Manitoba, Kanada'nın Batı Kanada bölgesindeki bir eyâletidir. Manitoba'da İngilizce daha yoğun olarak kullanılmaktadır.

Thlewiaza Nehri'nin berrak soğuk suları, Manitoba-Nunavut sınırındaki Nueltin Gölü'nün kuzey ucundan, Arviat'taki küçük İnuit topluluğunun güneyinde yer alan Hudson Koyu sahiline kadar uzanır. Bölge, yaz aylarında yiyecek, giyecek ve barınma gibi ihtiyaçlarını karşılamak için ren geyiğinin mevsimlik göçlerini takip eden Athapascan yerlilerince kullanılır. Bu grup, kış aylarında da avlanmak ve tuzaklarını kurmak için bölgeye gidip gelmeye devam ederler.

Bu, oldukça genç bir nehirdir ve henüz, yolunu bulmak için tundralar arasında ilerlerken yoluna çıkan küçük gölleri tamamen kendisine katacak derinliğe ulaşamamıştır. Tam anlamıyla tundra olarak adlandırılamayan bu bölgeye tayga denmektedir. Burası rüzgârlı ve kayalık kamp yerleri, sonsuz gökyüzü ve kırmızı etli alabalıklarca zengin derin mavi göllerin diyarıdır.

Manitoba çok sayıda etnik grubun merkezidir. Ontario, Saskatchewan, Nunavut, Hudson Körfezi ve ABD ile çevrelenmiş olan eyâlet, Prairie bölgesinin üç eyâletinden biridir ve Kanada'nın merkezinde konumlanır. Manitobalıların çoğu İngiliz asıllıdır fakat iç ve dış göç yapısındaki değişiklikler hıçbir etnik grubun sayıca baskın olmadığı bir eyâlet yaratmıştır.

Eyâlette Yeni Kanadalıları ve Kanadalı göçmenleri destekleyen 700'den fazla organizasyon vardır. 1.000.000'den fazla Manitobalının yaklaşık %60'i başkent Winnipeg metropolitanında yaşamaktadır. İkinci büyük şehir Manitoba'nın güney-batısındaki Brandon'dür. Manitoba ismi "büyük ruhun geçitleri" anlamına gelen "Manitiu bou" kelimelerinden gelir. Ayrıca, Manitoba dünya barışına adanmış ve dünyanın en büyük bahçesi olan Uluslararası Barış Bahçesi'ne ev sahipliği yapar.

İklim

Manitoba'nın iklimi aşırı kara iklimidir. Sıcaklıklar ve yağış genellikle güneyden kuzeye doğru, yağışsa doğudan batıya doğru azalır. Manitoba, ılımanlaştıran dağ silsilelerinden veya büyük sulardan çok uzaktadır. Genellikle düz olan yüzeyinden dolayı arktik yüksek basıncıyla kuzeybatıdan gelen hava kitleleriyle soğuğa ocak ve şubatta maruz kalır. Yazın hava kileleri bazen Amerika Birleşik Devletleri'nin güneyinden Meksika Körfezi'nden gelen ılık ve nemli hava gelir. Sıcaklıklar yazın 30 °C ' ye kadar çıkar, ısı ve nem bir arada humideks değerini 40 ortalarına getirir.

Kaynakça

Manitoba


PSI is the sixth studio album by the industrial rock band Pitchshifter, released in 2002.  Their previous two albums had been released on a major label, but this was released by the minor Mayan Records, a subsidiary label owned by Sanctuary Records.
"Eight Days" and "Shutdown" were released as singles.

Track listing

Personnel
 Pitchshifter
 J.S. Clayden - lead vocals, programming
 Jim Davies - guitars
 Mark Clayden - bass
 Jason Bowld - drums

 Additional musicians
 Johnny Mingus - live double bass on "Stop Talking (So Loud)"
 Greg Marshall - Loony drum break on "Super-Clean"

 Production
 Produced by J.S. Clayden, Jim Davies and Machine
 Additional sound design and synthesizer manipulation by Clinton Bradley
 Engineered by J.S. Clayden
 Programmed by J.S. Clayden, Dan Rayner and Tim Rayner
 Recorded by J.S. Clayden and Jim Davies
 Mixed by Machine
 Written by J.S. Clayden and Jim Davies

 Artwork
 Sam Hayles / DOSE-productions.com

References

Pitchshifter albums
2002 albums
Sanctuary Records albums
Albums produced by Machine (producer)

PSI (album)


Haworthia herbacea var. herbacea, una variedad de Haworthia herbacea, es una  planta suculenta perteneciente a la familia Xanthorrhoeaceae. Es originaria de Sudáfrica.

Descripción
Es una planta suculenta perennifolia que alcanza un tamaño de 4 a 30 cm de altura. Se encuentra a una altitud de  500 - 1220 metros en Sudáfrica.

Taxonomía
Haworthia herbacea var. herbacea con publicación desconocida.
Sinonimia

Referencias

Enlaces externos

Haworthia

Haworthia herbacea var. herbacea


Velika nagrada Rusije (Formula 1 2018 VTB Russian Grand Prix) je bila šesnaesta utrka prvenstva Formule 1 2018. Trkači vikend vožen je od 28. rujna do 30. rujna na stazi Soči u Rusiji, a pobijedio je Lewis Hamilton u Mercedesu.

