Regimentul 15 Infanterie a fost o unitate de nivel tactic care s-a constituit la 14/27 august 1916, prin mobilizarea unităților și subunităților existente pe timp de pace care au aparținut de Regimentul Războieni No. 15. Unitatea a făcut parte din organica Brigăzii 13 Infanterie, fiind dislocată în timp de pace în garnizoana Piatra Neamț. Regimentul a participat la acțiunile militare desfășurate pe frontul românesc pe toată perioada războiului, între 14/27 august 1916 - și prima sa demobilizare din 28 mai/10 iunie 1918.

În timpul ofensivei din Transilvania și a operației de apărare a trecătorilor a luptat mai întâi în zona Ciucului și Odorheiului, iar mai apoi în apărarea văi Uzului.

În luna noiembrie 1916 a luat parte la bătălia dusă pentru apărarea Capitalei. Ulterior s-a retras luptând până la Măgura Odobeștilor, aducându-și contribuția atât la acțiunile militare de pe aliniamentul Cricov-Ialomița cât și la încercarea de rezistență de pe aliniamentul Râmnicu Sărat-Viziru. Luptând în continuare pe frontul de la Oituz, a participat la acțiunea de stabilizare a frontului pe Siret.

Din cele 4 batalioane inițiale ale regimentului, Batalionul 4 (Teritorial) a intrat în noiembrie 1917 în ordinea de bătaie a Divizia 17 Infanterie, fiind distrus în Bătălia de la Târgu Jiu din noiembrie 1916. Cei care au mai supraviețuit, au continuat să ducă în cadrul resturilor Diviziei 17 Infanterie (desființată ulterior la sfârșitul anului 1917), lupte de ariergardă în Oltenia.

În primăvara anului 1917 a fost retras temporar de pe front și dislocat în Județul Bacău, în cadrul procesului de reorganizare a Armatei României. La momentul retragerii din linia întâi, din efectivul inițial de 3.221 de militari cu care unitatea mobilizase, mai erau 300 de militari. Reorganizat și cu efectivul completat, la începutul verii în perspectiva ofensivei e la Nămoloasa unitatea s-a deplasat spre Tecuci, de unde a revenit după 1 lună în zona Oituzului și Slănicului și a participat mai apoi la a treia bătălie de la Oituz.

În ultima parte a anului 1917 și la începutul anului 1918, regimentul a fost dislocat în zona Neamțului pentru a contribui la dezarmarea trupelor ruse aflate în retragere. Redislocată ulterior pe frontiera cu Bucovina, după încheierea Păcii de la Buftea unitatea a demobilizat în garnizoana de reședință până la 23 mai/5 iunie 1918.

La 27 octombrie/9 noiembrie 1918 întreaga armată română a trecut din nou pe picior de război. Regimentul 15 Infanterie – care se găsea în garnizoana de reședință Piatra Neamț, a fost din nou mobilizat în cadrul Diviziei 7 Infanterie. A aparținut astfel celor dintâi unități mobilizate în octombrie 1918, urmând să opereze în Transilvania.

În semn de apreciere a comportamentului regimentului în luptă, drapelul unității a fost decorat cu Steaua României.

Spre aducerea aminte a acestui fapt, au fost ridicate monumente comemorative care au arătat

Perioada neutralității

Odată revenită din Campania din Bulgaria, unitatea a continuat sa fie parte a Brigăzii 13 Infanterie din organica Diviziei 7 Infanterie, iar în perioada neutralității și-a continuat activitatea în garnizoana de dislocare pe timp de pace din orașul Piatra-Neamț. La 1 decembrie 1914, colonelul Emil Romanescu a demisionat din armată și a fost înlocuit din funcția de comandant al regimentului de colonelul Alexandru Anastasiu. Anastasiu a rămas pe această poziție de comandă pană la 1 aprilie 1915, dată la care colonelul Nicolae Rujinschi a devenit noul comandant al unității.

La 15 ianuarie 1915, structura regimentului includea patru batalioane și o companie de mitraliere. Dintre batalioane – ca urmare a hotărârii Marelui Stat Major General, la date de 6 februarie 1914 Batalionul 4 (depozit) a fost redenumit Batalionul Teritorial "Razboieni", această subunitate devenind activă la 4 mai 1915.

În perioada iulie - noiembrie 1914 regimentul a fost mobilizat, efectivul mobilizabil al acestuia (care includea și partea sedentară) fiind la data de 12 iunie 1915 de 5.587 oameni, din care 5.220 români, 412 evrei, 32 maghiari, 20 germani și 2 ruși. În intervalul anilor 1915-1916 în cadrul programului de pregătire desfășurat de întreaga armată, unitatea s-a pregătit în zona sa de responsabilitate din județele Neamț, Suceava și Bacău, prin marșuri, trageri și aplicații.
Pe fondul dificultăților date de concentrări și aplicații și al nerăbdării de a trece Carpații spre Transilvania, atmosfera în cadrul unității a devenit tensionată și grea, astfel că într-o scrisoare, căpitanul Nicolae Vulovici a scris:

Participarea la operații

La intrarea în război, Regimentul 15 Infanterie era format din patru batalioane de infanterie și o companie de mitraliere, fiind comandat de locotenent-colonelul Teodor Pirici. Ordinea de bătaie a unității la mobilizare a fost următoarea:

 └─o Comandantul Regimentului 15 Infanterie: Lt.col. Teodor Pirici
   │ ├─o Ajutorul comandantului: Lt.col. Vasile Boțea
   │ ├─o Adjutant: Sublt.(rz) Nicolae Stupcanu
   │ ├─o Medic: Cpt. Nicolae Becescu
   │ └─o Preot Confesor: Victor Gervescu
   ├─o Batalionul 1: Mr. Ștefan Mihăileanu
   │ ├─o Compania 1-a: Lt. Victor Gherasim
   │ ├─o Compania a 2-a: Lt. Petru Gotcu
   │ ├─o Compania a 3-a: Cpt. Dumitru Neagu
   │ └─o Compania a 4-a: Cpt. Nicolae Vulovici
   ├─o Batalionul 2: Mr. Alexandru Gheorghiu
   │ ├─o Compania a 5-a: Slt. Emil Curpen
   │ ├─o Compania a 6-a: Lt. (rz) Z. Grigoriu
   │ ├─o Compania a 7-a: Lt. Grigore Radu
   │ └─o Compania a 8-a: Cpt. Dumitru Coroamă
   ├─o Batalionul 3: Lt.col. Vasile Boțea
   │ ├─o Compania a 9-a: Cpt. Nicolae Năstase
   │ ├─o Compania a 10-a: Lt. loan Angelescu
   │ ├─o Compania a 11-a: Cpt. Gh. Popescu
   │ └─o Compania a 12-a: Lt. Ion Diamandescu
   ├─o Compania de mitraliere: Lt. Ilie Crețulescu
   └─o Batalionul Teritorial

Unitatea a mobilizat următorul efectiv: 63 ofițeri, 3.258 trupă, 374 cai și 72 trăsuri. Ca efect al pierderilor suferite în luptă și din cauza unor restructurări, regimentul a fost reorganizat de mai multe ori, în anii 1916, 1917, 1918 și 1919.

Serviciile religioase au fost efectuate în perioada războiului mai întâi de preotul Vitor Gervescu din Roznov, iar după mutarea acestuia, de către preotul ieromonah Stelian Doraș, de la Mănăstirea Cocoș.

Campania anului 1916

Planul de război cuprins în "Ipoteza Z" a Statului Major român a prevăzut ofensiva peste arcul carpatic spre Budapesta și defensiva pe Frontul de Sud. Armata de operații a fost împărțită în patru grupe, dispunerea acestora făcând ca Armata de Nord – care urma să fie aripa de înaintare spre vest, să ocupe Carpații Moldovei. În zona de sud acesta făcea joncțiunea cu Armata 2, care se întindea până în regiunea Vrancei.

Divizia 7 Infanterie a intrat în compunerea Armatei de Nord, urmând să pătrundă în Ardeal peste Munții Ciucului. La începutul războiului, dispunerea Regimentului 15 Infanterie în ordinea de bătaie a Diviziei 7 Infanterie a fost următoarea:

Ofensiva în Transilvania
Regimentul a intrat împreună cu Regimentul 27 Infanterie în compunerea Brigăzii 13 Infanterie a Diviziei 7 Infanterie din Armata de Nord și a participat la Ofensiva Armatei Române în Transilvania, luptând pe valea Uzului, apoi la Miercurea Ciuc, Vlăhița și Odorhei.

Operația ofensivă a Armatei de Nord în Transilvania a avut mai multe etape:
 în prima, desfășurată între 15/28 august–20 august/2 septembrie, operația a fost declanșată de către grupurile de acoperire. Divizia 7 Infanterie, în acest interval a acționat peste munții Ciucului pe văile râurilor Trotuș și Uz, pentru a debușa pe cursul superior al râului Olt. Deși raportul de forțe și mijloace a fost favorabil Armatei de Nord, acesta a fost semnificativ alterat atât de caracteristicile terenului montan – format din lanțuri paralele împădurite și perpendiculare pe direcția de ofensivă, cât și de preexistența unor lucrări genistice amenajate din timp de‑a lungul frontierei, de trupele austro‑ungare.
 a doua etapă s-a declanșat după o scurtă pauză operativă și a avut loc între 21 august/3 septembrie–28 august/11 septembrie. Subiectul principal al etapei a fost constituit de continuarea efortului ofensiv, care a avut ca scop pătrunderea în depresiunile Transilvaniei estice. Raportul de forțe s-a modificat, ca urmare a aducerii de către inamic în zonă, de noi trupe. Divizia 7 infanterie a cucerit orașul Miercurea Ciuc, a forțat Oltul și a pătruns pe pantele estice ale  munților Harghitei. La 26 august/8 septembrie armata a primit ordinul de a se opri pe aliniamentul atins, urmând a se consolida în teren pentru a-l apăra. Unele acțiuni ofensive au continuat totuși, până la 28 august/ 10 septembrie.
 etapa a treia a avut loc între 29 august/ 11 septembrie – 13/26 septembrie și a constat în consolidarea flancului drept al armatei alături de realizarea unei bune cooperări cu Armata 9 Rusă, precum și în dezvoltarea ofensivei cu trupele flancului stâng, pentru a scurta frontul și a asigurăra legătura cu Armata 2 Română. Divizia 7 infanterie a angajat lupte grele în munții Harghitei, cecerind localitățile Vlăhița și Odorheiul Secuiesc și realizând joncțiunea cu dreapta Armatei 2 Române.

La început divizia a organizat două grupuri de acoperire: "Ghimeș" (9 batalioane de infanterie și 5 baterii de artilerie, pentru a acționa în văile râurilor Trotuș și Sulița) și "Uz" (4 batalioane de infanterie și 2 baterii de artilerie, pentru a acționa în valea râului Uz). În structura Grupului Uz – comandant colonelul Petru Velicu, au intrat Batalionul 1 și Compania de mitraliere – comandată de către locotenentul Ilie Crețulescu. Acestea au fost dislocate pe graniță, în timp ce Batalioanele 2 și 3 au rămas temporar la Piatra-Neamț, în garnizoană. Batalionul Teritorial "Razboieni" – rămas la Prisecani nu a luat parte la lupte, așa că ca regimentul a funcționat doar cu trei batalioane.
În principiu rolul grupelor de acoperire fusese inițial acela de a preîntâmpina pericolul reprezentat de posibilitatea ca inamicul să facă incursiuni pe teritoriul românesc, pentru a împiedica operațiile de mobilizare și concentrare, dar începând cu noaptea de dinainte de începerea mobilizării, rolul acestora a fost schimbat în acela de a prelua și a securiza pozițiile dominante situate dincolo de frontieră, sub coordonarea Marelui Cartier General, cu scopul a asigura debușeul trecătorilor spre Transilvania.În față Grupul " Uz" avea trupele austro-ungare ale Brigăzii 19 Infanterie, din Divizia 61 Infanterie.
În seara zilei de 14/27 august restul unității s-a îmbarcat pentru a se deplasa la Bacău, de unde s-a deplasat în marș spre Dărmănești. Ajuns aici, la 21 august/3 septembrie a intrat în compunerea rezervei Diviziei 7 Infanterie. În acest timp organizat pe 3 coloane, având în coloana din mijloc comandată de locotenent-colonelul Cezar Mihail Compania de mitraliere și în rezervă Batalionul 1 – ale Regimentului 15 Infanterie, Grupul "Uz" a avansat între valea Ciobănușului și pantele Munților Nemira.

