclatură, încă în vigoare, descrie 8 din cele 9 linii actuale :

Pe 20 noiembrie 2006, a noua linie non RER a rețelei Transilien este dată în funcționare: este vorba de linia tram-tren T4 care leagă Aulnay-sous-Bois de Bondy, în Seine-Saint-Denis.

Rețeaua actuală

Prezentare
Rețeaua Transilien este divizată în 5 regiuni (specifice SNCF și diferite de cele oficiale), la rândul lor divizate în linii identificate cu litere. Cele 5 regiuni sunt  Paris Nord, Paris Est, Paris Sud-Est, Paris Rive-Gauche și Paris Saint-Lazare. Exploatarea lor este complexă deoarece liniile, materialul rulant și instalațiile prezintă caracteristici tehnice diverse, cum ar fi:
 coexistența macazelor de diferite tipuri;
 alimentare electrică diferită pe anumite rețele;
 secțiuni de linie situate la mare distanță, chiar în afara Île-de-France, ceea ce mărește timpii de parcurs ai trenurilor;
 folosirea marilor gări pariziene ca terminus;
 folosirea gărilor în diferite moduri (terminus/origine/cu deservire/fără deservire)
 exploatare în zone concentrice;
 densitate mare a trenurilor;
 amestecarea tipurilor de trenuri: TER, Intercités (tren între regiuni), Grandes Linias al SNCF-Voyages (ex-VFE), Transilien, RER, marfă, și chiar TGV, nu permite separarea fluxurilor de călătorie pe rețea.

Trenurile Transilien reprezintă 75% din traficul feroviar al regiunii, celelalte 25% repartizându-se între trenurile inter-regiuni, TER al regiunilor vecine și trenuri de marfă. Importanța rețelei este vizibilă în timpul grevelor punctuale ale personalului SNCF sau când există incidente tehnice grave ce perturbează rețeaua. Mii de călători ajung cu întârziere la locul de muncă sau decid chiar să nu mai facă deplasarea.

Ținând cont de distribuția geografică a liniilor, exploatarea se face în zone concentrice, în general 3, trenurile câtre zonele mai îndepărtate fiind directe sau semi-directe (cu puține opriri în zonele apropiate de Paris). Acest sistem permite un mai bun echilibru între gradul de ocupare al trenurilor și timpii de parcurs către gările mai îndepărtate. Această metodă, introdusă odată cu modernizarea rețelei Veste de către Raoul Dautry în anii 1920, este repusă în discuție de  Syndicat des transports d'Île-de-France (STIF), autoritatea organizatoare a rețelei, care este compusă din aleși locali. Este impusă o ameliorare a deservirii comunelor apropiate de Paris prin introducerea mai multor trenuri care să oprească în fiecare stație, mărind astfel timpul de traseu pentru călătorii care locuiesc departe de Paris.

Caracteristici

În 2010, rețeaua feroviară din regiune (cu excepția liniilor RATP) avea  km de cale, mai mult de 400 de gări și aproape de 500 de treceri la nivel.. Această rețea, ce reprezintă mia mult de 10% din rețeaua feroviară a Franței ( km), transportă zilnic 7500 de trenuri, adică o treime din numărul la nivel național. Trenurile de pe această rețea transportau zilnic 2,7 milioane de călători în 2010 și 2,9 milioane în 2012, pe când întregul trafic TER era de  călători pe zi.. Din aceste trenuri, cele  de trenuri Transilien (80% din total și aproape tot atâtea câte trenuri TER există în restul Franței) circulă în fiecare zi lucrătoare. Deplasările sunt 60% cu scop profesional, dar procentul este în scădere. Această evoluție impune o modificare a mersului trenurilor în favoarea orelor mai puțin frecventate, a serilor și weekendurilor.

În cea mai mare parte, rețeaua funcționează de la ora 5 la ora 0:30, 365 de zile pe an. Pentru a menține un serviciu de noapte, a fost pus la punct din septembrie 2000 un serviciu rutier de autobuze de noapte. Acest serviciu a fost unit cu serviciul echivalent RATP în 2005, fiind redenumit Noctilien. Are 35 de linii din care 8 sunt exploatate de SNCF.

Liniile RER prezintă particularitatea că traversează Parisul (cu excepția momentană a liniei E), evitând astfel transbordarea pasagerilor. Transilien exloatează liniile C, D și E ale RER. Liniile A, între Nanterre-Préfecture și Cergy/Poissy, și B la nord de Gara de Nord fac de asemenea parte din rețeaua Transilien, chiar dacă ele sunt exploatate parțial de RATP. Restul rețelei feroviare din Île-de-France este format din 16 linii de metrou și 8 linii de tramvai exploatate de RATP. În schimb, linia 4 de tramvai este exploatată de SNCF.

Paisprezece linii

* Până la limitele regiunii Île-de-France

Cinci linii RER
Rețeaua RER este una din cele două rețele feroviare de transport în comun ce deservesc Paris și regiunea sa (cealaltă fiind Transilien, care înglobează o parte din RER).

Constituită din 5 linii, are 257 de stații și 587 km de șine (din care 76,5 km subterane, mai ales în interiorul orașului Paris) și este folosit de 2,7 milioane de călători pe zi. Din motive istorice, o parte din RER este administrată de RATP, în timp ce restul face parte din rețeaua SNCF.

Nouă linii non RER

Linia H

Linia H (Rețeaua Nord Vest) deservește nordul regiunii Île-de-France, cu mai multe ramuri. Leagă Paris-Nord de Luzarches, Pontoise și Persan - Beaumont via Montsoult - Maffliers și via Valmondois. Mai are de asemenea o ramură transversală ce leagă Pontoise de Creil.

Ea transportă astăzi, în medie,   de călători în fiecare zi lucrătoare, adică 7% din clienții Transilien SNCF, mulțumită celor 476 de trenuri zilnice, adică un tren la fiecare 2 min 30s la orele de vârf.

Linia este echipată cu numeroase rame Francilien, dar și cu locomotive BB 17000 legate de rame RIB, întreținute în atelierele Technicentre din Paris-Nord, în depourile La Chapelle și Joncherolles.

Linia J

Linia J (Rețeaua Saint-Lazare Nord) deservește vestul regiunii Île-de-France, cu mai multe ramificări. Ea leagă gările Paris-Saint-Lazare și Ermont - Eaubonne, Gisors, Mantes-la-Jolie, Vernon - Giverny.

Ea transportă aproximativ  de călători pe zi, are 52 de gări prin care trec 521 de trenuri pe zi lucrătoare.

Linia folosește locomotive BB 17000 cu rame RIB, locomotive BB 27300 cu rame VB 2N, precum și rame de tip Z 50000, întreținute în atelierele Technicentre Paris-Saint-Lazare.