Sudionici utrke

* Zamjena, treći vozač

Izvještaj

Treninzi
Prvi trening donio je i nekoliko promjena u vozačkim postavama. Lando Norris je vozio umjesto Fernanda Alonsa, Antonio Giovinazzi umjesto Marcusa Ericssona, Artem Markelov umjesto Carlosa Sainza i Nicolas Latifi umjesto Sergija Péreza. Prvih pola sata prošlo je poprilično mirno. Jedino je Norris imao izlijetanje, ali nije oštetio bolid. Vozači su koristili ultrasoft i hypersoft gume. Stoffel Vandoorne je jedini isprobao i soft. Nakon prvih 40 minuta najbrži je bio Max Verstappen. Mercedes je tijekom drugog dijela treninga koristio soft gume, a Ferrari hypersoft. Sebastian Vettel je zauzeo prvo mjesto, četiri desetinke ispred Verstappena. Lance Stroll se izvrtio u prvom sektoru i nakon toga se morao vratiti u boks. Nico Hülkenberg se našao u problemima desetak minuta prije kraja treninga, a zatim mu je javljeno da se vrati u boks zbog kvara na bolidu.

Nakon što su propustili prvi slobodni trening, Alonso, Pérez, Ericsson i Sainz su se vratili na svoja mjesta. Nakon dvadeset minuta drugog treninga, Verstappen je opet bio vodeći s vremenom 1:34.164 postavljenim na hypersoft gumama, iako se žalio zbog manjka brzine na pravcima prilikom kvalifikacijskih krugova. Valtteri Bottas je imao problema u zadnjem zavoju, s obzirom na to da je jedva zadržao kontrolu nad svojim bolidom te izletio sa staze. Tijekom simulacija utrke Bottas, Vettel i Kimi Räikkönen su vozili na hypersoftu dok su Red Bullovi vozači i Lewis Hamilton testirali ultrasoft gume. Dvadeset minuta prije završetka treninga, Vettel je izletio sa staze na svojim istrošenim hypersoft gumama, nakon čega se vratio u boks. Na kraju je najbrže vrijeme odvozio Hamilton - 1:33.385.

Kvalifikacije

Utrka

Najbrža vremena treninga

Rezultati kvalifikacija

  – Max Verstappen je dobio 43 mjesta kazne na gridu, 35 mjesta zbog promjene elemenata pogonske jedinice, 5 mjesta zbog promjene mjenjača i 3 mjesta zbog ignoriranja žutih zastava tokom kvalifikacija.
  – Daniel Ricciardo je dobio 40 mjesta kazne na gridu, 35 mjesta zbog promjene elemenata pogonske jedinice i 5 mjesta zbog promjene mjenjača.
  – Pierre Gasly je doobio 35 mjesta kazne na gridu zbog promjene elemenata pogonske jedinice.
  – Brendon Hartley je doobio 40 mjesta kazne na gridu zbog promjene elemenata pogonske jedinice.
  – Fernando Alonso je doobio 30 mjesta kazne na gridu zbog promjene elemenata pogonske jedinice.
  – Stoffel Vandoorne je dobio 5 mjesta kazne na gridu zbog promjene mjenjača.

Rezultati utrke

Zanimljivosti

Vozači
70. pobjeda za Lewisa Hamiltona.
29. postolje i 6. najbolja startna pozicija za Valtterija Bottasa.
109. postolje za Sebastiana Vettela.

Konstruktori
 84. pobjeda i 97. najbolja startna pozicija za Mercedes.

Poredak nakon 16 od 21 utrke

Izvori

Vanjske poveznice
 2018 Russian Grand Prix StatsF1

Rusija-2018
Rusija

Velika nagrada Rusije 2018.


Hacıbattal, Samsun ilinin Havza ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe

Coğrafya
Samsun iline 104 km, Havza ilçesine 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Havza'nın mahalleleri

Hacıbattal, Havza


Charlotte Frank (nascida a 25 de julho de 1959, Kiel ) é uma arquitecta alemã e sócia da Schultes Frank Architekten em Berlim. Em 2003, juntamente com outras personalidades, ela recebeu o Prémio Alemão de Arquitetura para a nova Chancelaria Alemã em Berlim. Ela trabalhou com Axel Schultes em outros projetos, incluindo o Kunstmuseum Bonn (1992).

Trabalhos concluídos
 Chancelaria Alemã, Berlim

Prémios
 Prémio Alemão de Arquitetura para a nova Chancelaria Alemã em Berlim.

Literatura
 Mönninger, Michael e Charlotte Frank. Kanzleramt Berlim = Chancelaria Berlim . Editado por Axel Menges, Stuttgart, 2002.ISBN 3-930698-89-7 .
 Schultes, Axel e Max Bächer. Kunstmuseum Bonn . Ernst e Sohn, 1994.ISBN 3-433-02425-1 .

Pessoas vivas
Nascidos em 1959
Arquitetos da Alemanha

Charlotte Frank


Le groupe F de la Coupe du monde 2022, qui se dispute au Qatar du 20 novembre au , comprend quatre équipes dont les deux premières se qualifient pour les huitièmes de finale de la compétition.
Le tirage au sort est effectué le  à Doha.
Le premier de ce groupe affronte le deuxième du Groupe E et le deuxième de ce groupe affronte le premier du Groupe E.