În noaptea de 14/27 august-15/28 august Grupul "Uz" a înaintat peste frontieră pe valea râului omonim, ocupând ulterior satele Armășeni (în ) și Iacobeni (în ). Lupte grele au fost date de către coloana centrală la vama Uz și fabrica de cherestea "Zalomit", înaintarea ulterioară făcându-se apoi pe valea Uzului.

Între 21 august/3 septembrie-28 august/10 septembrie, Divizia 7 Infanterie a ajuns cu o parte din trupe până la malul stâng al Oltului () între Sândominic (în ), Mădaraș (în ) și Delnița (în ), avansând până la aliniamentul: Sândominic – 4 km vest Miercurea Ciuc (în ) – intrarea în trecătoarea Ciba (în ) -Vlăhița (în ). La 25 august/7 septembrie orașul Miercurea Ciuc a fost atacat printr-o manevră de dublă învăluire: dinspre nord de către Grupul "Ghimeș", frontal de către Grupul "Uz" și dinspre sud de Grupul "Oituz" al Diviziei 8 Infanterie, astfel că la la 26 august/8 septembrie a fost ocupat.

Printre cei 7 morti si 39 de răniți pe care regimentul i-a avut în lupta de la Miercurea Ciuc, s-a aflat și căpitanul-poet Nicolae Vulovici. Acesta a fost împușcat în frunte în ziua cuceririi orașului în timp ce comanda Compania a 4-a, aflată în batalionul de avangardă al regimentului.
Tot la 26 august/8 septembrie, Armata de Nord a primit ordin sa consolideze aliniamentul atins, dar ofensiva a continuat totuși la nivelul flancului stâng al armatei, astfel că Batalionul 1 a participat în cadrul Grupului de acoperire "Uz" la acțiunile din defileul Oltului de la Tușnad (în ). Prin atacul său, Batalionul 1 a înlesnit avansul Regimentului 27 infanterie, iar Batalioanele 2 si 3 – aduse și ele în linia întâi au asigurat legătura cu primul batalion al regimentului, prin ocuparea cotelor 1333 și 968 din Munții Harghitei (), poziții pe care au rămas până la 1/13 septembrie. În intervalul 27 august/9 septembrie - 2/15 septembrie, spre est grupurile de acoperire au ajuns de asemenea pe aliniamentul gara Ghimeș (în ) – pantele estice ale Munților Nemira (în ).
În acest timp, în spatele Brigăzii 19 Infanterie austro-ungară (Grupul "Szabo") care se retrăgea spre Vlăhița a fost adus grosul trupelor  Diviziei 71 austro-ungare.

Prin Ordinul de operații nr. 12 al Armatei de Nord, la 2/15 septembrie, trupelor Diviziei 7 Infanterie le-a fost destinată misiunea de a avansa pe drumul dintre Miercurea Ciuc și Odorhei spre pasul Vlăhița. Au fost constituite două coloane, din care una – comandată de către colonelul Octav Boian, aflată la nord și alta – aflată sub comanda locotenent-colonelului Gabriel Niculescu, aflată a sud. Ultima s-a divizat într-o parte în care au acționat Batalioanele 2 si 3 ale regimentului alături de un divizion al Regimentului 8 Artilerie și într-o altă parte constituită din Batalionul 1 al regimentului și din Regimentul 27 Infanterie. Batalioanele 2 si 3 au atacat în timpul nopții de 2/15-3/16 septembrie localitatea Vlăhița, pe care au ocupat-o împreună cu Regimentul 4 Vânatori, regiment care în această luptă s-a distins în mod deosebit. La 5/18 septembrie a fost ocupat Odorheiu Secuiesc (în ).

În perioada care a urmat Armata 2 a ajuns într-o situație dificilă, astfel că în urma unui ordin din 15/28 septembrie, Divizia 7 infanterie i-a venit în ajutor. Divizia a constituit două coloane de atac, una la nord și una – în care se aflau Batalioanele 2 si 3 din Regimentul 15 Infanterie, la sud, cu misiunea de a respinge în direcția Cristuru Secuiesc (în ), inamicul din regiunea Tăureni (în )-Tăietura (în ). Batalionul 1 a fost menținut la Odorheiu Secuiesc, în rezerva diviziei.

La data de 16/29 septembrie trupele Batalioanelor 2 și 3 au trecut de Odorheiu Secuiesc pentru a ajunge în fața localității Tăietura, iar cele ale Batalionului 1 – având ordinul de a cuceri satul Beta (), la est de pădurea dintre Mugeni () și Tăureni. Atacul asupra satului Tăietura a fost declanșat de către Batalioanele 2 și 3 la ora 16:30. După un scurt moment de ezitare provocat de focului inamic, trupele regimentului au atacat la baionetă, dar datorită unei erori, proiectilele trase de o bateria de artilerie a Detașamentului Odorhei, aflat în flancul drept, au început să cadă peste trupele celor două batalioane. Ca efect subunitățile s-au oprit, apărând și un început de panică. După ce un agent călare a notificat bateriei amice eroarea datorită căreia 6 oameni fuseseră răniți – din care unul grav, înaintarea a fost reluată și în seara aceleiași zile localitatea Tăietura a fost cucerită cu prețul unui ofițer rănit, a 14 soldați morți și a 7 răniți. Înaintarea spre vest a fost reluată, în zilele care au urmat soldații regimentului preluând înălțimile de la Porumbenii Mici ().
Ca urmare a acțiunii ofensive a trupelor Diviziei 7 Infanterie, trupele Brigăzii " Szabo" au fost scoase din pozițiile lor întărite și aruncate spre Cristuru Secuiesc. Întreg defileul  Târnavei Mari () și ultimele poziții dominante dintre Odorheiu Secuiesc și Cristuru Secuiesc au căzut în stăpânirea trupelor române, în fața cărora se afla acum șesul Transilvaniei.

Retragerea din Transilvania

După ce ofensiva Armatei de Nord a fost oprită ca efect al ordinului de la 18 septembrie/1 octombrie și armata a primit ordinul de retragere, regimentul s-a retras spre Moldova cu întreaga armată.

Astfel, la primirea ordinului de oprire a ofensivei direct din partea comandantului Armatei de Nord, venit la punctul de comandă al Diviziei 7 Infanterie de la Mugeni, comandantul diviziei a concentrat principalele forțe de care dispunea în arealul Lupeni (în )-Odorheiu Secuiesc. Concomitent, a prevăzut organizarea pe aliniamentul Bențid (în )- Mihăileni (în )- Cireșeni (în )- Tăietura a unei poziții de rezistență. În acest context, Batalionul 3 a acoperit pe aliniamentul Lessu (în )-Dejuțiu (în ) - Mătișeni (în ) concentrarea de la Mugeni a Regimentului 15 Infanterie.

În condițiile în care – conform ordinului Marelui Cartier General, Armata de Nord a început retragerea la data de 22 septembrie/5 octombrie 1916 – fără însă a fi presată de inamic, retragerea Diviziei 7 Infanterie s-a făcut spre Miercurea Ciuc. Regimentul 15 Infanterie a ajuns în oraș la 23 septembrie/6 octombrie și Batalionul 2  a primit ordinul de a stopa pătrunderea inamică spre localitate, dinspre defileul situat la vest. Subunitatea a rezistat 2 zile și 2 nopți, la 25 septembrie/8 octombrie poziția sa fiind întoarsă de inamic după mai multe atacuri.
Retragerea Armatei de Nord și a Armatei 2, conectate inițial în regiunea Odorheiului, s-a făcut în direcții divergente, astfel că legătura dintre ele a trebuit să fie ruptă. Între cele două armate precum și în spatele lor, Divizia 2 Cavalerie a asigurat legătura și a acoperit retragerea. Cavaleria Brigăzii de Husari "Cescsi" (Landsturm) a fost lansată în urmărirea trupelor Diviziei 7 Infanterie.
În acest timp, Batalionul 1 a fost trimis să ocupe o poziție de ariergardă în defileul de la Tușnad, pentru a întări Brigada 5 Roșiori și a-i proteja retragerea. În timpul deplasării a surprins, a atacat în flanc și a obligat să se retragă un detașament inamic de cavalerie, lansat în urmărirea brigăzii. Prețul plătit a fost însă reprezentat de 20 de soldați uciși si 36 de răniți – din care 6 ofițeri. De asemenea, asigurarea retragerii roșiorilor a însemnat pierderea legăturii cu trupele amice.

Astfel, întâlnirea cu corpul principal al regimentului retras împreună cu celelalte trupe ale diviziei spre vechea frontieră, s-a putut face după lupte permanente de hărțuială duse în ariergardă de abia la data de 29
septembrie/12 octombrie, la vama Uz. Prețul plătit pentru aceste lupte a fost 46 de soldati morti si 93 răniți, alături de 4 ofițeri răniți și 5 dispăruți. Despre retragerea finală în cealaltă aripă (dreaptă) a Armatei de Nord însă, la 2/15 noiembrie Alexandru Marghiloman a scris:

La 30 septembrie/13 octombrie, întreaga Divizie 7 Infanterie era revenită pe pozițiile de plecare, iar la 1/14 octombrie aproape întreg dispozitivul de luptă  al Armatei de Nord era practic instalat pe aliniamentul vechii frontiere de stat. În acest context, Divizia 7 Infanterie a fost instalată în dispozitiv în primul eșalon pe pozițiile vecine cu pasul Ghimeș-Palanca ce domină valea Trotușului ( până la valea Uzului (), inclusiv. Aici divizia a constituit din nou două grupuri de acoperire, numite tot "Ghimeș" și "Uz".

Defensiva de pe valea Uzului

Retras inițial la Poiana Uzului, Regimentul 15 infanterie a format rezerva Grupului de acoperire "Uz", Batalionul 1 rămânând la Poiana Uzului, iar Batalioanele 2 si 3 fiind retrase la Dărmănești.
La 3/16 octombrie Corpul VI austro-ungar renunțând la pătrunderea prin Pasul Ghimeș, a declanșat atacul văii Trotușului pe direcția văilor laterale superioare (Sulța, Ciobănuș și Uz), care debușau în valea principală. Profitând de lipsa de legătură dintre coloanele inamice despărțite de șirurile de munți, comandandul Diviziei 7 Infanterie a hotărât să le atace și să le înfrângă pe rând. Grupul Uz a primit astfel ordinul să reziste pe poziție și să nu cedeze terenul decât pas cu pas.
Dat fiind că Grupul "Uz" a pierdut teren în timpul atacului susținut între 1/14-2/15 octombrie de către Divizia 39 Austro-Ungară, în dimineața zilei de 3/16 octombrie Batalionul 2 a fost trimis să ocupe Cota 609 situată la 4 km nord-vest de Dărmănești, iar Batalioanele 2 și 3 Plaiul Mândroaia. A doua zi la 4/17 octombrie, Batalionul 2 a atacat și cucerit Obcina Lapoșului. Aici s-a organizat pe o poziție de apărare, după care a executat acțiuni de recunoaștere pe văile Ciobănușului și Uzului. De asemenea, Compania a 9-a a participat la 7/20 octombrie alături de alte două companii, la un atac asupra Nemirei. Pozițiile cucerite au fost menținute, iar la 7/20 octombrie comandantul Diviziei 7 Infanterie a decis ca Grupurile "Uz" și "Ghimeș" să atace pozițiilor deținute de Divizia 39 Infanterie Honvéd, pentru a o respinge peste vechea frontieră.