Linia K

Linia K (Rețeaua Nord Est) deservește nord-estul Île-de-France, legând Paris-Nord de Crépy-en-Valois.

Ea transportă aproximativ 10.300 de călători pe zi lucrătoare.

Linia este echipată cu locomotive BB 17000 legate la rame RIB, toate întreținute în atelierele Technicentre Paris-Nord, la depoul Joncherolles. Până la începutul lui 2013, pe această linie au circulat și rame Z 6100 din Technicentre La Chapelle, mai cunoscute sub porecla "P'tits Gris", care au fost în funcțiune mai bine de 40 de ani, dovedindu-și astfel robustețea.

Linia L

Linia L (Rețeaua Saint-Lazare Sud) deservește vestul Île-de-France, cu mai multe ramificații. Leagă gara Paris-Saint-Lazare cu  Cergy-le-Haut, Saint-Nom-la-Bretèche și Versailles-Rive-Droite, pe de o parte, dar și gara Saint-Germain-en-Laye-Grande-Ceinture de Noisy-le-Roi, pe de altă parte.

Ea transportă aproximativ  de călători pe zi lucrătoare, în 726 de trenuri.

Linia e echipată cu rame Z 6400 și Francilien (Z 50000) întreținute în cadrul Technicentre Paris-Saint-Lazare.

Linia N

Linia N (Rețeaua Montparnasse) deservește vestul Île-de-France, cu mai multe ramificații. Leagă Paris-Montparnasse de Mantes-la-Jolie, Dreux și Rambouillet.

Transportă în medie  calători pe zi lucrătoare, folosind 277 de trenuri.

Linia e echipată cu locomotive BB 27300 și BB 7600 legate la rame VB 2N și Z 8800 (doar pe relațiile Paris-Montparnasse - Plaisir - Grignon, Paris-Montparnasse - Rambouillet și Paris-Montparnasse - Sèvres-Rive-Gauche). Aceste rame sunt întreținute în atelierele Technicentre Paris-Rive-Gauche, situl Montrouge.

Linia P

Linia P (Rețeaua Est) deservește estul Île-de-France, cu mai multe ramificații. Leagă Paris-Est de Château-Thierry și La Ferté-Milon via Meaux, dar și de Provins și Coulommiers. Pe aceeași linie circulă o navetă feroviară ce leagă Esbly de Crécy-la-Chapelle și un serviciu de autocare între Coulommiers și La Ferté-Gaucher.

Numărul de călători transportați este de  în zilele de lucru.

Linia este echipată cu rame B 82500, locomotive BB 17000 și BB 67400 ce trag rame RIB 70, rame de tram-tren U 25500, dar și tipurile Z 20500 și Francilien (Z 50000), întreținute în atelierele Technicentre Paris-Est situate la Noisy-le-Sec în Seine-Saint-Denis.

Linia R

Linia R (Rețeaua Paris-Lyon) deservește sud-estul regiunii, având mai multe ramificații ce leagă Paris-Gare de Lyon de Montereau (Seine-et-Marne) și Montargis (Loiret). Ultima parte a acestei ramuri se situează în regiunea  Centre-Val de Loire, fiind deci în afara administrării STIF.

Transportă aproximativ  de călători pe zi, folosind rame Z 5300, Z 5600 și Z 20500 întreținute în atelierele Technicentre Paris-Sud-Est, situate la Villeneuve-Saint-Georges, în departamentul Val-de-Marne.

Linia U

Linia U (Tangențiala) este o linie ce deservește vestul regiunii cu plecare din La Défense până la gara La Verrière, fără a trece prin Paris.

În zilele lucrătoare este folosită de  de călători.

Linia este echipată cu rame Z 8800 întretinute la atelierele din Trappes.

Linia T4

Linia T4 este o linie de tram-tren, pusă în serviciu pe 20 noiembrie 2006 între localitățile Aulnay-sous-Bois și Bondy din deparamentul Seine-Saint-Denis.

Ea a fost construită prin transformarea și dublarea  liniei Coquetiers deschisă în 1875, pe care o urmează în întregime. A fost prima linia franceză de tram-tren, concept ce se va dovedi util odată cu prelungirea sa în mod tramvai în interiorul orașelor.

Linia e echipată cu 15 rame U 25500 construite de Siemens sub marca Avanto (nouă rame folosite în exploatarea curentă, patru în rezervă și două pentru întreținere), întreținute la Technicentre Paris-Est, situl Noisy-le-Sec, renovat odată cu apariția RER E.

Material rulant

Istoric

Materialul rulant folosit pe Transilien derivă dintr-o lungă evoluție a trenurilor de suburbie.

Pe 1 ianuarie 1991, parcul conținea 3430 de trenuri, în mare marte automotoare, dar și rame trase de locomotive, din care 400 de vagoane de tip RIB, 250 RIB/RIO și 589 VB 2N, cu o vârstă medie de 13,8 ani. Livrarea masivă de automotoare cu 2 etaje Z 20500 a permis completarea parcului mai multor linii și retragerea materialului mai vechi, precum  Z 5100 și începerea radierii ramelor RIB ce datau din anii 1960. Pentru inaugurarea RER E în 1999 au fost livrate 53 de rame Z 22500, similare din punct de vedere vizual cu ramele MI 2N Altéo ale RATP, permițând retragerea completă ale ramelor RIB 60.

În fine, 54 de rame Z 20900, mai moderne și confortabile decât modelul Z 20500 din care erau derivate, au fost livrate între 2001 și 2004. Ele au înlocuit ramele Z 5300 inox ale RER C și o parte din cele mai vechi Z 6100 ale rețelei Nord (liniile Transilien H și Transilien K). Între 2004 și 2009 au fost modernaizate mai multe tipuri de material rulant, dar nu a fost făcută nicio livrare de material rulant nou.

Pe 16 ianuarie 2002, în cadrul unei ceremonii la Gara Paris-Est, președintele SNCF Louis Gallois, prefectul regiunii Île-de-France Jean-Pierre Duport și președintele consiliului regional Jean-Paul Huchon au prezentat noile scheme de vopsire ale Transilien. Designul folosit a fost realizat, în urma unui contract semnat în 2000, de două agenții externe, RCP Design Global și Avant Première. Toate vehiculele au primit o schmă de vopsire bleu și gri, cu panouri de culoare pentru a pune în evidență ușile și caracteristicile interne. Totul a fost vopsit cu o vopsea anti-graffiti pentru a reduce impactul vandalismelor. Ramele au noi scaune ergonomice, cu scaune individuale în locul tradiționalelor bănci, si acestea acoperite cu un strat anti-graffiti. Circulația între vagoane și ușile au fost modificare pentru a ameliora distribuția călătorilor în trenuri.