Équipes

Belgique

Croatie

Canada

Maroc

Résumé

Classement

journée

Maroc -	Croatie

Belgique - Canada

journée

Belgique - Maroc

Croatie - Canada

journée

Croatie - Belgique

Canada - Maroc

Homme du match

Liste des buteurs
2 buts

  Andrej Kramarić

1 but

  Michy Batshuayi
  Alphonso Davies
  Marko Livaja
  Lovro Majer
  Zakaria Aboukhlal
  Youssef En-Nesyri
  Abdelhamid Sabiri
  Hakim Ziyech

Csc

  Nayef Aguerd (contre )

Liste des passeurs
2 passes décisives

  Ivan Perišić

1 passe décisive

  Toby Alderweireld
  Tajon Buchanan
  Josip Juranović
  Mislav Oršić
  Achraf Hakimi
  Hakim Ziyech

Notes et références

Voir aussi
 Coupe du monde de football 2022
 Éliminatoires de la Coupe du monde de football 2022

Coupe du monde de football 2022

Groupe F de la Coupe du monde de football 2022


Lucrecia Sarria (1907 - 1992) fue una destacada cantante lírica peruana (soprano lírica de coloratura) quien realizó su actividad musical entre los años 1930 y 1945 en escenarios tanto nacionales como internacionales.

Carrera musical

En el año 1927 se presentó en el Teatro Municipal de Lima, donde demostró sus dotes para la lírica. En 1928 viajó a Italia, donde se perfeccionó en la técnica del bel canto. Al llegar a Milán tomó clases dentro del grupo de alumnos del maestro Dante Lari, quien le enseñó y perfeccionó en el canto lírico. Debutó a los tres años de su llegada, en el teatro "Wanda" de Savona con Lucia di Lammermoor de Donizetti para soprano de coloratura.

Prosiguió su carrera lírica actuando en 70 teatros italianos en Lucia di Lammermoor de Donizetti, Rigoletto de Verdi, La sonámbula de Bellini, Un baile de máscaras de Verdi, Elixir de Amor de Donizetti, El Barbero de Sevilla de Rossini y Mignon de Thomas entre otras. Posteriormente, viajó para actuar en Suiza y Bélgica.

En 1933, retornó a Perú debutando en el Teatro Municipal, con 26 conciertos en este escenario, como solista obligada de la O.S.N. de entonces.

En 1934, actuó en el Teatro Municipal de Santiago de Chile y en el "Sodre" de Montevideo.  En 1935, retornó a Perú para  interpretar el rol de Gilda en "Rigoletto" de Verdi y de Rossina en El Barbero de Sevilla de Rossini al lado del barítono Carlo Galleffi.  En 1936 viajó a Estados Unidos y actuó en el programa radial "The Magic Key Hour" de la National Broadcasting.

En 1937 actuó en el Teatro Bellas Artes de México en Lucia di Lammermoor y fue catalogada por la prensa mexicana como la "La Cajita Mágica de Música". RCA invitó a la joven soprano para grabar seis arias. Posteriormente, ya en 1938, grabó para el mismo sello en USA, cuatro canciones de concierto de su amplio repertorio.

Retornó a Perú para una serie de conciertos en Lima, Arequipa, Trujillo y Piura. La compositora nacional Rosa Mercedes Ayarza de Morales compuso especialmente para ella "La Marinera", "El Picaflor", y el pregón "La Ramilletera". En 1940 viajó a Buenos Aires,  contratada por Radio Belgrano, para una audición de gala al lado de cantantes de la categoría de Tito Schipa, Bidú Sayao, Jan Kiepura, Martha Eggerth, Hilde Reggiani y Mercedes Caraza.

Retiro y distinciones

A mediados de la década de los 40 volvió a actuar en los Estados Unidos y también en la naciente televisión venezolana. En 1945 ofreció sus últimos recitales en el Teatro Municipal de Lima.  Posteriormente, debido a una operación de amígdalas, perdió parte de su rango agudo, lo que conllevó a su retiro de los escenarios y su posterior dedicación a la pedagogía, dictando cátedra de Bel canto en el Conservatorio Nacional de Música y en su residencia, formando varias generaciones de destacados cantantes líricos de nuestro medio, como Betty Montoya, Elsa Whittembury, Margarita Ponce, Juanita Llosa Porras, María Luisa Scamarone, Dora Brousset, Olga Gálvez, Violeta Hidalgo, Sara Ampuero Torres, Christiam Mantilla, Alejandro Pietro y Carlos Vásquez entre otros.

Lucrecia Sarria fue distinguida por las municipalidades de Arequipa y Trujillo con la medalla de esas ciudades. También recibió la distinción de la "Sociedad Ínsula". La municipalidad de Lima le otorgó la medalla de la ciudad en una ceremonia de gala efectuada en el salón dorado del teatro municipal. Asimismo, el ministerio de educación de Perú la distinguió con las Palmas Magisteriales en su más alto grado de "Amauta".

El Conservatorio Nacional de Música del Perú la distinguió póstumamente como profesora honoraria de esa casa superior de estudios, por su trayectoria artística y pedagógica. El acto se llevó a cabo en la sede histórica del Conservatorio Nacional de Música del Perú.

Referencias

Enlaces externos

 "Ah! Non credea mirarti" de "La Sonámbula" - Vincenzo Bellini, interpretada Por Lucrecia Sarria.
 "Una Voce poco fa" de "El Barbero de Sevilla" - Gioacchino Rossini, interpretada por Lucrecia Sarria.