La 8/21 octombrie Grupurile "Uz" și "Ghimeș" au susținut fără succes un prim atac, între orele 7.30 și 16. Regimentul 15 Infanterie a avut în prima linie a Grupului "Uz" patru companii comandate de maiorul Ștefan Mihăileanu și în linia a treia două companii aflate sub comanda locotenent-colonelului Theodor Pirici, în timp ce în linia a doua s-au aflat 4 companii ale Regimentului 27 Infanterie.

Un al doilea atac a fost inițiat la ora 16 a zilei de 10/23 octombrie. Astfel, Batalionul 2 a atacat frontal localitatea Poiana Uzului – cheia întregului dispozitiv al Diviziei 7 Infanterie. Patru alte companii – din care două ale Regimentului 15 Infanterie au atacat prin învăluire flancul drept inamic, două companii din Regimentul 27 Infanterie au manevrat asupra flancului stâng al acestuia și două batalioane – din care unul a fost Batalionul 1 al Regimentului 15 Infanterie și unul al Regimentului 27 Infanterie, au constituit detașamentul de întoarcere. Coloana din centru a pătruns în marginea de est a satului Poiana Uzului, fără ca însă manevra de învăluire să reușească.
La nord după un moment de cumpănă, în zona  Agăș- Goiasa atacul Diviziei 61 Infanterie austro-ungară a fost oprit, astfel că valea Uzului a devenit locația cheie pentru succesul ofensiv inamic.

Atacul – în care au fost angajate toate trupele regimentului aflate pe front, a continuat însă până la 13/26 octombrie, zi în care Batalionul 2 având ajutorul altor unități ele Grupului "Uz", a reușit să respingă trupele inamice dincolo de frontieră. 66 de morți – printre care și maiorul Ștefan Mihăileanu (comandant al Batalionului 1), alături de 465 de raniti, a fost prețul plătit de regiment pentru aceste lupte.
 Într-un atac ulterior efectuat în 14/27 octombrie asupra unei puternice poziții inamice care închidea valea Uzului la vest de satul Poiana Uzului, s-a distins Regimentul 4 Vânători. Căderea poziției austro-ungare a fost urmată retragerea inamicului până la Poiana Lapoș și de lăsarea pe teren de către acesta a unui mare număr de morți, de numeroși prizonieri și de o mare cantitate de material de război.

Despre această operațiune a trupelor Armatei de Nord, Alexandru Marghiloman a scris:
De asemenea, ca efect al incapacității Diviziei 39 Infanterie Honvéd de a-și atinge obiectivele de luptă și al retragerii ulterioare a acesteia, comandantul ei a fost transferat la Budapesta.

La 17/30 octombrie regimentul a fost scos din front și trimis pentru reorganizare la Sălătruc, de unde s-a reîntors pe front la 25 octombrie/7 noiembrie, Batalionul 1 fiind instalat pe poziție la gura defileului Uzului, Batalionul 2 la Poiana Lapoș și Batalionul 3 la Plaiul Chinului. Din acest dispozitiv a ieșit în noaptea de 12/25-13/26 noiembrie când a fost înlocuit de către un
regiment al armatei ruse, după care a fost dirijat prin Dărmănești spre Onești, unde se concentra Divizia 7 Infanterie pentru a fi deplasată spre sud în vederea apărării Bucureștiului.

Apărarea Bucureștiului și retragerea spre Subcarpații Vrancei
În luna noiembrie regimentul 1916 a luat parte la bătălia dusă pentru apărarea Capitalei, în zona Bolintin - Ciorogârla și ulterior s-a retras luptând, până la Măgura Odobeștilor.

După ce la data de 14/27 noiembrie 1916 Divizia 7 infanterie a fost scoasă din subordinea Armatei de Nord, a fost concentrată în zona localității Onești și de aici a fost trimisă pe calea ferată în zona Bucureștiului, fiind atașată la 20 noiembrie/3 decembrie Grupului Apărării Dunării.

Subunitățile Regimentului 15 Infanterie au fost suite în tren la 18 noiembrie/1 decembrie 1916 și a doua zi au ajuns în gara Chitila, de unde s-au deplasat spre Bolintin Deal prin Chiajna. Unitatea a fost atașată unuia dintre cele trei detașamente formate de Divizia a 7-a Infanterie, anume Detașamentului "Colonel Aristide Lecca" și a primit misiunea de a ataca și ocupa cu Batalioanele 1 și 3 localitatea Bolintin Vale, ocupată de inamic.

Trupele regimentului au luptat lângă București între 20 noiembrie/3 decembrie și 22 noiembrie/5 decembrie, după care Divizia a 7-a Infanterie care forma flancarda armatei de atac a început retragerea ca efect ale pierderii de către Armata Română a Bătăliei de pe Neajlov și Argeș.

Astfel,Batalionul 1 a intrat în foc în dreptul satului Icoana iar Batalionul 2 după ce respins trupele inamice din satul Păcurari-Enuța, a instalat avanposturi la marginea satului Poienari-Bordea. Deși atacurile trupelor inamice au fost inițial respinse, după un puternic bombardament de artilerie efectuat de către inamic în dimineața de 21 noiembrie/4 decembrie, Compania a 5-a a fost încercuită. Totalul pierderilor în ultimele două zile de luptă s-a ridicat la 25 de morți și 160 de răniți.
Este de menționat că rezistența trupelor române în sectoarele Bolintin și Mihăilești a determinat eșecul planului german de a tăia retragerea Grupului Apărării Dunării.Decisă de Marele Cartier General, retragerea generală avea ca prim scop adunarea trupelor române pe o linie situată între Carpați și Dunăre – aflată la est de București pe aliniamentul malul stâng al  Teleajenului- Urziceni- Netoți-Mostiștea. În această manevră, resturile Grupului Apărării Dunării împreună cu trupele care luptaseră pe Neajlov și Argeș au format între Buftea și Corpul IV Rus aflat mai spre Dunăre, Grupul Istrate. Acesta urma să se retragă de o parte și de alta a Bucureștiului. Retragerea urma să se fac treptat și ținând piept armatelor inamice, având ca linie fixată de oprire o poziție de rezistență în curs de formare aflată de-a lungul râului Râmnicu Sărat, preungită până la Dunăre prin Făurei și Viziru.

La 23 noiembrie/6 decembrie a început retragerea, Batalionului 1 deplasându-se pe itinerarul Militari - Bucureștii Noi - Herăstrau - Tunari - Dimieni, iar Batalioanele 2 și 3 pe direcția Bucureștii Noi - Herăstrău - Otopeni - Dimieni (unde unitățile regimentului au ajuns la 24 noiembrie/7 decembrie). În data de 23 noiembrie/6 decembrie, Regimentul 15 Infanterie a fost astfel ultima unitate luptătoare a Armatei Române care a trecut prin Capitală înainte ca aceasta – în aceeași zi, să fie ocupată de trupele germane.
În seara zilei de 24 noiembrie/7 decembrie, trupele române  – incluzându-le pe cele ale Grupului Istrate, se aflau adunate într-o singură linia continuă în spatele  Cricovului,  Prahovei și  Ialomiței. Încercările inamicului de a trece Ialomița au fost respinse de Grupul Istrate mai multe zile, până la primirea unui nou ordin de retragere ca efect al retragerii trupelor române de pe linia Cricovului.

Deși ulterior trupele Grupului Apărării Dunării au fost retrase din luptă și trimise în nordul Moldovei în zonele de refacere, Divizia 7 Infanterie a întărit ca rezervă Grupul Râmnic al Armatei 2 Române. Acesta s-a aflat sub comanda generalului Arthur Văitoianu și a ocupat zona muntoasă situată vest de Râmnicu Sărat între Racovițeni și Muntele Furu – aflat la vest de Dumitrești.
În următoarele zile (până la 13/26 decembrie), subunitățile regimentului au continuat retragerea aflate fiind în contact cu inamicul și pierzând 3 ofițeri și 269 de soldați, pe traseul Grădiștea, Adâncata, Slătioarele, Glodeanul, Florica, Plăginești, Buda, Dumitrești, Tulburea. La 13/26 decembrie Batalionul 1 în satul Mohărțari și Batalionul 2 în satul Cătăuți au pierdut ca urmare a unei ciocniri cu inamicul 2 ofițeri și 43 de soldați morți, alături de alți 2 ofițeri și 55 de soldați răniți.

Patru zile mai târziu la Bordești, Batalionul 3 a venit fără succes în sprijinul Regimentului 27 Infanterie, atacat și respins de inamic. Atacul a fost reluat de această dată cu succes sub comanda căpitanului Dumitru Coroamă, de Batalionul 1 cu sprijinul a încă trei companii.
După sfârșitul luptelor de pe aliniamentul Râmnicului, Grupul Râmnic a început în noaptea 18/31 decembrie-19 decembrie 1916/1 ianuarie să se retragă spre nord pe un teren accidentat și păduros, în plin viscol care bătea din față, spre noi poziții situate pe malul de nord al Milcovului.
Retragerea regimentului astfel a continuat, unitatea ajungând la 18/31 decembrie-19 decembrie 1916/1 ianuarie 1917 pe dealul Odobești, aici încheindu-se practic, retragerea unității începută în Câmpia Română.

În defensivă la porțile Moldovei

Ajuns pe Măgura Odobeștilor, regimentul a fost reorganizat – date fiind pierderile suferite, pe două batalioane aflate sub comanda maiorului Ioan Mateescu și respectiv a căpitanului Dumitru Coroamă.

Până la data de 25 decembrie 1916/7 ianuarie 1917 unitatea a rămas pe poziție. Soldații săi s-au remarcat în data de 23 decembrie/5 ianuarie în timpul unui contraatac condus de colonelul Teodor Pirici, executat cu două companii, după retragerea sub presiunea inamicului a Regimentului 4 Vânători. Restabilirea situației tactice a fost însoțită și de salvarea unei secții de artilerie din sectorul unității de vânători și a fost un prilej de citare a regimentului la nivelul Corpului 3 Armată.

În ziua Crăciunului pe stil vechi (7 ianuarie 1917), atacarea de către inamic a sectorului Diviziei 6 Infanterie a provocat acesteia pierderi considerabile precum și retragerea trupelor ruse și române din sectorul Odobești-Pățești, astfel că s-au retras și efectivele Regimentului 15 Infanterie, care s-au repliat pe aliniamentul  Oleșești- Țifești. Aici unitatea a fost înlocuită de un regiment rus, într-un context în care întreaga Divizie 7 Infanterie a fost redislocată la Pralea, pentru a intra în compunerea Corpului 4 Armată pe frontul de la Oituz. La 31 decembrie 1916/13 ianuarie 1917 regimentul se afla în zona Pralea cu batalionul aflat sub comanda căpitanului Dumitru Coroamă dispus pe cotele 779 și 756, iar cu celălalt, condus de căpitanul Dumitru Neagu, aflat în rezervă la Bradul lui Soare.
În zona Pralea și a Zăbrăuțiului frontul ajunsese să formeze un intrând periculos, fiind necesară o ofensivă locală a trupelor române pentru a zădărnici prezumtivul atac spre valea Trotușului și pentru a reuși o rectificare a frontului spre sud-vest. Mai multe mari unități au fost puse suplimentar la dispoziția generalului Eremia Grigorescu pentru acest atac, dar germanii i-au luat-o acestuia înainte și au declanșat atacul la 31 decembrie 1916/13 ianuarie 1917. A doua zi trupele române au contraatacat, lupte intense dându-se pentru câștigarea unor cote.