Parc actual
În , materialul rulant folosit pentru serviciile Transilien este format dintr-un parc heteroclit de 1 sau 2 niveluri și cu vârstă variabilă, produs între 1965 și . În anul 2006, parcul era format din:

 665 rame automotoare din care 411 cu etaj (3-6 vagoane pe ramă);
 907 vagoane din care 537 cu etaj, grupate în elemente neseparabile de 4-7 vagoane;
 147 locomotive electrice.

Modernizarea parcului

Învechirea parcului, cu locomotive mai vechi de 40 de ani pe anumite linii,  crează o mărire anumărului de incidente în exploatare cauzate de pane și o nemultumire a utilizatorilor și aleșilor locali. De aceea, din 2006 a început o importantă înnoire a flotei, cu participarea financiară a STIF.

67 de locomotive electrice Prima (numerotate 27300) au fost comandate și livrate între 2006 și 2010. Aceste locomotive au înlocuit vechile BB 8500, BB 17000 și BB 25500, care erau afectate de defecțiuni tot mai dese și erau incomode pentru mecanici. Ele au fost puse în funcțiune, în ordine, pe liniile Transilien N (24 pentru Paris-Dreux, Paris-Mantes via Plaisir, Paris-Rambouillet), Transilien J (43 pentru Paris-Mantes prin Poissy, Paris-Mantes prin Conflans, Paris-Pontoise-Gisors-Embranchement și Paris-Argenteuil-Ermont-Eaubonne). Pe liniile din Saint-Lazare, aceste locomotive (mai lungi cu 5m față de predecesori) necesită renunțarea la un vagon datorită lungimii insuficiente a peroanelor. În schimb, vor fi folosite mai multe rame cu 2 etaje.

Nemulțumirea utilizatorilor liniilor cu tracțiune diesel din Seine-et-Marne, transportati cu un material rulat foarte vechi și care se defecta des, a dus la comanda a 24 de rame Automotor de mare capacitate sau AGC B 82500 zise « Bi-Bi »  (de la francezul bimode-bicourant, adică cu capacitatea de a funcționa atât în mod diesel, cât și electric).

Alte 24 de rame Bi-Bi au înlocuit ramele de inox tractate de locomotivele diesel BB 67400 ce circulau pe linia Transilien P spre Provins și La Ferté-Milon: linia Provins a primit 19 rame noi între decembrie 2007 și august 2008, pe când linia La Ferté-Milon a primit 5 în 2010. Deoarece vechile rame fuseseră renovate recent, ele au fost mutate pe linia Pontoise - Creil a Transilien H, înlocuind automotoarele Z 6100 ce erau în funcțiune din 1965.

Dincolo de aceste schimbări locale, se are în vedere până în 2016 un program de înnoire completă a unei mari părți din parcul circulant, pentru eliminarea automotoarelor electrice (Z 6100, Z 5300) și ulterior a ramelor inox de suburbie (RIB), numire "p'tits-gris"  sau "couscoussières" de utilizatorii care se plâng de vechimea și lipsa lor de confort, în ciuda modernizărilor realizate.

A fost lansată o cerere de oferte pentru 330 automotoare electrice Z 50000 (Francilien). Pe 25 octombrie 2006, SNCF a atribuit societăți canadiene Bombardier prima tranșă a contractului de înnoire a 40% din materialul rulant de pe rețeaua Transilien. Aceasta presupunea livrarea a 172 de rame automotoare între decembrie 2009 și 2015, prețul fiind de 1,85 miliarde de euro. În funcție de configurație, aceste rame ar putea conține până la 911 locuri pe scaune. Primele rame livrate sunt folosite în regiunea Paris-Nord, Transilien H, pentru a înlocui ramele Z 6100 și apoi RIB.

Începând cu 2007 pentru Z 20500, 2009 pentru Z 5600 și 2010 pentru Z 8800, SNCF renovează trenurile din familia Z 2N, cea mai numeroasă în cadrul parcului rulant al Transilien. Renovarea consistă în folosirea unor echipamente interioare similare ramelor RIB/RIO ale Transilien, precum scaune cu suport pentru picioare și vopsirea vagoanelor într-o schemă identică cu a trenurilor Z 20900. De asemenea, vor fi scoase strapontinele și pereții interiori ce separau vechile clase I și a II-a. Prin înlocuirea scaunelor de clasa I, capacitatea vagoanelor va crește, configurația rândurilor devenind 3+2 în loc de 2+2. Spre deosebire de precendentele renovări, ramele Z 20500, Z 5600 și Z 8800 nu primesc nici aer condiționat nici ventilație forțată, după cum ar fi dorit majoritatea utilizatorilor. Din 2010, toate ramele sunt echipate cu un sistem audio-vizual de informare ce constă în afișarea gării și direcția trenului, precum și cu camere de supraveghere deasupra ușilor vagoanelor și în holul de la etaj.

Între 2010 și 2013 a avut loc renovarea ramelor MI 79 ale RER B, pentru a permite înlocuirea materialului uzat dar și instalarea unor echipamente precum ventilația răcită, înnoirea mobilierului cu modificarea amplasamentului și instalarea de camere. Această renovare va fi și ocazia folosirii unei scheme de culori specifică STIF, asemănătoare cu cea de pe Francilien. Ramele vor avea totuși o identitate proprie, culorile RATP și SNCF (companiile care exploatează linia) regăsindu-se pe uși: verde jad pentru RATP și roșu pentru SNCF.

Între 2011 și 2017, RATP va recepționa 130 de exemplare de MI 09, versiunea modernizată a ramei  MI 2N Altéo. Aceste noi trenuri beneficiază de o nouă parte anterioară și o nouă schemă de vopsire RATP - STIF. În ceea ce privește echipamentele pentru călători, ele vor avea sistem de video-supraveghere, ecrane LCD de 19" (câte două în fiecare etaj) cu informații asupra destinației, stațiilor și corespondențelor, precum și ventilație răcită.

Până în 2014 au fost recepționate primele 60 de exemplare, permițând crearea a 30 de trenuri la orele de vârf. Livrate câte două pe lună, aceste trenuri permit o mărire a capacității de 50% față de MI 84.. Primul tren a fost pus în circulatie pe 5 decembrie 2011, în stația La Défense, în prezența președintelui Nicolas Sarkozy. Pe 29 iunie 2012, consiliul de administrație al RATP a confirmat achiziția a încă 60 de trenuri. În 2017, linia RER A va avea numai rame bi-curent cu 2 etaje (MI 2N et MI 09).

Pe 11 decembrie 2013, STIF a comandat 91 de noi rame de tip Francilien și Régio2N.

Personal de exploatare

Conducerea trenurilor

Conducerea trenurilor este asigurată de mecanicii depourilor situate în cele 4 regiuni SNCF ce participă la exploatarea acestor linii. Mecanicii nu sunt dedicați exclusiv pentru Transilien, pot să aibă misiuni și pe liniile RER sau Intercités.