Sopranos de Perú
Cantantes líricos de Perú

Lucrecia Sarria


Dihotomija (grč. διχο - na dva dijela + τομία — rezanje, sječenje)) označava podjelu cjeline na dva, nepreklapajuća dijela. Podjela koja sadrži dva člana (biparticija, lat. bipartitio).

Logička podjela na dva člana.

Račvanje nekih biljaka u dva smjera (kraka) u botanici, npr. stablo i korijen.

Logika

Dihotomija


La route régionale 231 () est une route régionale allant de Kanteenmaa à Punkalaidun jusqu'à Alastaro a Loimaa en Finlande.

Présentation
La seututie 231 est une route régionale de Pirkanmaa et de Finlande-Propre.

Références

Annexes

Liens externes

Cartes

Articles connexes
 Seututie

231

Transport à Loimaa
Alastaro
Transport à Punkalaidun

Seututie 231


محمد حفظي هو منتج وكاتب سيناريو مصري، عمل ككاتب سيناريو وقام بتأليف العديد من الأفلام المعروفة مثل (السلم والثعبان وتيتو وفتح عينيك، ثم بدأ حياته كمنتج سينمائي وقام بتأسيس شركته (فيلم كلينك) وقام بإنتاج العديد من الأفلام في مصر ثم شارك أيضاً في تأسيس شركة (ميديا كلينيك) للأعمال التلفزيونية.

حياته
ولد في القاهرة عام 1975، ودرس الهندسة في لندن (جامعة برنيل) وبعد ذلك عاد إلى مصر ليبدأ عمله ككاتب سيناريو، وبعد سنتين ساهم في مجال إدارة مواهب وورش العمل للمبتدئين.

أنشأ محمد حفظي شركة فيلم كلينيك في عام 2007، التي بدأت كورشة سيناريو لتدريس فن كتابة الأفلام، يقوم فيها حفظي بالتدريس بنفسه، ثم أصبحت شركة إنتاج سينمائي. وبدأت إنتاجها عام 2008 بفيلمان حققا إيرادات جيدة وأثارا استحسان النقاد المصريين، وهما ورقة شفرة وزي النهاردة.

أعماله كمؤلف
 2001: السلم والثعبان
 2004: تيتو
 2005: فتح عينيك
 2005: ملاكي إسكندرية
 2007: التوربيني
 2007: 45 يوم
 2008: آخر كلام
 2014: وردة
 2014: من ألف إلى باء
 2015: أسوار القمر
 2020: رأس السنة

أعماله كمنتج

الأفلام
 2001: السلم والثعبان
 2004: تيتو
 2008: ورقة شفرة
 2008: زي النهاردة
 2009: العالمي
 2010: سمير وشهير وبهير
 2011: ميكروفون
 2011: 18 يوم
 2012: عشم
 2013: فيلا 69
 2013: فرش وغطا
 2014: وردة
 2014: من ألف إلى باء
 2015: يا طير الطاير
 2015: قبل زحمة الصيف
 2015: المنعطف
 2016: هيبتا
 2016: علي معزة وإبراهيم
 2016: اشتباك
 2016: أخضر يابس
 2017: شيخ جاكسون
 2017: البحث عن أم كلثوم
 2018: يوم الدين
 2018: عيار ناري
 2019: سواح
 2019: بعلم الوصول
 2020: رأس السنة
 2020: خط دم
 2020: الأقصر

المسلسلات
 2017: سابع جار
 2017: أنا شهيرة أنا الخائن
 2018: السهام المارقة
 2019: زودياك
 2020: ما وراء الطبيعة
 2020: في كل أسبوع يوم جمعة

مراجع

وصلات خارجية

أشخاص على قيد الحياة
صانعو أفلام مصريون
منتجو أفلام مصريون
مواليد 1975
كتاب سيناريو مصريون

محمد حفظي


Eksiltili cümle ya da kesik cümle, tam bir cümle kurulabilmesi için gereken ana unsurları içermeyen cümledir. Türkçenin eklemeli yapısı nedeniyle yüklemler tek başına cümle kurmaya yettiği için, "yüklemi olmayan cümle" olarak da tanımlanabilir. Eksiltili cümleler bazen cümleleri pratik gerekçelerle kısaltmak amacıyla, bazen de edebî amaçlarla kullanılırlar.

-Nereye gidiyorsun?
-Okula. (Eksiltili cümle, "gidiyorum" yüklemi düşmüş)
-Bu kadar erken mi? (Eksiltili cümle, "gidiyorsun" yüklemi düşmüş.)
 Kısa bir sessizlik... Sonra müzik başlar. (İlk cümle eksiltilidir. "Olur", "gerçekleşir" vb. bir yüklem düşmüş.)
 Önümüzde göz alabildiğine bir kumsal… (Eksiltili cümle, "vardı", "uzanıyordu" vb. bir yüklem düşmüş.)

Türkçede bazı deyim ve atasözleri eksiltili cümle hâlindedir.
 Evden işe işten eve
 Akşam ahıra sabah nahıra
 Rabbena hep bana
 Kambur kambur üstüne
 Az veren candan, çok veren maldan

Bazen deyim ve atasözleri, dinleyicilerin devamını bildiği farz edilerek, eksiltili cümle halinde söylenebilir:
 Üzüm üzüme baka baka... ("kararır" yüklem)
 Deveyi yardan uçuran... (bir tutam ottur) ("Uçuran" sözcüğü adlaşmış sıfat-fiildir ve yüklem değildir. Atasözünün yüklemi "ottur" sözcüğüdür.)