La 1/14 ianuarie cota 779 a fost atacată de inamic după o puternică pregătire de artilerie, dar soldații regimentului au reușit să-l respingă și să captureze prizonieri și armament (inclusiv 4 mitraliere), însă cu prețul a 34 soldați morți, precum și 3 ofițeri și 78 de soldați răniți. După ce batalionul de rezervă comandat de căpitanu Neagu l-a schimbat pe cel din prima linie, un nou atac în care comandantul batalionului a fost ucis și cota 779 pierdută a urmat a doua zi, restabilirea situației necesitând revenirea căpitanului Coroamă în fruntea a trei companii. După 4 atacuri la baionetă înaintarea inamică a fost stopată, fără ca însă cota 779 să fie recâștigată în aceeași zi. Aceasta s-a întâmplat însă la data de 3/16 ianuarie, când în ajutorul subunităților regimentului au venit un batalion din Regimentul 14 Infanterie alături de o companie de cicliști.
Ca efect al pierderilor, regimentul a fost organizat într-un singur batalion aflat sub comanda căpitanului Coroamă și dat fiind că soldații erau epuizați, a fost trecut în rezerva sectorului. La 5/18 ianuarie însă, soldații au trebuit să revină în linia întîi în zona cotelor 773 și 779 și să atace cu sprijinul unui batalion de vânători, de această dată fără succes, din nou inamicul. După această zi, luptele au încetat pe întregul front, iar până la 15/28 februarie, unitatea s-a consolidat pe teren pe linia de front dintre cota 779 și Bordeiul lui Mihai.

După data de 5/18 ianuarie luptele au încetat pe întregul front, iar până la 15/28 februarie, unitatea s-a consolidat pe teren în sectorul aflat între cota 779 și Bordeiul lui Mihai. Tot în cursul lunii ianuarie sectorul unității a fost vizitat de atașații militari ai Spaniei, Greciei și Statelor Unite, iar la 4/17 februarie, regimentul a fost citat prin ordin de zi pe întreg corpul de armată pentru faptele de arme din luptele duse în luna ianuarie 1917.

Batalionul Teritorial

La 1/13 noiembrie 1916 a fost reînființată Divizia 17 Infanterie (desființată inițial după Bătălia de la Turtucaia). Aceasta a funcționat până la 20 decembrie 1916/3 ianuarie 1917, când a fost desființată definitiv. În ordinea sa de bătaie a intrat și Batalionul 4 al Regimentului 15 Infanterie, în cadrul Regimentului 1 combinat:
După a doua bătălie de pe Valea Jiului, care a avut ca rezultat  străpungerea apărării liniei Carpaților Meridionali de către trupele române și ocuparea orașului Târgu Jiu, a avut loc la 3/16-4/17 noiembrie 1916 Bătălia de la Târgu Jiu, în care Divizia 17 Infanterie ar fi trebuit să cadă pe valea  Gilortului în spatele inamicului, pe linia sa de comunicații. Întârzierea concentrării trupelor diviziei a determinat surprinderea acestora de către inamic.

Debarcate la Bărbătești în loc să fie concentrate la Albeni, trupele diviziei au început mișcarea ofensivă pe trei coloane. În aripa stângă a înaintării, care în data de 4/17 noiembrie a reușit să ocupe dealul Curmătura, a fost Batalionul Teritorial al Regimentului 15 Infanterie. La aripa de est însă inamicul a desfășurat totalitatea forțelor strânse de el, astfel că a copleșit cu numărul, puterea artileriei și numărul mitralierelor trupele române. Atacat și împresurat de un întreg regiment bavarez, Batalionul Teritorial care primise ordinul să lupte până la ultimul om, nu a cedat nici o palmă de teren până seara. Cu toate acestea, la ora 2 noaptea trei sferturi din efectiv rămăsese pe teren ca morți și răniți, iar subunitatea era deja distrusă. Restul soldaților, cu excepția câtorva prizonieri, s-au retras trecând Gilortul prin apa înghețată.
Resturile trupelor Diviziei 17 Infanterie s-au retras apoi pe  valea Amaradiei, unde a mai fost încercată o ultimă și zadarnică rezistență. Ulterior s-au retras prin Filiași spre Craiova și de aici spre Slatina prin Balș, ducând lupte de ariergardă.

Campania anului 1917

În campania anului 1917 regimentul a participat la apărarea Oituzului.

Reorganizarea și refacerea

În contextul derulării procesului de reorganizare, instruire și dotare a armatei cu armament nou importat din Franța desfășurat în prima parte a anului 1917, căpitanul Schmidt din cadrul Misiunii Militare Franceze s-a prezentat la post în cadrul regimentului la mijlocul lunii ianuarie, cu scopul de a asigura transmiterea procedeele noi de luptă precum și instruirea militarilor români privind folosirea noilor tipuri de armament.

La 16 februarie/1 martie 1917, când Divizia 7 Infanterie a fost retrasă de pe front, fiind înlocuită de Divizia 6 Infanterie, Regimentul 15 Infanterie a fost schimbat de Regimentul 10 Infanterie. Trupele diviziei au fost trimise pentru refacere în zona Gâșteni-Răcăciuni-Adjud, astfel că cei 300 de militari care mai rămăseseră din trupa inițială, la 17 februarie/2 martie au început marșul spre noua zonă de dislocare, ajungând la 20 februarie/5 martie în satul Fundu Răcăciuni. Aici efectivele unității au fost completate, astfel că s-au format din nou trei batalioane, fiecare cu câte patru companii de infanterie. De asemenea, instrucția a continuat și în procesul de reorganizare, s-au constituit trei companii de mitraliere, câte una pentru fiecarea batalion,

După reorganizare, dispunerea Regimentului 15 Infanterie în ordinea de bătaie a Diviziei 7 Infanterie a fost următoarea:

La 15/28 martie 1917 unitatea a plecat din nou pe front, Divizia 7 Infanterie urmând să înlocuiască  Divizia 8 Infanterie pe valea Cașinului. Regimentul a ocupat poziții împreună cu Regimentul 27 Infanterie în aripa stângă a diviziei, pe dealul Fetișoara. În perioada care a urmat, trupele diviziei au amenajat și ameliorat aliniamentul defensiv, în zona regimentului desfășurându-se numai incursiuni ale de patrulelor de recunoaștere.

La 24 aprilie/7 mai Divizia 8 Infanterie a revenit pe poziție, iar Divizia 7 Infanterie a trecut în rezerva Corpului IV Armată, astfel că Regimentul 15 Infanterie a intrat în cantonament pentru a continua instrucția intensivă după noile metode, în zona Râpile-Motocești.

În perspectiva Ofensivei e la Nămoloasa, începând cu noaptea de zilei de 18 iunie/2 iulie 1917 unitatea s-a deplasat spre Adjud și de acolo spre Tecuci și ulterior spre Țigănești și pădurea Prisaca. Aici a rămas până la data de 15/28 iulie, moment după care a revenit în văile Oituzului si Slănicului.

A treia bătălie de la Oituz

În ajunul bătăliei, trupele regimentului se aflau în prima lini în aripa dreaptă a diviziei, care făcea joncțiunea spre valea Dofteanei cu Corpul 24 Armată rus. Împreună cu efectivele Regimentul 27 Infanterie, soldații Regimentului 15 Infanterie ocupau sectorul format de pădurea Sărăcie și dealul Bortiș până la cota 556, Batalionul 3 aflându-se în rezerva Brigăzii 13 Infanterie. În față se aflau trupele Diviziei 70 Infanterie (Honvezi) din Corpul VIII Armată austro-ungar.

La 26 iulie/8 august a fost declanșată ofensiva. Deși în sectorul Brigăzii 13 Infanterie valurile de atac inamice care s-au îndreptat spre vârful Pravila nu au avut succes, la 27 iulie/9 august ca urmare a retragerii  Regimentului 16 Infanterie din stânga de pe dealul Ungureanu, Regimentul 15 Infanterie a fost nevoit să se retragă pe aliniamentul Pârâul Sărat-Groapa Popei-dealul Muncelu-dealul Cireșoaia (cota 772).

La 28 iulie/10 august întregul front al Brigăzii 13 Infanterie a fost atacat de Brigada 207 Honvezi cu scopul de a fi cucerite dealurile Cireșoaia și Coșna, astfel încât să poată fi stăpânită cu foc valea Trotușului. A doua zi asupra frontului regimentului – care a opus o rezistență eroică, s-au concentrat trupele Diviziilor 70 Infanterie și 7 Cavalerie austro-ungare. În apărarea Cireșoaiei s-au distins în mod deosebit soldații Batalionului 1, mulți dintre ei căzând în această zi la datorie.

La 30 iulie/12 august atacat puternic și supus unui intens bombardament de artilerie, regimentul s-a retras temporar în valea Trotușului împreună cu întreaga brigadă, dealurile Cireșoaia, Măgura și Coșna fiind luate în stăpânire de către inamic. În cooperare cu alte unități, Brigada 13 Infanterie a contraatacat în după amiaza aceleiași zile la ora 16, pentru a relua în stăpânire Cireșoaia (în această manevră, soldații regimentului au atacat dealul dinspre sud). Ca efect, Brigada 297 Honvezi s-a repliat și ofensiva inamică a fost oprită.

A doua zi în cooperare cu alte unități contraofensiva a continuat, Brigada 13 Infanterie urmând să avanseze în direcția satului Slănic, apărat de trupele inamice ale Diviziei 70 Infanterie. După un atac la baionetă, Regimentul 15 infanterie a scos inamicul din pozițiile de pe dealul Măgura și a ocupat partea de sud-vest a acestuia. În pauza operativă care a urmat între 1/14 - 5/18 august, unitatea a ocupat astfel poziția situată la gura defileului Slănic și dealul Măgura, având ca vecini în dreapta Batalionul de Vânători de munte, iar în stânga Regimentul 14 Infanterie.

La 6/19 august – zi în care trupele inamice au reluat ofensiva, Batalionul 1 a schimbat pe vânătorii de munte, făcând legătura la flancul sau drept cu Regimentul 27 Infanterie. Sub atacul Diviziei 70 Honvezi, flancul drept al Regimentului 27 Infanterie aflat la dreapta Regimentului 15 a fost întors, dar ca urmare a contraatacului Companiei 1 a Regimentului 15, soldații inamici au fost fixați la cotele 707 si 764. La ora 14 Batalionul 3 – redus la efectivul unei singure companii și constituit în rezerva regimentului după ce predase Brigăzii 14 Infanterie poziția ocupată pe dealu Cândea, a atacat împreună cu o campanie de vânători inamicul infiltrat între regimentele 15 și 27, restabilind legătura între unități. Între 7/20 august-26 august/8 septembrie Regimentul 15 Infanterie s-a menținut în dispozitiv, cu Batalionul 1 situat de la poiana "La aur" până la cota 707 și cu Batalionul 2 în contact cu primul, în zona pârâului Slănic.

Având ca scop lichidarea intrândului deținut de inamic prin stăpânirea Cireșoaiei și Coșnei, în perioada 27 august/9 septembrie – 29 august/11 septembrie trupele române – în cadrul cărora cele ale Diviziei 7 Infanterie aveau misiunea de a fixa inamicul, au susținut împreună cu trupele ruse o acțiune ofensivă locală. Regimentul 15 a intrat în dispozitiv cu Batalioanele 2 si 3 în linia întâi și cu Batalionul 1 în rezervă, pierzând în această acțiune care nu și-a atins scopul, 3 ofițeri (1 mort și 2 răniți) și alți 509 militari (din care 340 de morți și 169 de răniți). Cu acest atac, s-a încheiat în mod practic, bătălia de la Oituz.

Ultima parte a anului 1917
La data de 27 septembrie/9 octombrie evidența efectivelor și mijloacelor disponibile ale unității a înregistrat 45 de ofițeri, 2.205 trupă, 493 de cai și 106 trăsuri. Organizarea a rămas aceeași, cu 3 batalioane de infanterie – fiecare cu patru companii de infanterie și una de mitraliere. La 28 februarie/14 martie 1918 ofițerii comandanți ai batalioanelor 1, 2 și 3 erau maiorii Vasile Stavei și respectiv Aurel Son, precum și căpitanul Ștefan Rădulescu, aflați sub comanda colonelului Teodor Pirici.