Gestiunea liniilor

Gestiunea operațională a liniilor Transilien este asigurată de agenți atașați unui "centru operațional Transilien" (COT). COT are ca obiectiv asigurarea execuției planului de transport a liniilor RER, luând eventual măsuri de optimizare a mijloacelor materiale (trenuri) și umane, atât în situații normale cât și în caz de perturbări ale circulației. Planul de transport exprimă dorințele STIF în ceea ce privește orarele, gările în care opresc trenurile etc. și determină între altele compoziția trenurilor (lungi sau scurte).

Tot COT se ocupă de problemele de circulație, indiferent dacă sunt din cauze interne SNCF (tren în pană, avariat etc.) sau externe (folosirea abuzivă a semnalului de alarmă, vandalism, agresiune, împiedicarea închiderii ușilor, intemperii, accidente ș.a.), adaptând planul de transport până la revenirea la normal a traficului, încercând să mențină la minim întârzierile și anulările.
COT este de asemenea însărcinat și să comunice clienților informațiile referitoare la starea traficului și eventualele întârzieri sau anulări de trenuri, înlocuirea trenurilor cu autobuze etc., pentru a asigura clienților un serviciu de calitate cât mai bună. Aceste decizii sunt luate de așa-numiții gestionari ai planului de transport și informații (prescurtat GTI).

În funcțiile de deciziile luate de GTI, gestionarii informării călătorilor, sau GIV modifică informațiile care vor fi transmise către ecranele Infogare instalate pe peroanele gărilor. De asemenea, eventualele probleme sunt comunicate și sonor.

Gestiunea circulației

Circulația propriu-zisă a trenurilor este administrată de lucrători din "centrele operaționale de gestiune a circulației" (COGC). Aceștia sunt responsabili cu anumite sectoare de circulație și posturi de schimbare a căii, cu tehnologii foarte diferite, de la postul mecanic din anii 1930 până la macazul cu releu cu comandă informatizată (prescurtat în franceză PRCI). Ei sunt angajați ai SNCF Infra și sunt responsabili de circulația tuturor trenurilor din zona de responsabilitate, indiferent dacă e vorba de SNCF (TER, Transilien, trenuri de marfă…) sau alte companii feroviare, garantând accesul echitabil al tuturor acestor companii.

Tarife și finanțare

Pretul unui bilet Île-de-France variază în funcție de distantă. Poate fi achiziționat la bucată sau în carnet de 10 bilete. Acesta din urmă permite o economie de 20% față de prețul unitar, atât la biletele întregi cât și la cele reduse.

Este posibilă folosirea liniilor feroviare (practic RER) în interiorul orașului Paris cu un ticket t+, cu una sau mai multe corespondențe cu metroul, dar fără să fie posibilă corespondența cu autobuzele sau tramvaiele.

Finanțarea rețelei (întreținere, materiale și plata personalului) este asigurată de SNCF. Totuși, prețul biletelor și abonamentelor, fixat prin decizie politică, nu acoperă prețurile reale. Restul este asigurat de autoritatea organizatoare a transporturilor publice din regiune, Syndicat des transports d'Île-de-France (STIF), care este compusă din aleșii locali și prezitadă de președintele consiliului regional. Aceasta definește condițiile generale de transport, precum și durata și frencvența serviciilor. Echilibrul financiar este asigurat de un impozit global anual plătit de companii, precum și de subvenții din partea colectivităților locale.

Trafic
În anul în care a fost înființată (1999), rețeaua Transilien a transportat 502 milioane de pasageri, apoi 615 milioane în 2004 și 696 milioane în 2008.

Întreținere
În fiecare an, organismele implicate în rețea, adică STIF, SNCF, RATP, regiunea Île-de-France și RFF investesc mai multe sute de milioane de euro în renovarea rețelei. În 2013, aproape 800 de milioane de euro au fost investiți, din care 200 de milioane în iulie și august. 55 de km de șine au fost schimbate în timpul acestei perioade.

Proiecte de dezvoltare

Creșterea constantă a traficului duce la o saturare a liniilor radiale spre Paris, mai ales a celor care sunt folosite și de alte tipuri de trenuri. Pe lângă mărirea capacității, o soluție scumpă și dificil de pus în practică datorită țesutului urban dens, o altă soluție o reprezintă liniile transversale, sau tangențiale. Creșterea demografică a regiunii și partea ridicată alocată automobilelor în transportul între suburbii confirmă această soluție.

SNCF propune redeschiderea liniei Grande Ceinture (Centura Mare) pentru a asigura anumite legături fără a trece prin Paris. O primă bucată a fost deschisă în 2003 în Yvelines, numită Grande ceinture Ouest, dar această linie nu leagă gări importante, fiind deci puțin folosită. De aceea, va fi convertită în 2018 în tram-tren și prelungită la amebele capete pentru a deservi gări mai importante, fiind redenumită în Tangențiala Vest (prescurtat TGO). O a doua bucată mai mare a fost creată în 2014 prin Tangențiala Nord, sub forma unui tren ușor, rezultat a peste 30 de ani de încercări. Numeroasele corespondențe și deservirea unor zone dens populate din 3 departamente oferă speranțe pentru un număr ridicat de călători. Există de asemenea și alte proiecte în studiu.

În iulie 2010, RFF anunță un plan de 4 miliarde de euro de reducere a problemelor din rețea cu 30% până în 2012, urmată de o "modernizare profundă" a rețelei în următorii 15-20 de ani, fondată pe comanda centralizată a rețelei, cunoscută sub numele de proiectul  NExT (Nouveau système d'exploitation des trains).

Note

  (vezi în bibliografie)

Bibliografie
 Bruno Carrière, Les trains de banlieue,vol. I, Ed. La Vie du Rail, 1997, 303 p.
 Bernard Collardey, Les trains de banlieue, vol. II, Ed. La Vie du Rail, 1999, 335 p.
 Transports - L'an 2001 en Île-de-France, Hors-série, Ed. La Vie du Rail, august 1991, 120 p.

.

Vezi și

Legături externe
 Transilien, site oficial
 Orarul în timp real : site bazat pe infogare.
  RFF/STIF - Audit al rețelei feroviare din Île-de-France

Transportul feroviar în Franța

Transilien


William IX (; Guilhem de Poitou ) (22 October 1071 – 10 February 1126), called the Troubadour, was the Duke of Aquitaine and Gascony and Count of Poitou (as William VII) between 1086 and his death. He was also one of the leaders of the Crusade of 1101. Though his political and military achievements have a certain historical importance, he is best known as the earliest troubadour—a vernacular lyric poet in the Occitan language—whose work survives.