Fiilsiz cümleler
"Yüklemi olmayan cümle" ile "fiili olmayan cümle" ifadeleri karıştırılmamalıdır. Örneğin isim cümleleri eksiltili cümle değildir. Bu cümlelerde yüklem, isim soylu bir kelimeye ek-fiil getirilerek oluşturulur. Dolayısıyla, aşağıdaki cümleler -fiili olmamasına rağmen- eksiltili cümle değildir. Aşağıdaki isim cümlelerinde yüklemler kalın harfle yazılmıştır.
 Yemek çok lezzetli. (-dir ek fiili gizli durumda)
 Hava ne kadar da sıcakmış.
 Dün, tören nedeniyle trafik çok yoğundu.
 Çok yorgunum. (yüklemin sonundaki -dur ek-fiili gizli durumda)
 Annen miydi, kapıyı çalan?
 Benim bildiğim Atatürk / Camdan çerçeveden uzak (yüklemin sonundaki -tır ek-fiili gizli durumda)

Ayrıca bakınız

 Cümlenin öğeleri
 Yüklem
 Cümle çeşitleri

Öğelerinin dizilişine göre cümleler

Eksiltili cümle


Sara Algotsson Ostholt (født 8. december 1974 i Rockneby, Sverige) er en svensk rytter. Ved Sommer-OL 2012 konkurrerede hun i både hold og individuel military. Algotsson vandt en sølvmedalje i den individuelle military.

Hun er yngre søster til rytteren Linda Algotsson. Hun er gift med den tyske rytter Frank Ostholt.

Referencer

Eksterne henvisninger

Ryttere fra Sverige
Olympiske sølvmedaljevindere fra Sverige
Medaljevindere ved sommer-OL 2012
Deltagere for Sverige ved sommer-OL 2004
Deltagere for Sverige ved sommer-OL 2012
Deltagere for Sverige ved sommer-OL 2016
Deltagere for Sverige ved sommer-OL 2020

Sara Algotsson Ostholt


LIMS may refer to:

Technology
Laboratory information management system, a software-based information management tool for laboratories
Laser ionization mass spectrometer, a laboratory device that uses a focused laser for microanalysis

Institutes and research centers
La Trobe Institute for Molecular Science, an Australian research institute based at La Trobe University
Laban/Bartenieff Institute of Movement Studies, a non-profit institute involved in the training of certified Laban Movement Analysts
Lizard Island Research Station, an Australian coral reef research station
London Institute for Mathematical Sciences, a non-profit institute for physics and mathematics research

Other
 Piacenza-San Damiano Air Base (ICAO airport code: LIMS) in Italy
 Land Information and Management System, Pakistan

LIMS


Vildmose (dansk) eller Wildes Moor bei Schwabstedt (tysk) er et ca. 700 hektar stort moseområde beliggende vest for Trene-floden mellem Svavsted og Østerfjolde i det sydvestlige Sydslesvig. 631 ha er udpeget som naturfredet område. Området har karakter af højmose med omkringliggende åbne vad- og græsarealer og egekrat. Området med dets varierede og karakteristiske mosevegetation er et vigtigt levested for både planter og fugle. Der findes forskellige plantearter i mosen såsom klokkelyng, tranebær, tuekæruld, benbræk, mosepors, tørvemos og revling. Der er dokumenteret op til 80 forskellige fuglearter.

Vildmosen er ligesom andre højmoser i Nordeuropa opstået for cirka 8000 år siden. Den er mod syd, vest og nord omgivet af morænelandskab (Slesvigsk Gest), landskabet mod øst ud mod floden Trenen domineres af flade græsarealer. En del af Vildmosen blev afvandet i 1900-tallet, og i mindre omfang blev der gravet tørv. I forbindelse med tørvegravning og kultivering blev der i tidens løb oprettet flere stier og drænkanaler. I 1980erne begyndte renatureringen (naturgenopretning) af Vildmosen og i 1992 blev mosen fredet. Der er flere afmærkede vandrestier gennem Vildmosen.

Mosen hedder i folkemunde også Den hvide mose. Navnet hentyder til tørvens lyse farve, hvilket brændværdi er ikke så stor som den mørkes. Det medførte, at bønderne ofte måtte købe tørv fra kærmoserne længere nordpå.

Eksterne henvisninger

 Delstatsregeringen om Vildmosen
 Stiftung Naturschutz om Vildmosen

Noter

Moser
Sydslesvig
Naturområder i Tyskland

Vildmose


Spieglein Spieglein – Die wirklich wahre Geschichte von Schneewittchen (Originaltitel: Mirror Mirror) ist ein US-amerikanischer Märchenfilm von Tarsem Singh basierend auf der Geschichte über Schneewittchen aus der Märchensammlung der Brüder Grimm. Die Hauptrollen sind mit Lily Collins, Armie Hammer und Julia Roberts besetzt.