După ce a rămas pe aceleași poziții deținute după încheierea bătăliei de la Oituz, la 1/14 noiembrie 1917 unitatea a fost înlocuită de Regimentul 18 Infanterie și retrasă la Bârsănești, de unde a fost trimisă la Valea Seacă. De aici la începutul lunii decembrie 1917 regimentul a fost dislocat până la sfârșitul lunii ianuarie 1918 cu Batalionul 1 la Ruginoasa, Batalionul 2 la Piatra Neamț și Batalionul 3 la Bozieni, pentru a asigura dezarmarea trupelor ruse aflate în retragere de pe valea Bistriței pe direcția Piatra-Neamț – Roman.

Perioada de armistițiu și demobilizarea din 1918

La sfârșitul lunii ianuarie 1918 unitatea a fost redislocată pe frontiera cu Bucovina. După încheierea Păcii de la Buftea în 7 mai 1918, trupele unității au plecat de la Dorohoi la 18 mai/2 iunie 1918 pentru a sosi în garnizoana de reședință Piatra Neamț la 22 mai/4 iunie. Conform instrucțiunilor destinate regimentelor cu numere de la 1 la 40, unitatea urma să păstreze un efectiv de 625 militari (incluzând reangajații subofițeri), precum și 160 de cai. Odată cu ajungerea în garnizoană, la 23 mai/5 iunie a fost finalizată activitatea de demobilizare a trupelor.

La 1/13 iunie 1918 comanda regimentului a fost preluată de către colonelul Alexandru Calmuschi, colonelul Teodor Pirici fiind mutat la comanda Regimentului 62 Infanterie.

La 27 octombrie/9 noiembrie 1918 întreaga armată română a trecut din nou pe picior de război.Regimentul 15 Infanterie – care se găsea în garnizoana de reședință Piatra Neamț, a fost din nou mobilizat în cadrul Diviziei 7 Infanterie. A aparținut astfel celor dintâi unități mobilizate în octombrie 1918, urmând să opereze în Transilvania.

Recunoașteri, onoruri, in memoriam
Încă de la sfârșitul anul 1916 după ce trupele austro-ungare au fost respinse dincolo de frontieră, pe valea Uzului la Sălătruc preotul confesor Victor Gervescu a ridicat o bisericuță stabilă de lemn fasonat, căreia i-a pus inscripția: "În memoria eroilor căzuți în Valea Uzului din Regimentul Nr. 15 Infanterie". Lăcașul de cult a deservit trupele care veneau la rezervă pentru câteva zile.

Două dintre drapelele de luptă ale regimentului străjuiesc astăzi Mormântul Eroului Necunoscut de la parterul Monumentului comemorativ de pe Măgura Ocnei.

Numele unor militari ai unității decedați în misiune în decembrie 1916 pe Măgura Odobeștilor se găsesc înscrise în Mausoleul de la Mărășești, iar cel al unora dintre cei căzuți pe Măgura Ocnei, în monumentul de acolo.

La 12 septembrie 2017 pe Dealul Cireșoaia pe partea dreaptă a drumului de legătură dintre localitățile Târgu Ocna și stațiunea Slănic-Moldova, militarii din Brigada 15 Mecanizată au ridicat exact pe locul unde câteva sute de ostași ai Regimentului 15 Infanterie au căzut la datorie în urmă cu un secol, o cruce de piatră care a primit numele de "Crucea Eroilor Regimentului 15 Infanterie".

O altă cruce – soră geamănă a celei ridicate pe dealul Cireșoaia, a fost inaugurată două zile mai târziu pe 14 septembrie 2017 de ziua Sfintei Cruci, în fața comandamentului Brigăzii 15 Mecanizată din Iași.

Printre cărțile care au ca subiect regimentul se numără:
 Ante, Gheorghe; "Istoricul Regimentului No. 15 de Dorobanți"; Piatra Neamț; 1932 (reeditată în 2017).
 Otu, Petre

 Regimentul 15 "Războieni" (File dintr-o istorie eroică); Ed. A92; Iași; 1996
 De o vârstă cu independența. De la Regimentul 15 "Războieni" la Brigada 15 Mecanizată "Podu Înalt"; Editura Militară; București; 2011; ISBN 978-973-32-0884-6

Decorațiii militare
  Militari decorați cu Ordinul Militar de Război "Mihai Viteazul" (toți cu clasa a III-a).:
 colonelul Nicolae Rujinschi
  La sfârșitul Primului Război Mondial, drapelul regimentului a fost decorat cu Ordinul național "Steaua României", în grad de Cavaler.
  De asemenea, o parte dintre ofițerii, subofițerii și soldații unității (conform aprecierii lui Petre Otu: "foarte mulți"), au fost decorați cu ordinele Steaua României și Coroana României, precum și medaliile  Bărbăție și Credință și Virtutea Militară,  etc...

Comandanți

În perioada Primului Război Mondial, regimentul a avut următorii comandanți:
 Colonel Emil Romanescu, 1 aprilie 1911 - 30 noiembrie 1914
 Colonel Alexandru Anastasiu, 1 decembrie 1914 - 31 martie 1915
 Colonel Nicolae Rujinschi, 1 aprilie 1915 - 14 august 1916
 Locotenent-colonel Teodor Pirici, 31 martie 1916 – 1 iunie 1918

Personalități (1914-1920)
 Căpitanul poet Nicolae Vulovici, căzut la datorie pe 8 septembrie 1916, la Miercurea Ciuc.
 Sublocotenentul Gheorghe Ante, publicist și poet.

Referințe

Bibliografie
 Bucur, Nicolae; Domnu' Trandafir în viziune harghiteană – Profesorul Gheorghe Afloarei (II) ; Angvstia, 15/2011; pp. 221–234
 Ciobanu, Nicolae & Șerban, Mihai; Operația ofensivă a Armatei de Nord (15/18 august – 13 septembrie/10 octombrie 1916); Studii și comunicări, Vol. IV/2011; pp. 269–279
 Dumitru, Matei; În noiembrie 1916 o companie de cicliști luptă cu invadatorii în județul Olt; Memoria Oltului și a Romanaților, An. VI, nr. 5 (63) mai 2017 ; pp. 57–73
 Ioanițiu, Alexandru (Lt.-Colonel); Războiul României: 1916-1918, vol 1; Tipografia Geniului; București; 1929
 Grad, Cornel; ; Contribuția armatei române la preluarea puterii politico-administrative în Transilvania. Primele măsuri (noiembrie 1918-aprilie 1919); Revista de Administrație Publică și Politici Sociale, An II, Nr. 4(5)/Decembrie 2010; pp. 51–79
 Kirițescu, Constantin; Istoria războiului pentru întregirea României- Ediția a III-a, vol. II; Editura Științifică și Enciclopedică; București; 1989; ISBN 973-29-0048-2
 Marghiloman, Alexandru; Note politice, 1897-1924; Vol. II – România și primul război mondial (1914-1919), Războiul (1916-1917); Editura Institutului de Arte Grafice "EMINESCU S. A." București; 1927 (fragment )
 Otu, Petre; Regimentul 15 Războieni - File dintr-o istorie eroică; Ed. A92; Iași; 1996
Lectură suplimentară
 Ciobanu, Sorin Ioan; Regimentul 15 Infanterie 100 de ani de la eroicele lupte de la Mărăști-Mărășești-Oituz ; prefecturaiasi.ro
 Falkenhayn, Erich von, Campania Armatei a 9-a împotriva românilor și a rușilor, Atelierele Grafice Socec & Co S.A., București, 1937
 ***, România în primul război mondial, Editura Militară, 1979
 Otu, Petre; De o vârstă cu independența. De la Regimentul 15 "Războieni" la Brigada 15 Mecanizată "Podu Înalt"; Editura Militară; București; 2011; ISBN 978-973-32-0884-6
 Moșneagu, Marian; Ghidul Arhivelor Militare Române ; Ed. Centrului Tehnic-Editorial al Armatei București; 2010; ISBN 978-606-524-078-0; pp. 263–264

Legături externe

 Portrete:
 Oficiul Național pentru Cultul Eroilor; Portrete de eroi - Locotenentul Diamandescu, eroul de pe Valea Uzului din Primul Război Mondial  (comandant Compania a 12-a)
 Mureșan, Daniel; 92 de ani de la moartea sergentului erou Ilie Popa; 31 ianuarie 2011; Magazin Sălăjean
 Portret de erou. Plutonier Șerban Nicolae, Batalionul I, Regimentul 15 "Războieni"; armataromaniei.ro - Sursă: Mancu, Octavian Col. (r); Editura Cetatea Doamnei; Piatra Neamț; 2007
 Regimentul Războieni Nr. 15 - Istorie și eroism (I); 28 mai 2016; Ziar Piatra Neamț
 Regimentul Războieni Nr. 15 - Istorie și eroism (II); 5 iunie 2016; Ziar Piatra Neamț

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Ordinea de bătaie a Armatei României (1916)
Ordinea de bătaie a Armatei României (1917)
Regimentul Războieni No. 15 (1913)
}

Unități militare române din Primul Război Mondial
Unități militare din România cu monografii

Regimentul 15 Infanterie (1916-1918)


Der Arroyo del Tala ist ein Fluss in Uruguay.

Er entspringt einige Kilometer nördlich von La Casilla sowie südwestlich von Trinidad in der Cuchilla de Marincho. In wenigen Kilometern südöstlicher Entfernung zur Quelle verläuft die Ruta 57. Von dort fließt er auf dem Gebiet des Departamentos Flores in südwestliche Richtung. In der Gegend südwestlich von Trinidad trifft er auf den Arroyo del Sauce, der ebenso dem Einzugsgebiet des Arroyo Grande zuzuordnen ist.

Einzelnachweise

Fluss im Departamento Flores

Arroyo del Tala (Flores)


İnce küp şeklinde kıyılmış salata malzemelerine nar ekşisi ve ceviz eklenerek yapılan bir salata türüdür. Kökeni Gaziantep Mutfağıdır.

Malzemeler
3 domates, bir kuru soğan veya buna eşdeğer taze soğan, acı yeşil biber, maydanoz, altı-yedi yaprak taze nane, 3-5 ceviz içi, salatanın sosu ve ince küp şeklinde kıyılmış salatalık.Nar ekşisi ve hafif elma sirkesi.

Sunumu
Yayvan bir tabakta servis edilir.

Türk mutfağındaki salatalar

Gavurdağı salatası


María Inés Patricia Elizabeth Pilatti Vergara, (Resistencia, Chaco, 2 de agosto de 1958) es una abogada y política argentina. Actualmente es Senadora Nacional por la provincia de Chaco. Fue Diputada Provincial en dos ocasiones, Ministra de Educación durante la gobernación de Jorge Capitanich, y Diputada Nacional en el período 2009-2013.

Después de la fractura del bloque de senadores Frente para la Victoria-PJ provocada por el senador Miguel Ángel Pichetto, el kirchnerismo inscribió formalmente su bloque de senadores en la Cámara alta con el nombre Frente para la Victoria. Tuvo nueve integrantes, ocho de ellas mujeres, incluidas Pilatti Vergara, la expresidenta Cristina Fernandez de Kirchner y será presidido por el Senador por Neuquén Marcelo Jorge Fuentes. Actualmente forma parte del bloque del Frente De Todos.

Actividad Parlamentaria en Cámara de Senadores
Actualmente integra las siguientes Comisiones de la Cámara de Senadores:

Biografía
Vive en Resistencia. Casada y dos hijos. Proviene de un hogar de clase media, con un padre bancario y una madre docente.

Estudios
Realizó sus estudios en Escuela de Comercio N°5 de la Ciudad de Resistencia.
Tras recibirse, estudió la carrera de Abogacía en la  Facultad de Derecho y Ciencias Sociales y Políticas de la Universidad Nacional del Nordeste.

Trayectoria política - profesional
Senadora Nacional por el Partido Justicialista - Frente para La Victoria (2013-2019) (Actual)
Diputada Nacional por el Partido Justicialista - Frente para La Victoria (2009-2013)
Ministra de Educación del Gobierno de la Provincia del Chaco. (2007-2009)
Diputada Provincial por el Partido Justicialista - Frente Chaco Merece Más. (2005-2009)
Diputada Provincial por el Partido Justicialista (1997-2001)
Vicepresidente del Consejo Provincial del Partido Justicialista, Chaco (1995-1997)
Directora de Aerolíneas Federal Argentina (ALFA) (1986-1987).
Integrante "Juventud Peronista 26 de Julio", (1982-1990)

Actividad Legislativa
Durante su mandato como Diputada Nacional, María Inés Pilatti Vergara presentó una serie de proyectos legislativos, entre ellos ser la creación de "Lactarios Públicos" y la de establecer el 12 de julio de cada año como Día Nacional del libre ejercicio de la Lactancia Materna.