Ducal career
William was the son of William VIII of Aquitaine by his third wife, Hildegarde of Burgundy. His birth was a cause of great celebration at the Aquitanian court, but the Church at first considered him illegitimate because of his father's earlier divorces and his parents' consanguinity. This obliged his father to make a pilgrimage to Rome soon after his birth to seek Papal approval of his third marriage and the young William's legitimacy.

Early career, 1088–1102
William inherited the duchy at the age of fifteen upon the death of his father. It has been generally believed that he was first married in 1088, at age sixteen, to Ermengarde, daughter of Fulk IV of Anjou. Biographers have described Ermengarde as beautiful and well-educated, though suffering from severe mood swings. However, Ruth Harvey's 1993 critical investigation shows the assumption of William's marriage to Ermengarde to be based largely on an error in a nineteenth-century secondary source and it is highly likely that Philippa of Toulouse was William's only wife. William married Philippa in 1094.

William invited Pope Urban II to spend the Christmas of 1095 at his court. The pope urged him to "take the cross" (i.e. the First Crusade) and leave for the Holy Land, but William was perhaps more interested in exploiting the absence on Crusade of Raymond IV of Toulouse, his wife's uncle, to press her claim to Toulouse; on a more practical level, he also had no heir at that time.  He and Philippa did capture Toulouse in 1098, an act for which they were threatened with excommunication. The Duchess was an admirer of Robert of Arbrissel, and persuaded William to grant him land in northern Poitou to establish a religious community dedicated to the Virgin Mary. This became Fontevraud Abbey, which would enjoy the patronage of their granddaughter Eleanor and would remain important until its dissolution during the French Revolution.

Likely motivated by many factors, religious as well as secular, William joined the Crusade of 1101, an expedition inspired by the success of the First Crusade in 1099.  To finance it, he had to mortgage Toulouse back to Bertrand, the son of Raymond IV. William arrived in the Holy Land in 1101 and stayed there until the following year.  His record as a military leader is not very impressive.  He fought mostly skirmishes in Anatolia and was frequently defeated.  His recklessness led to his being ambushed on several occasions, with great losses to his own forces.  In September 1101, his entire army was destroyed by the Seljuk Turks led by Kilij Arslan I at Heraclea; William himself barely escaped, and, according to Orderic Vitalis, he reached Antioch with only six surviving companions. (See Army of William IX on the Crusade of 1101.)

Conflict with Church and wife, 1102–1118
William, like his father and many magnates of the time, had a rocky relationship with the Church. He was excommunicated twice, the first time in 1114 for an alleged infringement of the Church's tax privileges. His response to this was to demand absolution from Peter, Bishop of Poitiers. As the bishop was at the point of pronouncing the anathema, the duke threatened him with a sword, swearing to kill him if he did not pronounce absolution. Bishop Peter, surprised, pretended to comply, but when the duke, satisfied, released him, the bishop completed reading the anathema, before calmly presenting his neck and inviting the duke to strike. According to contemporaries, William hesitated a moment before sheathing his sword and replying, "I don't love you enough to send you to paradise."

William was excommunicated a second time for "abducting" the Viscountess Dangereuse (Dangerosa), the wife of his vassal Aimery I de Rochefoucauld, Viscount of Châtellerault. The lady, however, appears to have been a willing party in the matter. He installed her in the Maubergeonne tower of his castle in Poitiers (leading to her nickname La Maubergeonne), and, as related by William of Malmesbury, even painted a picture of her on his shield.

Upon returning to Poitiers from Toulouse, Philippa was enraged to discover a rival woman living in her palace. She appealed to her friends at court and to the Church; however, no noble could assist her since William was their feudal overlord, and whilst the Papal legate Giraud (who was bald) complained to William and told him to return Dangerose to her husband, William's only response was, "Curls will grow on your pate before I part with the Viscountess." Humiliated, Philippa chose in 1114 to retire to the Abbey of Fontevrault. She did not survive there long, however: the abbey records state that she died on 28 November 1118.

Later career, 1118–1127
Relations between the Duke and his elder son William also became strained—although it is unlikely that he ever embarked upon a seven-year revolt in order to avenge his mother's mistreatment, as Ralph of Diceto claimed, only to be captured by his father. Other records flatly contradict such a thing. Ralph claimed that the revolt began in 1113; but at that time, the young William was only thirteen and his father's liaison with Dangereuse had not yet begun. Father and son improved their relationship after the marriage of the younger William to Aenor of Châtellerault, Dangereuse's daughter by her husband, Aimery I de Rochefoucauld, Viscount of Châtellerault, in 1121.

In October 1119, Orderic Vitalis reports that the Countess of Poitou, whom he refers to as "Hildegarde," suddenly appeared at the Council of Reims being held by Pope Calixtus II and demanded that the Pope excommunicate William (again), oust Dangereuse from the ducal palace, and restore herself to her rightful place. The Pope postponed the case as William was not present to answer the charges. William was readmitted to the Church around 1120, after making concessions to it that may have included participating in the Reconquista efforts underway in Spain.

Between 1120 and 1123 William joined forces with the Kingdoms of Castile and León. Aquitanian troops fought side by side with Castilians in an effort to take Cordoba. During his sojourn in Spain, William was given a rock crystal vase by a Muslim ally that he later bequeathed to his granddaughter Eleanor. The vase probably originated in Sassanid Persia in the seventh century.

In 1122, William lost control of Toulouse, Philippa's dower land, to Alfonso Jordan, the son and heir of Raymond IV, who had taken Toulouse after the death of William IV. He did not trouble to reclaim it. He died on 10 February 1126, aged 54, after suffering a short illness. His nickname, "the Troubadour", was only applied in the nineteenth century. In contemporary documents the only nickname he occasionally bears is "the Younger" (Latin junior), to distinguish him from his father.

Poetic career
William's greatest legacy to history was not as a warrior but as a troubadour—a lyric poet employing the Romance vernacular language called Occitan, or formerly Provençal.

He was the earliest troubadour whose work survives. Eleven of his songs survive (Merwin, 2002). The song traditionally numbered as the eighth (Farai chansoneta nueva) is of dubious attribution, since its style and language are significantly different (Pasero 1973, Bond 1982). Song 5 (Farai un vers, pos mi sonelh) has two significantly different versions in different manuscripts. The songs are attributed to him under his title as Count of Poitou (lo coms de Peitieus). The topics vary, treating sex, love, women, his own sexual and literary prowess, and feudal politics.

An anonymous 13th-century vida of William remembers him thus:

It is possible, however, that at least in part it is not based on facts, but on literal interpretation of his songs, written in first person; in Song 5, for example, he describes how he deceived two women.