Handlung
In einem Königreich in einem weit entfernten Land wird eine Prinzessin geboren, die wegen ihres Aussehens den Namen Schneewittchen erhält. Kurz nach ihrer Geburt stirbt ihre Mutter. Die Bevölkerung liebt den König, unter dessen Regierung es ihr wohl ergeht. Nach einigen Jahren macht der König die böse Clementianna, die die schönste Frau der Welt sein will und des Königs Herz durch einen Liebestrank erobern konnte, zu seiner zweiten Frau. Mit ihrer Halbmondkette schafft sie es, den König zu verhexen. Er verschwindet daraufhin in dem naheliegenden Wald, lässt sein Königreich zurück und wird von nun an nicht mehr gesehen. Clementianna regiert jetzt das Land, obwohl Schneewittchen, die von der Königin aufgezogen wird, die rechtmäßige Thronfolgerin wäre. Unter Clementiannas Regierung wird das Land langsam, aber sicher in die Pleite getrieben. Zudem verbannt sie die "Hässlichen" aus dem naheliegenden Dorf, verhext das Land, sodass ewiger Winter herrscht, und beutet die Bevölkerung aus. Die Hoffnung, dass alles besser werden könnte, projiziert die Bevölkerung auf Schneewittchen.

Zehn Jahre sind vergangen: Schneewittchen ist zu einem wunderschönen Mädchen herangewachsen. Die Königin begreift, dass ihre Stieftochter sterben muss, nur so kann sie selbst die Schönste im Land bleiben. Es ist Schneewittchens 18. Geburtstag, als sie mit der Königin während eines Festes, auf dem Clementianna Lebendschach spielt, aneinandergerät. Kurz darauf erhält die Königin die Nachricht, dass ihr Reich kurz vor dem Bankrott stehe und sie aus diesem Grund einen reichen Prinzen heiraten müsse.

Zur selben Zeit wird Prinz Alcott, Thronnachfolger des Königs von Valencia, zusammen mit seinem Diener im nahegelegenen Wald von Banditen überfallen. Über den Wald kursiert das Gerücht, dass dort eine Bestie ihr Unwesen treibe. Das angebliche Unwesen entpuppt sich in Gestalt der sieben Zwerge Napoleon, Halb Pint, Fraß, Grimm, Wolf, Fleischer und Gluckser. Obwohl Alcott meint, er werde nicht gegen Zwerge kämpfen, tut er es aufgrund ihres frechen Auftretens dann doch. Er unterliegt und wird mit seinem Leibwächter halbnackt kopfüber an einen Baum gehängt. Kurze Zeit später spaziert Schneewittchen durch den Wald. Als sie die herabbaumelnden Männer sieht, befreit sie diese und geht weiter in Richtung Dorf.

Der Prinz macht sich auf den Weg zum Schloss, in dem er von Clementianna empfangen wird, der gefällt, was sie sieht. Als sie dann noch erfährt, dass Valencia ein reiches Land sei, ordnet sie eine Hochzeit an. Da aber kein Geld mehr vorhanden ist, lässt sie die Steuern im verarmten Dorf erneut erhöhen. Noch während Schneewittchen sich dort aufhält, fährt die Kutsche der Königin dort vor. Ihr entsteigt der königliche Leibwächter Brighton und verkündet eine weitere Erhöhung der Steuern.

Ins Schloss zurückgekehrt, tanzen Alcott und Schneewittchen bei einer Feier zu Ehren des Prinzen zusammen. Clementianna, die beobachtet, wie gut sich beide verstehen, reagiert eifersüchtig und beauftragt Brighton, Schneewittchen im Wald zu töten. Der Diener fürchtet sich im Wald nicht nur vor der Bestie, er lässt die bildschöne junge Frau auch in Gedenken an ihren Vater, der immer gerecht war, letztendlich lebend dort zurück und rät ihr zu fliehen so weit sie nur könne. Während Schneewittchen ohnmächtig von den sieben Zwergen vor deren Zuhause gefunden und in ihre Obhut genommen wird, verkündet Brighton der Königin den Tod Schneewittchens.

Als Brighton am nächsten Morgen die Steuern im Dorf eintreibt, wird er auf seinem Rückweg durch den Wald von den sieben Zwergen überfallen und ausgeraubt. Zurück in ihrem Lager bemerkt Schneewittchen, welche Beute sich die Zwerge da angeeignet haben. Sie versucht, den Zwergen ins Gewissen zu reden und bringt die Goldtaler schließlich selbst ins Dorf zurück. Den Verdienst, dass die Einwohner das von ihnen dringend benötigte Geld zurückerhalten, schreibt sie allein den Zwergen zu. Diese fühlen sich geschmeichelt und nehmen Schneewittchen in ihre Gemeinschaft auf. Sie beschließen, ab sofort nur noch die Königin zu berauben und die Beute dem armen Volk zurückzugeben.