A partir del año 2013, iniciando el mandato ya como Senadora de la Nación por el Frente para la Victoria, promovió y presentó varios proyectos legislativos relacionados con la igualdad de género, entre ellos el de establecer un cupo laboral para personas trans-travestis, transexuales y transgénero.

Recientemente se pronunció a favor del proyecto de ley de Interrupción Voluntaria del Embarazo, presentado por décima vez ante el Parlamento Argentino por la Campaña Nacional por Derecho al Aborto Legal, Seguro y Gratuito.

Referencias

Enlaces externos

Notas en Facebook
 Proyectos como Senadora Nacional

Diputados del Congreso de la Nación Argentina por el Chaco
Senadores nacionales de Argentina por el Chaco
Alumnado de la Universidad Nacional del Nordeste
Abogados de Argentina
Políticas de Argentina
Políticos de la provincia de Chaco
Resistencianos
Políticos del Partido Justicialista
Políticos del Frente para la Victoria
Diputados provinciales de Argentina (Chaco)

María Inés Pilatti Vergara


Gabriella di Vergy (título original en italiano; en español, Gabriela de Vergy) es una ópera en tres actos con música de Gaetano Donizetti y libreto en italiano de Andrea Leone Tottola, basado en la tragedia Gabrielle de Vergy de Dormont de Belloy. La ópera recibió su estreno póstumo en el Teatro San Carlo de Nápoles el 29 de noviembre de 1869.

Historia

En 1826 Donizetti se encontraba en Nápoles, y empezó a mostrar interés por el drama Gabriella di Vergy, una célebre tragedia ya musicada por otros compositores antes de él (Michele Carafa, Johann Simon Mayr, Francesco Morlacchi, Carlo Coccia). Sería difícil de estrenar, porque no tenía contrato con ningún teatro; Donizetti entonces compuso sólo como "prueba" algunos números, que luego fue reutilizando en posteriores óperas (Otto mesi in due ore, L'esule di Roma, Il paria, Anna Bolena).

La primera representación de la ópera tuvo lugar veinte años después de la muerte de Donizetti, el 29 de noviembre de 1869, finalmente en el San Carlos, después de haber sido revisada por los alumnos de Donizetti, Gabriele Puzone y Paolo Serrao (que añadieron algunas piezas de sus dos cantatas Il fausto ritorno y Cristoforo Colombo).

Personajes

Argumento

La acción tiene lugar en Borgoña a comienzos del .

Acto I

Sala del castillo de Autrei

Los cortesanos observan el dolor de Fayel; este, ante los intentos de su hermana Almeide por saber qué le pasa, confiesa que su amor por su esposa Gabriella no es correspondido y él sólo clama venganza. Armando introduce entonces a Raoul, mensajero del rey Filippo; el rey planea alojarse en el castillo, lo que causa gran alegría en Fayel. Una vez se queda solo, Raoul revela que todo es un engaño para poder estar de nuevo junto a su amada Gabriella, aunque ella haya traicionado su amor casándose con otro (aria: Ma che dissi? E dove mai). Raoul se esconde al escuchar que alguien se acerca: es Gabriella, presa de remordimientos por haber traicionado a su amor (aria: Tronca pure i dì funesti). Raoul entonces se revela ante ella, le recrimina su traición y cuenta que fue su amor el que le mantuvo vivo en batalla. Ella le confiesa que tuvo que casarse con Fayel por la insistencia de su padre, revelando así que todavía ama a Raoul, por lo que este planea enfrentarse al esposo por el amor de Gabriella.

Amplio recinto en el castillo de Autrei

Todos acogen con alegría al rey Filippo. Este presenta al guerrero que le salvó la vida, que no es otro que Raoul. Fayel reconoce en él a su rival en el amor por Gabriella, a quien creía muerto. Filippo le pide a Fayel la mano de su hermana Almeide para casarse con Raoul; Almeide reacciona encantada, y Fayel acepta con la esperanza de que un nuevo amor pueda apagar el anterior, pero tramando su cruel venganza si no es así. Raoul es incapaz de responder y se concreta el enlace.

Acto II

Patio en el interior del castillo

Los soldados beben. Raoul, desesperado por el silencio de Gabriella, prefiere morir (aria: Sì, ferisci, e il sangue mio). Armando trae el mensaje de que Gabriella quiere verle, lo que vuelve a levantar su ánimo.

Apartamento en el castillo

Almeide le ha pedido a Armando que le diga a Raoul que Gabriella le espera, y se esconde para presenciar el encuentro. Gabriella rechaza a Raoul y le insta a amar a Almeide, pero él confiesa que siempre le amará sólo a ella. Al escuchar esto, Almeide se marcha furiosa. Las lágrimas de Gabriella convencen a Raoul de que ella todavía le ama, y se arroja a sus pies. Llega en ese momento Fayel, alertado por Almeide, y se dispone a matar a su esposa cuando Raoul lo detiene. Llega entonces el rey; Raoul confiesa su amor por Gabriella y Fayel se dispone a matarlo, siendo detenido por el rey, quien debe encargarse de hacer justicia y castigar a los culpables. Gabriella afirma su inocencia y su desdicha. Raoul propone enfrentarse a Fayel en duelo.

Acto III

Patio en el interior del castillo

El rey acepta que el combate entre Fayel y Raoul se celebre ese mismo día. Una vez solos, Fayel se dispone a apuñalar al desarmado Raoul, pero éste lo acusa de cobarde, por lo que Fayel pide dos espadas y los dos se disponen a batirse en duelo (dúo: Di questo acciaro al lampo).

Prisión tenebrosa

Gabriella delira en sueños, hasta que ve llegar a su enfurecido esposo. Fayel, aunque fue herido por Raoul, ha matado a su rival y, como venganza, trae en una urna su corazón, que Raoul prometió que sería siempre para Gabriella. Todos los presentes suplican a Fayel que cese de torturar a Gabriella, pero él, deseoso de venganza, se niega. Gabriella, sofocada, maldice a su esposo antes de caer muerta (aria final: Scellerato, quel sangue fumante).

Estructura

 Sinfonia

Atto I
 N. 1 - Coro de introducción y CavatinaAh! d'eroe ben degna prole - Amor! tacete...oh, Nume (Coro, Almeide, Fayel)
 N. 2 - Cavatina Ma che dissi? E dove mai (Raoul)
 N. 3 - Cavatina Tronca pure i dì funesti (Gabriella)
 N. 4 - Coro Voi, che al fianco d'eroe così grande (Coro, Filippo)
 N. 5 - Finale I La man di tua sorella (Filippo, Almeide, Raoul, Gabriella, Fayel, Armando, Coro)

Atto II
 N. 6 - Coro y Aria Liquor sì fervido - Sì, ferisci, e il sangue mio (Raoul, Coro)
 N. 7 - Coro O bella Almeide
 N. 8 - Finale II Cedi e vanne: è scritto in cielo - Vendetta! la chiede (Raoul, Gabriella, Almeide, Fayel, Filippo, Armando, Coro)

Atto III
 N. 9 - Dueto Di questo acciaro al lampo (Fayel, Raoul)
 N. 10 - Finale III Perché non chiusi il dì - Scellerato, quel sangue fumante (Gabriella, Fayel, Coro)

Discografía

Notas y referencias

Enlaces externos

 Libreto del estreno en Internet Archive
 Notas, discografía y libreto (italiano / español) en Kareol

Óperas de Gaetano Donizetti
Óperas de 1826
Óperas de 1860
Óperas en italiano
Óperas estrenadas en Nápoles
Óperas basadas en piezas de teatro
Adaptaciones de obras de Pierre-Laurent Buirette de Belloy

Gabriella di Vergy


Anjiyoloji, dolaşım ve lenf sistemlerindeki damarları ve bu damarların bozukluklarını (hastalıklarını) konu alan tıbbi uzmanlık dalıdır.

Tıp terimleri

Anjiyoloji


El término Curacas puede referse a:

 Curacas, banda chilena activa entre 1967 y 1979.
 Curacas, segundo álbum de dicha banda, del año 1971.
 Curaca, jefe político y administrativo del ayllu.

Curacas


An Chloris anomala in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Bi Sin Sun ngan Zhi Hao Hu. An Chloris anomala in nahilalakip ha genus nga Chloris, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chloris

Chloris anomala


Goran Drulić (en serbio: Горан Друлић) (Negotin, Serbia, Yugoslavia, 17 de abril de 1977), es un exfutbolista serbio que se desempeñaba como delantero centro.

Carrera
En su momento fue el fichaje más caro de la historia del Real Zaragoza.

Ejerció como entrenador del Zaragoza F.C. 2014, equipo de la capital aragonesa en la Regional Preferente y en febrero de 2020 se confirmó su fichaje como jugador del Club Deportivo Cariñena de Regional Preferente hasta el final de temporada.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Referencias

Enlaces externos

Delanteros de fútbol
Futbolistas del Estrella Roja de Belgrado
Futbolistas del Fútbol Club Barcelona Atlètic
Futbolistas del Real Zaragoza en los años 2000
Futbolistas del K. S. C. Lokeren Oost-Vlaanderen
Futbolistas del O. F. I. Creta
Futbolistas del A. O. Kavala
Futbolistas del Club Deportivo La Muela
Futbolistas del Andorra Club de Fútbol
Futbolistas del Club Deportivo Sariñena
Futbolistas de la selección de fútbol de Yugoslavia en los años 2000

Goran Drulić


ඔස්ට්‍රේලියා භාවිතා කරන ඉංග්‍රීසි බස ඔස්ට්‍රේලියානු ඉංග්‍රීසි නම් වේ. මෙය ඉංග්‍රීසි බසේ ප්‍රධාන උප භාෂාවකි.

ඉංග්‍රීසි භාෂාව
ඔස්ට්‍රේලියා

ඔස්ට්‍රේලියානු ඉංග්‍රීසි


A race condition or race hazard is the condition of an electronics, software, or other system where the system's substantive behavior is dependent on the sequence or timing of other uncontrollable events. It becomes a bug when one or more of the possible behaviors is undesirable.

The term race condition was already in use by 1954, for example in David A. Huffman's doctoral thesis "The synthesis of sequential switching circuits".

Race conditions can occur especially in logic circuits, multithreaded, or distributed software programs.

In electronics
A typical example of a race condition may occur when a logic gate combines signals that have traveled along different paths from the same source. The inputs to the gate can change at slightly different times in response to a change in the source signal. The output may, for a brief period, change to an unwanted state before settling back to the designed state. Certain systems can tolerate such glitches but if this output functions as a clock signal for further systems that contain memory, for example, the system can rapidly depart from its designed behaviour (in effect, the temporary glitch becomes a permanent glitch).

Consider, for example, a two-input AND gate fed with the following logic: A logic signal  on one input and its negation,  (the ¬ is a boolean negation), on another input in theory never output a true value: . If, however, changes in the value of  take longer to propagate to the second input than the first when  changes from false to true then a brief period will ensue during which both inputs are true, and so the gate's output will also be true.

A practical example of a race condition can occur when logic circuitry is used to detect certain outputs of a counter.  If all the bits of the counter do not change exactly simultaneously, there will be intermediate patterns that can trigger false matches.

Critical and non-critical forms
A critical race condition occurs when the order in which internal variables are changed determines the eventual state that the state machine will end up in.

A non-critical race condition occurs when the order in which internal variables are changed does not determine the eventual state that the state machine will end up in.

Static, dynamic, and essential forms
A static race condition occurs when a signal and its complement are combined.