In a striking departure from the typical attitude toward women in the period, William seems to have held at least one woman in particularly high esteem, composing several poems in homage to this woman, who he refers to as midons (master):

His frankness, wit, and vivacity caused scandal and won admiration at the same time. He is among the first Romance vernacular poets of the Middle Ages, one of the founders of a tradition that would culminate in Dante, Petrarch, and François Villon. Ezra Pound mentions him in Canto VIII:

In Spirit of Romance Pound also calls William IX "the most 'modern' of the troubadours":

William was a man who loved scandal and no doubt enjoyed shocking his audiences. In fact, William granted large donations to the church, perhaps to regain the pope's favour. He also added to the palace of the counts of Poitou (which had stood since the Merovingian era), later added to by his granddaughter Eleanor of Aquitaine and surviving in Poitiers as the Palace of Justice to this day.

One of William's poems, possibly written at the time of his first excommunication, since it implies his son was still a minor, is partly a musing on mortality: Pos de chantar m'es pres talenz (Since I have the desire to sing,/I'll write a verse for which I'll grieve). It concludes:

Orderic Vitalis refers to William composing songs (c. 1102) upon his return from the Crusade of 1101. These might be the first "Crusade songs":

Then the Poitevin duke many times related, with rhythmic verses and witty measures, the miseries of his captivity, before kings, magnates, and Christian assemblies.

Family
In 1094, William married Philippa, the daughter and heiress of William IV of Toulouse. According to the Chronicle of Saint-Maixent, William and Philippa had two sons and five daughters, although it does not name them. His eldest son was his eventual successor, William X. His second son, Raymond, eventually became the Prince of Antioch in the Holy Land. A daughter, Agnes, married firstly Aimery V of Thouars and then King Ramiro II of Aragon.

Armenian sources, Basil the Doctor and Gregory the Priest, imply that Baldwin of Marash was a son of William and Philippa, born shortly before the latter's retirement to a convent in 1114. Alternatively, he may have been an illegitimate son. Michael the Syrian reports that Reynald, Baldwin's successor as lord of Marash, was his brother.

See also

Dukes of Aquitaine family tree

Notes

References

Sources
{{cite book |first=Joseph |last=Anglade |title=Grammaire de l'ancien provençal ou ancienne langue d'oc |language=French |publisher=Librairie c. Klincksieck |year=1921 }}

Further readingBiographies des troubadours ed. J. Boutière, A.-H. Schutz (Paris: Nizet, 1964) pp. 7–8, 585-587.
Bond, Gerald A., ed., transl. intro. The Poetry of William VII, Count of Poitier, IX Duke of Aquitaine, (Garland Publishing Co.:New York) 1982
Duisit, Brice. Las Cansos del Coms de Peitieus (CD), Alpha 505, 2003
Harvey, Ruth E. The wives of the 'first troubadour', Duke William IX of Aquitaine (Journal of Medieval History), 1993
Meade, Marion. Eleanor of Aquitaine, 1991
Merwin, W.S. Sir Gawain and the Green Knight, 2002. pp xv-xvi. New York: Alfred A. Knopf. .
Owen, D.D.R. Eleanor of Aquitaine: Queen and LegendParsons, John Carmi. Eleanor of Aquitaine: Lord and Lady, 2002
Pasero, Nicolò, ed.: Guglielmo IX d'Aquitania, Poesie. 1973
Verdon, J. La chronique de Saint Maixent, 1979.
Waddell, Helen. The Wandering Scholars: the Life and Art of the Lyric Poets of the Latin Middle Ages'', 1955

External links
Complete works
Works, translated by James H. Donalson
Smythe, Barbara. Trobador Poets: Selections from the Poems of Eight Trobadors
Lyric allusions to the crusades and the Holy Land

1071 births
1127 deaths
House of Poitiers
Dukes of Aquitaine
Dukes of Gascony
Counts of Poitiers
Christians of the Crusade of 1101
French patrons of literature
People temporarily excommunicated by the Catholic Church
11th-century French troubadours
Medieval writers about the Crusades
12th-century French troubadours

William IX, Duke of Aquitaine


Hatalov este o comună slovacă, aflată în districtul Michalovce din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 756 de locuitori.

Istoric
Localitatea Hatalov este atestată documentar din 1278.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Hatalov


Oxisols are a soil order in USDA soil taxonomy, best known for their occurrence in tropical rain forest within 25 degrees north and south of the Equator. In the World Reference Base for Soil Resources (WRB), they belong mainly to the ferralsols, but some are plinthosols or nitisols. Some oxisols have been previously classified as laterite soils.

Formation
The main processes of soil formation of oxisols are weathering, humification and pedoturbation due to animals. These processes produce the characteristic soil profile. They are defined as soils containing at all depths no more than ten percent weatherable minerals, and low cation exchange capacity. Oxisols are always a red or yellowish color, due to the high concentration of iron(III) and aluminium oxides and hydroxides. They also contain quartz and kaolin, plus small amounts of other clay minerals and organic matter.

Etymology
The word "oxisol" comes from "oxide" in reference to the dominance of oxide minerals such as bauxite. In the World Reference Base for Soil Resources, oxisols are known as ferralsols.

Occurrence
Present-day oxisols are found almost exclusively in tropical areas, in South America and Africa, almost always on highly stable continental cratons.

In Southeast Asia, oxisols are found on remnants of the Cimmerian microcontinent, and on the Shan–Thai Terrane. In Thailand, rhodic ferralsols, called Yasothon soils, are said to have formed under humid tropical conditions in the early Tertiary, on an extensive plain later uplifted to form the Khorat Plateau. Characterized by a bright red color, these relict soils occur on uplands in a great semicircle around the southern rim, overlying associated gravel horizons said to have been cleared of sand by termites, in a prolonged and still on-going process of bioturbation.  Xanthic ferralsols of the Khorat and Udon series, characterized by a pale yellow to brown color, developed in midlands in processes still under investigation; as are those  forming lowland soils resembling European brown soils.

In Australia vast areas formerly covered in rainforest have become so dry that oxisols have formed a hard ironstone cover upon which only skeletal soils can form.

Genesis
Fossil oxisols are known from the first appearance of free oxygen in the atmosphere about 2,200 million years ago. In warm periods like the Mesozoic and Paleocene, oxisols extended to areas that now have quite cool climates, extending well into North America and Europe. It is believed oxisols became vegetated later than ultisols or alfisols, probably because vegetation took a long time to adapt to the infertility of oxisols.

History
Scientists originally thought that the heavy vegetation of tropical rain forests would provide rich nutrients, but as rainfall passes through the litter on the forest floor the rain is acidified and leaches minerals from the above soil layers. This forces plants to get their nutrition from decaying litter as oxisols are quite infertile due to the lack of organic matter and the almost complete absence of soluble minerals leached by the wet and humid climate.