Kurz nachdem Prinz Alcott von Clementianna erfahren hat, dass Schneewittchen tot sei, und er noch tieftraurig ist, da er Schneewittchen aufrichtig liebte, erscheint der ausgeraubte Brighton im Schloss und erzählt der Königin aufgeregt, was ihm widerfahren ist. Alcott, der nichts über die wahren Zusammenhänge weiß, begibt sich mit einer Schar Wächter erneut in den Wald, um die Zwerge zu bekämpfen. Als er dort auf Schneewittchen stößt, ist sein Erstaunen groß. Während die Zwerge die Wächter besiegen, kämpft Schneewittchen mit Alcott. Nach einem langen Fechtkampf bezwingt sie den Prinzen, und dieser kommt erneut halbnackt ins Schloss zurück, woraufhin dort Aufruhr herrscht. Clementianna sucht Rat bei ihrem Zauberspiegel und kommt so den Hintergründen auf die Spur. Daraufhin veranlasst sie den Spiegel, Brighton kurzzeitig in eine Schabe zu verwandeln. Der Spiegel nennt Clementianna einen Preis, von dem sie aber nichts wissen will. Mit einem Liebestrank, der allerdings für Hunde ist, gelingt es Clementianna, Alcotts Herz doch noch zu erobern, sodass sie ihre Hochzeit planen kann.

In der folgenden Nacht greift die Königin mit zwei durch Magie belebten hölzernen Kämpfern die Behausung der Zwerge an, schafft es aber nicht, wie es ihr Plan vorsah, Schneewittchen oder sonst jemanden zu töten.

Am Hochzeitstag wird Brighton wieder zum Menschen. Während die Königin noch im Schloss eingekleidet wird, überfallen Schneewittchen und die Zwerge die Hochzeitsgäste, rauben die Teilnehmer der Feier aus und entführen den Prinzen. Schneewittchen, die noch immer hofft, dass Alcott sie liebt, ist zunächst traurig zu sehen, dass er der Königin verfallen ist, bemerkt aber sodann ebenso wie die Zwerge, dass er nur verzaubert worden ist. Nach vielen vergeblichen Versuchen, ihn wieder zu entzaubern, hilft schließlich der Kuss der wahren Liebe, der ihm von Schneewittchen gegeben wird.

In der Nacht geht Schneewittchens Stiefmutter in den Wald. Die Prinzessin verlässt mit dem Prinzen und den Zwergen ihre Behausung, um gegen die Bestie zu kämpfen, die sich im Wald ganz in ihrer Nähe befinden muss. Dort trifft sie auf die Königin. Clementianna erklärt ihr, dass sie allein Macht über die Bestie habe und hetzt sie sodann auf ihre Stieftochter. Während Schneewittchen zusammen mit dem hinzugeeilten Prinz Alcott und den Zwergen gegen die Bestie kämpft, erkennt die Prinzessin die Halbmondkette am Hals des Tieres und durchtrennt die Kette mit einem Dolch. Im selben Moment wird der Fluch gebrochen, den die böse Clementianna über den König verhängt hatte und er kehrt in menschlicher Gestalt zurück – ohne Erinnerungen an die Zeit, in der er eine Bestie war. Die anmaßende Königin hingegen muss nun den Preis für ihre Hexereien an den Zauberspiegel entrichten, der schlimmste, der sie treffen konnte – sie ist mit einem Schlag alt und hässlich.

Nachdem der König den tapferen Zwergen und dem Prinzen einen Wunsch gewährt, hält Alcott um Schneewittchens Hand an. Die beiden heiraten, und die nun stark gealterte Stiefmutter Schneewittchens versucht, ihre Stieftochter mit einem vergifteten Apfel zu töten. Schneewittchen durchschaut jedoch die List und isst den Apfel nicht. Zum Abschluss sieht man die Zwerge, wie sie ihre alten Berufe wieder ausüben, und Schneewittchen beginnt das Lied I Believe in Love zu singen und im Bollywood-Stil zu tanzen.

Produktion
Anfang Juni 2010 wurde bekannt, dass Relativity Media eine Neuverfilmung des Märchens Schneewittchen drehen will.

Der Film hatte ein Budget von 85 Millionen US-Dollar. Drehbeginn war am 20. Juni 2011 in Québec unter dem Arbeitstitel Untitled Snow White Project und dauerten bis Mitte September 2011. Am 4. November 2011 wurde der Film als Mirror Mirror betitelt. Der erste Trailer war ab dem 30. November 2011 zu sehen.

Der Film erschien wenige Monate vor Snow White and the Huntsman, einem Film, der ebenfalls auf dem Märchen Schneewittchen basiert, und kurze Zeit nach Grimm's Snow White, einem Mockbuster zu beiden Filmen. Somit erschienen 2012 mindestens drei Schneewittchenfilme in den USA.

Besetzung
Als erste Darstellerin konnte Julia Roberts als böse Königin Clementianna verpflichtet werden. Am 26. Mai 2011 wurde Armie Hammer für die Rolle des Prinzen gecastet. Er konnte damit James McAvoy und Alex Pettyfer ausstechen, die sich auch für die Rolle beworben hatten. Die Rolle als Schneewittchen ging am 26. Mai 2011 an Lily Collins, nachdem ursprünglich Saoirse Ronan für die Rolle vorgesehen war. Letzten Endes war den Produzenten jedoch der Altersunterschied zwischen ihr und Armie Hammer zu groß (er war 24 und sie war 17). Auch Felicity Jones wurde die Rolle angeboten, die sie aber ablehnte.

Synchronisation
Synchronsprecher sind unter anderen:

Veröffentlichung
Der Film erschien am 5. April 2012 in Deutschland und zuvor am 30. März in seinem Herkunftsland, den Vereinigten Staaten. Am 15. März erschien der Film bereits auf den Philippinen, in Israel, Ungarn und Slowenien.