A dynamic race condition occurs when it results in multiple transitions when only one is intended. They are due to interaction between gates. It can be eliminated by using no more than two levels of gating.

An essential race condition occurs when an input has two transitions in less than the total feedback propagation time. Sometimes they are cured using inductive delay line elements to effectively increase the time duration of an input signal.

Workarounds
Design techniques such as Karnaugh maps encourage designers to recognize and eliminate race conditions before they cause problems. Often logic redundancy can be added to eliminate some kinds of races.

As well as these problems, some logic elements can enter metastable states, which create further problems for circuit designers.

In software
A race condition can arise in software when a computer program has multiple code paths that are executing at the same time. If the multiple code paths take a different amount of time than expected, they can finish in a different order than expected, which can cause software bugs due to unanticipated behavior. A race can also occur between two programs, resulting in security issues (see below.)

Critical race conditions cause invalid execution and software bugs. Critical race conditions often happen when the processes or threads depend on some shared state. Operations upon shared states are done in critical sections that must be mutually exclusive. Failure to obey this rule can corrupt the shared state.

A data race is a type of race condition. Data races are important parts of various formal memory models. The memory model defined in the C11 and C++11 standards specify that a C or C++ program containing a data race has undefined behavior.

A race condition can be difficult to reproduce and debug because the end result is nondeterministic and depends on the relative timing between interfering threads. Problems of this nature can therefore disappear when running in debug mode, adding extra logging, or attaching a debugger. A bug that disappears like this during debugging attempts is often referred to as a "Heisenbug". It is therefore better to avoid race conditions by careful software design.

Example
Assume that two threads each increment the value of a global integer variable by 1. Ideally, the following sequence of operations would take place:

In the case shown above, the final value is 2, as expected. However, if the two threads run simultaneously without locking or synchronization (via semaphores), the outcome of the operation could be wrong. The alternative sequence of operations below demonstrates this scenario:

In this case, the final value is 1 instead of the expected result of 2. This occurs because here the increment operations are not mutually exclusive. Mutually exclusive operations are those that cannot be interrupted while accessing some resource such as a memory location.

Data race

Not all regard data races as a subset of race conditions. The precise definition of data race is specific to the formal concurrency model being used, but typically it refers to a situation where a memory operation in one thread could potentially attempt to access a memory location at the same time that a memory operation in another thread is writing to that memory location, in a context where this is dangerous. This implies that a data race is different from a race condition as it is possible to have nondeterminism due to timing even in a program without data races, for example, in a program in which all memory accesses use only atomic operations.

This can be dangerous because on many platforms, if two threads write to a memory location at the same time, it may be possible for the memory location to end up holding a value that is some arbitrary and meaningless combination of the bits representing the values that each thread was attempting to write; this could result in memory corruption if the resulting value is one that neither thread attempted to write (sometimes this is called a 'torn write'). Similarly, if one thread reads from a location while another thread is writing to it, it may be possible for the read to return a value that is some arbitrary and meaningless combination of the bits representing the value that the memory location held before the write, and of the bits representing the value being written.

On many platforms, special memory operations are provided for simultaneous access; in such cases, typically simultaneous access using these special operations is safe, but simultaneous access using other memory operations is dangerous. Sometimes such special operations (which are safe for simultaneous access) are called atomic or synchronization operations, whereas the ordinary operations (which are unsafe for simultaneous access) are called data operations. This is probably why the term is data race; on many platforms, where there is a race condition involving only synchronization operations, such a race may be nondeterministic but otherwise safe; but a data race could lead to memory corruption or undefined behavior.

Example definitions of data races in particular concurrency models
The precise definition of data race differs across formal concurrency models. This matters because concurrent behavior is often non-intuitive and so formal reasoning is sometimes applied.

The C++ standard, in draft N4296 (2014-11-19), defines data race as follows in section 1.10.23 (page 14)

Two actions are potentially concurrent if
 they are performed by different threads, or
 they are unsequenced, and at least one is performed by a signal handler.

The execution of a program contains a data race if it contains two potentially concurrent conflicting actions, at least one of which is not atomic, and neither happens before the other, except for the special case for signal handlers described below [omitted]. Any such data race results in undefined behavior.

The parts of this definition relating to signal handlers are idiosyncratic to C++ and are not typical of definitions of data race.

The paper Detecting Data Races on Weak Memory Systems provides a different definition:

"two memory operations conflict if they access the same location and at least one of them is a write operation...
"Two memory operations, x and y, in a sequentially consistent execution form a race 〈x,y〉, iff x and y conflict, and they are not ordered by the hb1 relation of the execution. The race 〈x,y〉, is a data race iff at least one of x or y is a data operation.

Here we have two memory operations accessing the same location, one of which is a write.

The hb1 relation is defined elsewhere in the paper, and is an example of a typical "happens-before" relation; intuitively, if we can prove that we are in a situation where one memory operation X is guaranteed to be executed to completion before another memory operation Y begins, then we say that "X happens-before Y". If neither "X happens-before Y" nor "Y happens-before X", then we say that X and Y are "not ordered by the hb1 relation". So, the clause "...and they are not ordered by the hb1 relation of the execution" can be intuitively translated as "...and X and Y are potentially concurrent".

The paper considers dangerous only those situations in which at least one of the memory operations is a "data operation"; in other parts of this paper, the paper also defines a class of "synchronization operations" which are safe for potentially simultaneous use, in contrast to "data operations".

The Java Language Specification provides a different definition:

Two accesses to (reads of or writes to) the same variable are said to be conflicting if at least one of the accesses is a write...When a program contains two conflicting accesses (§17.4.1) that are not ordered by a happens-before relationship, it is said to contain a data race...a data race cannot cause incorrect behavior such as returning the wrong length for an array.

A critical difference between the C++ approach and the Java approach is that in C++, a data race is undefined behavior, whereas in Java, a data race merely affects "inter-thread actions". This means that in C++, an attempt to execute a program containing a data race could (while still adhering to the spec) crash or could exhibit insecure or bizarre behavior, whereas in Java, an attempt to execute a program containing a data race may produce undesired concurrency behavior but is otherwise (assuming that the implementation adheres to the spec) safe.

Sequential Consistency for Data Race Freedom
An important facet of data races is that in some contexts, a program that is free of data races is guaranteed to execute in a sequentially consistent manner, greatly easing reasoning about the concurrent behavior of the program. Formal memory models that provide such a guarantee are said to exhibit an "SC for DRF" (Sequential Consistency for Data Race Freedom) property. This approach has been said to have achieved recent consensus (presumably compared to approaches which guarantee sequential consistency in all cases, or approaches which do not guarantee it at all).

For example, in Java, this guarantee is directly specified:
A program is correctly synchronized if and only if all sequentially consistent executions are free of data races.

If a program is correctly synchronized, then all executions of the program will appear to be sequentially consistent (§17.4.3).

This is an extremely strong guarantee for programmers. Programmers do not need to reason about reorderings to determine that their code contains data races. Therefore they do not need to reason about reorderings when determining whether their code is correctly synchronized. Once the determination that the code is correctly synchronized is made, the programmer does not need to worry that reorderings will affect his or her code.

A program must be correctly synchronized to avoid the kinds of counterintuitive behaviors that can be observed when code is reordered. The use of correct synchronization does not ensure that the overall behavior of a program is correct. However, its use does allow a programmer to reason about the possible behaviors of a program in a simple way; the behavior of a correctly synchronized program is much less dependent on possible reorderings. Without correct synchronization, very strange, confusing and counterintuitive behaviors are possible.

By contrast, a draft C++ specification does not directly require an SC for DRF property, but merely observes that there exists a theorem providing it:

[Note:It can be shown that programs that correctly use mutexes and memory_order_seq_cst operations to prevent all data races and use no other synchronization operations behave as if the operations executed by their constituent threads were simply interleaved, with each value computation of an object being taken from the last side effect on that object in that interleaving. This is normally referred to as "sequential consistency". However, this applies only to data-race-free programs, and data-race-free programs cannot observe most program transformations that do not change single-threaded program semantics. In fact, most single-threaded program transformations continue to be allowed, since any program that behaves differently as a result must perform an undefined operation.— end note

Note that the C++ draft specification admits the possibility of programs that are valid but use synchronization operations with a memory_order other than memory_order_seq_cst, in which case the result may be a program which is correct but for which no guarantee of sequentially consistency is provided. In other words, in C++, some correct programs are not sequentially consistent. This approach is thought to give C++ programmers the freedom to choose faster program execution at the cost of giving up ease of reasoning about their program.

There are various theorems, often provided in the form of memory models, that provide SC for DRF guarantees given various contexts. The premises of these theorems typically place constraints upon both the memory model (and therefore upon the implementation), and also upon the programmer; that is to say, typically it is the case that there are programs which do not meet the premises of the theorem and which could not be guaranteed to execute in a sequentially consistent manner.

The DRF1 memory model provides SC for DRF and allows the optimizations of the WO (weak ordering), RCsc (Release Consistency with sequentially consistent special operations), VAX memory model, and data-race-free-0 memory models. The PLpc memory model provides SC for DRF and allows the optimizations of the TSO (Total Store Order), PSO, PC (Processor Consistency), and RCpc (Release Consistency with processor consistency special operations) models. DRFrlx provides a sketch of an SC for DRF theorem in the presence of relaxed atomics.

Computer security
Many software race conditions have associated computer security implications. A race condition allows an attacker with access to a shared resource to cause other actors that utilize that resource to malfunction, resulting in effects including denial of service and privilege escalation.

A specific kind of race condition involves checking for a predicate (e.g. for authentication), then acting on the predicate, while the state can change between the time of check and the time of use. When this kind of bug exists in security-sensitive code, a security vulnerability called a time-of-check-to-time-of-use (TOCTTOU) bug is created.

Race conditions are also intentionally used to create hardware random number generators and physically unclonable functions. PUFs can be created by designing circuit topologies with identical paths to a node and relying on manufacturing variations to randomly determine which paths will complete first. By measuring each manufactured circuit's specific set of race condition outcomes, a profile can be collected for each circuit and kept secret in order to later verify a circuit's identity.

File systems
Two or more programs may collide in their attempts to modify or access a file system, which can result in data corruption or privilege escalation. File locking provides a commonly used solution. A more cumbersome remedy involves organizing the system in such a way that one unique process (running a daemon or the like) has exclusive access to the file, and all other processes that need to access the data in that file do so only via interprocess communication with that one process. This requires synchronization at the process level.

A different form of race condition exists in file systems where unrelated programs may affect each other by suddenly using up available resources such as disk space, memory space, or processor cycles. Software not carefully designed to anticipate and handle this race situation may then become unpredictable. Such a risk may be overlooked for a long time in a system that seems very reliable. But eventually enough data may accumulate or enough other software may be added to critically destabilize many parts of a system. An example of this occurred with the near loss of the Mars Rover "Spirit" not long after landing. A solution is for software to request and reserve all the resources it will need before beginning a task; if this request fails then the task is postponed, avoiding the many points where failure could have occurred. Alternatively, each of those points can be equipped with error handling, or the success of the entire task can be verified afterwards, before continuing. A more common approach is to simply verify that enough system resources are available before starting a task; however, this may not be adequate because in complex systems the actions of other running programs can be unpredictable.

Networking
In networking, consider a distributed chat network like IRC, where a user who starts a channel automatically acquires channel-operator privileges. If two users on different servers, on different ends of the same network, try to start the same-named channel at the same time, each user's respective server will grant channel-operator privileges to each user, since neither server will yet have received the other server's signal that it has allocated that channel. (This problem has been largely solved by various IRC server implementations.)

In this case of a race condition, the concept of the "shared resource" covers the state of the network (what channels exist, as well as what users started them and therefore have what privileges), which each server can freely change as long as it signals the other servers on the network about the changes so that they can update their conception of the state of the network. However, the latency across the network makes possible the kind of race condition described. In this case, heading off race conditions by imposing a form of control over access to the shared resource—say, appointing one server to control who holds what privileges—would mean turning the distributed network into a centralized one (at least for that one part of the network operation).