Uses
Oxisols are often used for tropical crops such as cocoa and rubber. In some cases, rice is grown on them. Permanent cropping of oxisols in low-income areas is very difficult because of low cation exchange capacities and high phosphorus fixation on iron and aluminium oxides (ligand exchange mechanism; inner sphere complex with phosphate). However, many oxisols can be cultivated over a wide range of moisture conditions. On this account, oxisols are intensively exploited for agriculture in some  regions which have enough wealth to support modern agricultural practices (including regular additions of lime and fertilizer). A recent example of exploitation by modern methods involves the growing of soybeans in Brazil.

Suborders
Oxisols are divided into the following suborders:
 Aquox – oxisols with a water table at or near the surface for much of the year
 Perox – oxisols of continuously humid climates, where precipitation exceeds evapotranspiration in all months
 Torrox – oxisols of arid climates. Because the present climate can never produce enough weathering to produce oxisols, torrox soils are always paleosols formed during periods of much wetter climates. They occur mainly in Southern Africa.
 Ustox – oxisols of semiarid and subhumid climates
 Udox – oxisols of humid climates

See also

References

 Buol, Hole, and McCracken, (1997). 'Soil Genesis and Classification.' 4th edition.  (The Iowa State University Press, Ames, Iowa.)

Further reading
 W. Zech, P. Schad, G. Hintermaier-Erhard: Soils of the World. Springer, Berlin 2022, Chapter 10.3.1.

External links
 profile photos (with classification) WRB homepage
 profile photos (with classification) IUSS World of Soils

Pedology
Types of soil

Oxisol


La route régionale 659 () est une route régionale allant de Viitasaari jusqu'à Konnevesi en Finlande.

Présentation
La seututie 659 est une route régionale de Finlande centrale et d'Ostrobotnie du Sud.

Références

Annexes

Liens externes

Cartes

Articles connexes
 Seututie

659

Transport à Viitasaari
Transport à Konnevesi

Seututie 659


A World Rally Car is a racing automobile built to the specific regulations set by the Fédération Internationale de l'Automobile (FIA) and designed for competition in the World Rally Championship (WRC). The cars were introduced in 1997 as a replacement for Group A regulations used in the manufacturers' championship, and were replaced by Group Rally1 in 2022.

Regulations

1997–2010

Between 1997 and 2010, the regulations mandated that World Rally Cars must have been built upon a production car with a minimum production run of 2500 units. A number of modifications could be made including increasing the engine displacement up to 2.0L, forced induction (including an anti-lag system), addition of four wheel drive, fitment of a sequential gearbox, modified suspension layout and attachment points, aerodynamic body modifications, weight reduction to a minimum of 1230 kg and chassis strengthening for greater rigidity. The maximum width was set at 1770 mm while front and rear tracks shouldn't exceed 1550 mm.

Unlike the requirements for the preceding Group A cars, manufacturers were no longer required to build "homologation specials" in order to meet approval. The base model did not need to have all the characteristics of the WRC car, as evidenced from cars such the Peugeot 206, 307, Citroën Xsara, and Škoda Fabia, which during this period had no road car variant with a turbocharged petrol engine or four-wheel-drive.

To limit power, all forced induction cars were fitted with a 34 mm diameter air restrictor before the turbocharger inlet, limiting the airflow to about 10 cubic meters per minute. The restriction was intended to limit power output to  although some WRC engines were believed to produce around .  Engine development did not focus on peak power output but towards producing a very wide powerband (or power curve). Typically, power output in excess of  was available from 3000 rpm to the 7500 rpm maximum, with a peak of  at around 5500 rpm. At 2000 rpm (the engine idle speed in "stage" mode) power output was slightly above .

By 2004, the best cars had ABS, electronic clutch control, paddle-shift, traction control, three active differentials, ride height control with GPS, electronic dampers and active suspension.

For 2005 the maximum width of the WRC cars was increased from 1770 mm to 1800 mm.

In an attempt to cut costs, since 2006 new regulations required mechanical front and rear differentials, while the central differential remained active. Active suspension and water injections were also prohibited. Cars entered by a manufacturer had to be equipped with the same engine for two rallies; further limitations were imposed on the changing of some parts, including suspension, steering, turbochargers, and gearboxes.

2011–2016
Starting in 2011, rules for WRC cars changed to be more restrictive. New regulations were derived from Super 2000 cars with a different aerodynamic kit. The cars could be smaller models (there was no longer a minimum 4 m length) and include a custom-build or production 1600 cm3 direct injection turbo-charged global race engine with a  diameter air restrictor and a maximum boost pressure of  absolute. This limited torque to about  or less).

Exotic materials (titanium, magnesium, ceramics and composite) were forbidden except when present in the base model. Carbon fibre and aramid fibre were very restricted ("only one layer of fabric is used and is affixed to the visible face of the part"), except for bodywork's side protections where multiple layers of aramid fibre were allowed.

The gear changes must be made with a mechanical linkage system, so paddle-shifters were outlawed. However the system was re-allowed in 2015. There was no center differential (earlier it used to be 3 differentials, with a center/3rd differential included), but the new regulation allows the only front and rear axle differential and a mechanical clutch to disconnect the rear axle during handbrake use (to reduce cost and make the cars' driving style more exciting again for both spectators and TV broadcasts). These two differentials must be mechanical, without electronic control or hydraulic or viscous systems (from 2006 to 2010 the center differential and previously all three could be active).

The minimum weight was 1200 kg empty and 1350 kg (1360 kg from 2013) with driver and co-driver (in both cases when measured with only one spare wheel).

2017–2021
The 1.6 L turbo-charged global race engine was retained in the 2017 World Rally Car regulations, but the turbo restrictor diameter was increased from 33 mm to 36 mm, increasing the engine's power output from . The minimum empty vehicle weight was decreased by 10 kg but the combined vehicle, crew and spare wheel weight remained at 1360 kg.

Manufacturers were given more freedom to maximise aerodynamic performance, including large brake cooling ducts in fairings forming enlarged wheel arches. Electronically controlled active centre differentials were permitted, while the front and rear differentials remain mechanical.

While 2011 specification World Rally Cars were allowed to compete in 2017, the new World Rally Cars were allowed for use by manufacturers' teams only.

Cars

Gallery

References

External links

 Storie di Rally

World Rally Car story

Rally groups
World Rally Championship

World Rally Car


Kurt August Hirsch (12 January 1906 – 4 November 1986) was a German mathematician who moved to England to escape the Nazi persecution of Jews. His research was in group theory. He also worked to reform mathematics education and became a county chess champion. The Hirsch length and Hirsch–Plotkin radical are named after him.

He taught at the University of Leicester from 1938 (except for a brief internment as an enemy alien in 1940), moved to King's College, Newcastle in 1948, and then moved again to Queen Mary College in London in 1951, where he stayed for the remainder of his career and worked with K. W. Gruenberg.

Hirsch's doctoral students include Ismail Mohamed and Ascher Wagner.

Publications
He translated several books from Russian, including:
 The Theory of Groups (by Aleksandr Kurosh). His first translation
 Algebraic Geometry (by Shafarevich). This was later retranslated by Miles Reid

References

External links
 Author profile at Mathematical Reviews (subscription required).

1906 births
1986 deaths
Humboldt University of Berlin alumni
20th-century German mathematicians
20th-century British mathematicians
Jewish emigrants from Nazi Germany to the United Kingdom
People interned in the Isle of Man during World War II

Kurt Hirsch


المنطقة وهو مصطلح جغرافي يستخدم بطرق مختلفة فيما بين مختلف فروع الجغرافيا.

في الجغرافيا، المناطق مقسمة على نطاق واسع حسب الخصائص الفيزيائية (الجغرافيا الطبيعية)، وخصائص التأثير البشري (الجغرافيا البشرية)، والتفاعل بين البشرية، والبيئة (الجغرافيا البيئية). يتم وصف المناطق الجغرافية والمناطق الفرعية في الغالب من خلال حدودها غير المحددة بدقة، وأحيانًا الحدود العابرة، باستثناء الجغرافيا البشرية، حيث يتم تحديد مناطق الولاية القضائية مثل الحدود الوطنية في القانون.
بصرف النظر عن المناطق القارية العالمية، هناك أيضًا مناطق الغلاف المائي، والغلاف الجوي التي تغطي المحيطات، ومناخات منفصلة فوق اليابسة والكتل المائية للكوكب. تنقسم المناطق العالمية للأراضي والمياه إلى مناطق فرعية مقيدة جغرافياً بسمات جيولوجية، كبيرة تؤثر على النظم البيئية واسعة النطاق، مثل السهول والمعالم.
كطريقة لوصف المناطق المكانية، يعتبر مفهوم المناطق مهمًا ويستخدم على نطاق واسع بين العديد من فروع الجغرافيا، والتي يمكن لكل منها وصف المناطق بمصطلحات إقليمية. على سبيل المثال، المنطقة البيئية مصطلح يستخدم في الجغرافيا البيئية، والمنطقة الثقافية في الجغرافيا الثقافية، والمنطقة الحيوية في الجغرافيا الحيوية، وما إلى ذلك. يسمى مجال الجغرافيا الذي يدرس المناطق نفسها بالجغرافيا الإقليمية.
في مجالات:
الجغرافيا الطبيعية،
الإيكولوجيا،
الجغرافيا الحيوية،
الجغرافيا الحيوانية،
الجغرافيا البيئية.
تميل المناطق إلى أن تستند إلى السمات الطبيعية مثل:
النظم البيئية أو الأحياء الحيوية،
والمناطق الأحيائية،
وأحواض الصرف،
المناطق الطبيعية،
السلاسل الجبلية،
أنواع التربة.
عندما يتعلق الأمر بالجغرافيا البشرية، يتم وصف المناطق والمناطق الفرعية من خلال نظام الإثنوغرافيا.
المنطقة لها طبيعتها الخاصة التي لا يمكن نقلها. الطبيعة الأولى هي بيئتها الطبيعية (التضاريس، المناخ، إلخ). والطبيعة الثانية هي مجمع العناصر المادية الذي بناه الناس في الماضي. والطبيعة الثالثة هي السياق الاجتماعي والثقافي الذي لا يمكن استبداله بالمهاجرين الجدد.بحاجة لمصدر
.

المنطقة التاريخية
يتضمن مجال الجغرافيا التاريخية دراسة التاريخ البشري من حيث صلته بالأماكن والمناطق أو دراسة كيفية تغير الأماكن والمناطق بمرور الوقت.
يصف دي دبليو مينيج، الجغرافي التاريخي لأمريكا، العديد من المناطق التاريخية في كتابه «تشكيل أمريكا: منظور جغرافي على 500 عام من التاريخ». على سبيل المثال، في تحديد «مناطق المصدر» الأوروبية في جهود الاستعمار الأمريكية المبكرة، قام بتعريف ووصف منطقة شمال غرب أوروبا الأطلسية البروتستانتية، والتي تشمل مناطق فرعية مثل «مجتمع القناة الغربية»، والتي تتكون هي نفسها من مناطق فرعية مثل باعتبارها الدولة الإنجليزية الغربية في كورنوال وديفون وسومرست ودورست.
في وصفه للمناطق التاريخية في أمريكا، يكتب مينيج عن «الصيد العظيم» قبالة سواحل نيوفاوندلاند ونيو إنجلاند، وهي منطقة محيطية تضم جراند بانكس. وهو يرفض المناطق المستخدمة تقليديًا في وصف التاريخ الأمريكي، مثل فرنسا الجديدة، و «جزر الهند الغربية»، والمستعمرات الوسطى، والمستعمرات الفردية نفسها (مقاطعة ماريلاند، على سبيل المثال).بدلاً من ذلك، يكتب عن «مناطق الاستعمار المنفصلة»، والتي قد يتم تسميتها على اسم مستعمرات ولكنها نادراً ما تلتزم بالحدود السياسية. تشمل المناطق التاريخية

المنطقة السياحية

المنطقة السياحية، هي منطقة جغرافية تم تحديدها من قبل منظمة حكومية أو مكتب سياحة على أنها ذات خصائص ثقافية أو بيئية مشتركة. غالبًا ما يتم تسمية هذه المناطق على اسم منطقة إدارية جغرافية أو سابقة أو حالية أو قد يكون لها اسم تم إنشاؤه لأغراض السياحة. غالبًا ما تثير الأسماء بعض الصفات الإيجابية للمنطقة وتقترح تجربة سياحية متماسكة للزوار. غالبًا ما يتم تقسيم البلدان والولايات والمقاطعات والمناطق الإدارية الأخرى إلى مناطق سياحية لتسهيل جذب الزوار.
تشمل بعض المناطق السياحية الأكثر شهرة استنادًا إلى المناطق التاريخية أو الإدارية الحالية توسكانا  في إيطاليا ويوكاتان في المكسيك. من الأمثلة الشهيرة للمناطق التي أنشأتها الحكومة أو مكتب السياحة منطقة البحيرة بالمملكة المتحدة، وولاية كاليفورنيا، واين كاونتري. منطقة السهول الكبرى

مراجع

أنواع تقسيمات البلدان الفرعية
جغرافيا
جغرافيا حسب المكان
مصطلحات جغرافية
مناطق

منطقة


141P/Machholz 2-D, komet Jupiterove obitelji, objekt blizu Zemlji.

Izvori

Kometi

141P/Machholz 2-D