Race conditions can also exist when a computer program is written with non-blocking sockets, in which case the performance of the program can be dependent on the speed of the network link.

Life-critical systems
Software flaws in life-critical systems can be disastrous. Race conditions were among the flaws in the Therac-25 radiation therapy machine, which led to the death of at least three patients and injuries to several more.

Another example is the energy management system provided by GE Energy and used by Ohio-based FirstEnergy Corp (among other power facilities). A race condition existed in the alarm subsystem; when three sagging power lines were tripped simultaneously, the condition prevented alerts from being raised to the monitoring technicians, delaying their awareness of the problem. This software flaw eventually led to the North American Blackout of 2003. GE Energy later developed a software patch to correct the previously undiscovered error.

Tools
Many software tools exist to help detect race conditions in software. They can be largely categorized into two groups: static analysis tools and dynamic analysis tools.

Thread Safety Analysis is a static analysis tool for annotation-based intra-procedural static analysis, originally implemented as a branch of gcc, and now reimplemented in Clang, supporting PThreads.

Dynamic analysis tools include:
 Intel Inspector, a memory and thread checking and debugging tool to increase the reliability, security, and accuracy of C/C++ and Fortran applications; Intel Advisor, a sampling based, SIMD vectorization optimization and shared memory threading assistance tool for C, C++, C#, and Fortran software developers and architects;
 ThreadSanitizer, which uses binary (Valgrind-based) or source, LLVM-based instrumentation, and supports PThreads; and Helgrind, a Valgrind tool for detecting synchronisation errors in C, C++ and Fortran programs that use the POSIX pthreads threading primitives.
 Data Race Detector is designed to find data races in the Go Programming language.

There are several benchmarks designed to evaluate the effectiveness of data race detection tools
 DataRaceBench is a benchmark suite designed to systematically and quantitatively evaluate data race detection tools which analyze multi-threaded applications written in OpenMP.

In other areas

Neuroscience is demonstrating that race conditions can occur in mammal brains as well.

In UK railway signalling, a race condition would arise in the carrying out of Rule 55. According to this rule, if a train was stopped on a running line by a signal, the locomotive fireman would walk to the signal box in order to remind the signalman that the train was present. In at least one case, at Winwick in 1934, an accident occurred because the signalman accepted another train before the fireman arrived. Modern signalling practice removes the race condition by making it possible for the driver to instantaneously contact the signal box by radio.

See also
 Call collision
 Concurrency control
 Deadlock
 Hazard (logic)
 Linearizability
 Racetrack problem
 Symlink race
 Synchronization (computer science)
 Time of check to time of use
 Test-and-set

References

External links

  as PDF
 Paper "A Novel Framework for Solving the State Assignment Problem for Event-Based Specifications" by Luciano Lavagno, Cho W. Moon, Robert K. Brayton, and Alberto Sangiovanni-Vincentelli
  Alt URL
 Chapter "Avoid Race Conditions " (Secure Programming for Linux and Unix HOWTO)
 Race conditions, security, and immutability in Java, with sample source code and comparison to C code, by Chiral Software

 Microsoft Support description
 Race Condition vs. Data Race

Computer security exploits
Concurrency (computer science)
Distributed computing problems
Logic gates
Logic in computer science
Software bugs
Timing in electronic circuits

Race condition


Klein Pampau er en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Büchen under Kreis Herzogtum Lauenburg. Kreis Herzogtum Lauenburg ligger i delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Klein Pampau ligger ca. 14 km nord for Lauenburg og omkring 35 km øst for Hamborg.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted
 Kommunens side  på amtets websted.
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Herzogtum Lauenburg

Klein Pampau


Christian Dolezal (* 22. November 1971 in Wien) ist ein österreichischer Schauspieler und Kabarettist.

Leben und Wirken
Seine ersten Theaterengagements trat Christian Dolezal unter anderem am Volkstheater in Wien, den Wiener Festwochen, wo er mit dem Regisseur Hans Neuenfels arbeitete, und am Tiroler Landestheater an. Er war dort unter anderem als Hamlet, als Serienmörder Roberto Zucco und als Fritz in Arthur Schnitzlers Liebelei zu sehen. Für seine Darstellung des autistischen Thomas in Bobby Fischer wohnt in Pasadena von Lars Norén erhielt Dolezal den Tiroler Nachwuchsförderpreis.

Mit dem Monolog Spiel im Morgengrauen (Regie: Hermann Beil) gastierte er unter anderem am Berliner Ensemble, am Chopin Theatre in Chicago sowie am Volkstheater Wien und ging damit auf Tournee durch albanische und mazedonische Dörfer.

In den Jahren 2007 bis 2010 arbeitete er ausschließlich am Schauspielhaus Wien, wo er unter anderem in der Dramatisierung von Heimito von Doderers Strudlhofstiege zu sehen war. 2013 spielte er in "Jägerstätter" von Felix Mitterer im Theater in der Josefstadt.

Als Filmschauspieler wirkte Christian Dolezal unter anderem in der Romanverfilmung Der Fall des Lemming unter der Regie von Nikolaus Leytner sowie in verschiedenen Episodenhauptrollen in Tatort: Operation Hiob, Schnell ermittelt und Der Winzerkönig mit. In der Comedy-Serie Schlawiner (Regie: Paul Harather) war er als Andreas zu sehen. Für zehn Folgen trat Dolezal in der Serie CopStories als Staatsanwalt Hofmeister auf. Im US-Kinofilm Die Frau in Gold um die Rückgabe des Raub-Gemäldes Adele Bloch-Bauer I stellte er Felix Landau dar.

Seit September 2016 ist er als Nachfolger von Christoph Wagner-Trenkwitz Intendant des Theatersommers in Haag.

Christian Dolezal ist Gitarrist und ehemaliges Gründungsmitglied der Sofa Surfers und arbeitete als Gastmusiker unter anderem mit Bernhard Fleischmann (Angst is not a Weltanschauung) und Slow Club (House of sleep). Mit Wolfgang Schlögl schuf er die musikalische Bühnenfassung von Iba de gaunz oamen Leit von Christine Nöstlinger für das Rabenhof Theater.

2020 nimmt Dolezal an der ORF-Produktion Dancing Stars teil, wo er in der ersten Runde ausscheidet.

Seit 2021 tritt Dolezal (gemeinsam mit Christoph Grissemann) an verschiedenen Orten mit dem Erzähl- und Kabarettprogramm "Buh!" auf.

Im Januar 2023 hatte Christan Dolezal mit seinem kabarettistischen Soloprogramm Herzensschlampereien Premiere im Wiener Rabenhof Theater (Regie: Paul Harather).

Herzensschlampereien wird 2023 mit dem Österreichischen Kabarettpreis (Programmpreis) ausgezeichnet.

Filmografie (Auswahl)
 2009: Der Fall des Lemming
 2010: Tatort: Operation Hiob (Fernsehreihe)
 2010: Der Winzerkönig (Fernsehserie, 2 Folgen)
 2011–2013: Schlawiner (Fernsehserie, 20 Folgen)
 2011: SOKO Donau (Fernsehserie, Folge 7x10)
 2012: Schnell ermittelt (Fernsehserie, Folge 4x08)
 2013: Heiter bis tödlich: Alles Klara (Fernsehserie, Folge 2x01)
 2013: Die Bergretter (Fernsehserie, Folge 4x05)
 2013–2014: CopStories (Fernsehserie, 10 Folgen)
 2015: Die Frau in Gold (Woman in Gold)
 2015: Die Bergretter (Fernsehserie, Folge 7x06: Atemlos)
 2016: Die Kinder der Villa Emma
 2016: Was hat uns bloß so ruiniert
 2019: M – Eine Stadt sucht einen Mörder (Fernsehserie)
 2022: Einsatz in den Alpen - Der Armbrustkiller
 2022: Letzte Bootsfahrt (Fernsehfilm)

Auszeichnungen (Auswahl)
 2023: Österreichischer Kabarettpreis (Programmpreis)

Weblinks
 Christian Dolezal auf der Seite seiner Agentur

Einzelnachweise

Theaterschauspieler
Filmschauspieler
Teilnehmer bei Dancing Stars
Österreicher
Geboren 1971
Mann

Christian Dolezal (Schauspieler)


سِيدِي نَاجِي (كان اسمها سِيدِي بُونَاجِي) قرية تقع في معتمدية الناظور بولاية زغوان بالوسط الشرقي التونسي، جنوب قرية بئر الشاوش وجنوب غرب مدينة . ترقيمها البريدي هو 1160.

انظر أيضا

مواضيع ذات علاقة
 معتمدية الناظور.
 ولاية زغوان.

قرى ولاية زغوان

سيدي ناجي


Notburga von Bühl (* 796 in Edinburgh; † 26. Januar 840 in Bühl) war nach der Legende eine schottische Königstochter, und ist Patronin des Klettgaus.

Leben
Gemäß der Hagiographie bestieg sie 814 den Thron, und heiratete 818 den schottischen Herzog Alboin. Nach der Erschlagung Alboins flüchtete sie und ließ sich in Bühl nieder, hier gebar sie am 24. Juni 820 neun Kinder. Das für die Taufe nötige Wasser sprudelte wundersam aus einem Felsen, worauf sie mit Hilfe des nahen Kloster Rheinaus (heutiger Kanton Zürich) an dieser Stelle eine Herberge für Fremde, eine Schule und eine Kapelle errichtete. Hier steht heute die Pfarrkirche, erbaut 1707. Sie widmete sich der Erziehung der einheimischen Jugend und der Vertiefung des Glaubens im Klettgau. Im Gelübde zum Bau der Bergkapelle Erzingen wurde sie um Hilfe angefleht.

Hl. Hixta und Hl. Eglisius
Eine Tochter der Hl. Notburga von Bühl war die Hl. Hixta (auch Dixta oder Hirta) und wurde in Jestetten (Landkreis Waldshut) als Heilige verehrt, eine ihr geweihte Kapelle stand im Garten des ehemaligen Pfarrhauses, die Kapelle wurde 1833 abgetragen.

Ein Sohn war der Hl. Eglisius, er wird mit der Schweizer Stadt Eglisau (Kanton Zürich) in Verbindung gebracht.

Wallfahrt
Bald nach ihrem Tod begannen die Menschen an ihr Grab in Bühl zu wallfahren. Angerufen wird sie in Zeiten der Trockenheit sowie von Frauen und Müttern in Not. Die Pfarrgemeinde Bühl feiert das Notburgafest alljährlich am 26. Januar. Der Bildhauer und Holzschnitzer Johann Josef Auer schuf 1718 den Notburgaaltar und die Skulptur der Notburga mit ihren neun Kindern.

Literatur
 Waldemar Lutz, Hansjörg Noe: Kennzeichen WT Heimatkunde für den Landkreis Waldshut. Reinhard Caspers (Mithrsg.), 1989, ISBN 3-12-258330-5.

Weblinks

 Eintrag im Ökumenischen Heiligenlexikon
 Acta Sanctorum (Januar Bd. 2) 1643
 Kybler 1678
 Calmet 1756 über Hixta in Jestetten
 Aufsatz von Pfeffer 1915
 Aufsatz von Wilhelm 1938
 Erwähnung im Fastnachtspiel von Hans von Rüte
 Beitrag von Hubert Roth

Einzelnachweise

Heiliger (9. Jahrhundert)
Geboren 796
Gestorben 840
Schotte
Frau
Person (Landkreis Waldshut)

Notburga von Bühl


Et forbandet år er en dansk dokumentarfilm fra 2012, der er instrueret af Louise Kjeldsen og Louise Detlefsen.

Handling
Tre teenagere mellem 15 og 18 år har det til fælles, at deres mor eller far er kræftsyg eller død af kræft. Det er unge mennesker, der er fulde af livskraft. De er i færd med at løsrive sig fra deres forældre, samtidig med at de ved, at de måske snart vil miste dem for altid. De unge fortsætter med at gå til sport, til fester og til eksamen midt i en hverdag med kemoterapi, død og sorg.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2012

Dokumentarfilm fra Danmark

Et forbandet år