Rezeption

Erfolg
Bei Produktionskosten von 85 Millionen US-Dollar spielte der Film bis zum 16. August 2012 etwa 163 Millionen US-Dollar wieder ein. Am Eröffnungstag spielte der Film in den USA 11 Millionen US-Dollar ein. Der Film landete auf dem vierten Platz hinter Die Tribute von Panem – The Hunger Games, American Pie: Das Klassentreffen und Titanic 3D.

Am Startwochenende sahen den Film 170.000 Zuschauer in den deutschen Kinos. Er belegte damit nach Die Tribute von Panem – The Hunger Games, Türkisch für Anfänger, Titanic 3D und Ziemlich beste Freunde den fünften Platz.

Die Deutsche Film- und Medienbewertung FBW in Wiesbaden verlieh dem Film das Prädikat besonders wertvoll.

Kritik

Weblinks

 Spieglein Spieglein – Die wirklich wahre Geschichte von Schneewittchen Gutachten der Deutschen Film- und Medienbewertung

Einzelnachweise

Filmtitel 2012
US-amerikanischer Film
Fantasyfilm
Abenteuerfilm
Filmkomödie
Brüder-Grimm-Verfilmung
Film über Schneewittchen
Zwerge im Film
Märchenfilm


Joachim Sauer (Hosena, RDA, 19 de abril de 1949) es un químico y catedrático de Fisicoquímica en la Universidad Humboldt de Berlín, marido de la que fue Canciller de Alemania, Angela Merkel.

Carrera profesional
Estudió desde 1963 hasta 1967 en el instituto Walther Rathenau de Senftenberg, donde obtuvo su certificado de selectividad con honores, a la vez que realizaba un ciclo formativo sobre la industria del lignito en Lauchhammer. Decidió estudiar Química en la Universidad Humboldt de Berlín, donde comenzó su carrera investigadora tras licenciarse en 1972. Obtuvo el grado de doctor summa cum laude en 1976 gracias a su trabajo sobre las consecuencias del Teorema de Koopman en el método de Hartree-Fock restringido para orbitales abiertos.

Desde 1977 hasta 1991 trabajó en el Instituto Central de Fisicoquímica de la Academia de las Ciencias de la RDA en Berlín y durante esa época realizó dos estancias postdoctorales: una, en Praga en el laboratorio de Rudolf Zahradník y la otra, en el Instituto Tecnológico de Karlsruhe, bajo la supervisión de Reinhart Ahlrichs.

Tras la Reunificación alemana, viajó a San Diego (USA), donde trabajó para BIOSYM Technologies como director técnico del departamento de Catálisis y hasta 2002 desempeñó un puesto de consejero en Accelrys (anteriormente Molecular Simulations Inc., MSI).

Desde 1992 hasta 1996 dirigió el grupo de investigación sobre Química cuántica de la Sociedad Max Planck, asociada a la Universidad Humboldt de Berlín.

Sus principales campos de investigación se centran en los estudios teóricos sobre la estructura y los procesos termodinámicos catalíticos de los sistemas de zeolita y la química computacional basada en métodos ab initio para el cálculo de clústers inorgánicos.

Premios y distinciones

 1972: Premio Johann-Gottlieb-Fichte de la Universidad Humboldt de Berlín
 1982: Premio Friedrich-Wöhler de la Sociedad de Química de la RDA
 1991: Beca del "Fonds der Chemischen Industrie"
 1991: Premio de Química de la Academia de Ciencias de Gotinga
 1995: Miembro de la Academia de las Ciencias de Berlín-Brandenburgo
 1998: Premio Alexander-von-Humboldt de la Fundación para la investigación científica de Bélgica
 2006: Miembro científico exterior del Instituto Fritz Haber de la Sociedad Max Planck
 2007: Miembro de la Academia alemana de las ciencias naturales Leopoldina
 2010: Medalla Liebig de la Sociedad Alemana de Química

También es miembro del consejo de varias instituciones, entre otras del Instituto de Estudios Avanzados Alfried Krupp de la Universidad de Greifswald.

Vida privada
Joachim Sauer tiene dos hijos, provenientes de su anterior matrimonio con una química, de quien se divorcia en 1985.

Se casó con Angela Merkel el 30 de diciembre de 1998, a quien conoció diecisiete años antes en la Academia de las Ciencias del barrio berlinés de Adlershof en la época de la RDA.

Presencia pública junto a Angela Merkel

A causa de la carrera política de su mujer, Sauer ha recibido una notable atención por parte de los medios de comunicación, situación que no es de su total agrado. Sin embargo, en raras ocasiones se les ha podido ver juntos en público y él siempre ha declinado cualquier entrevista personal que no se centrara sobre su trabajo como investigador. Sólo en otoño de 2010 concedió una larga entrevista a una revista científica en que describía las condiciones de la labor científica durante la RDA.

Entre las contadas ocasiones en que han hecho apariciones públicas conjuntamente, destacan: la asistencia al festival de ópera de Bayreuth, donde fue apodado "el Fantasma de la Ópera" por la prensa, y la visita oficial del presidente George W. Bush en el 13 de julio de 2006 en Stralsund.

Notas

Bibliografía
 Marcus Jauer: Die Chemie stimmt. In: Sächsische Zeitung, 15 de octubre de 2005.

Enlaces externos

 Webpräsenz Sauers bei der Arbeitsgruppe Quantenchemie an der Humboldt-Universität Berlin
 "Porträt: Merkels Forscher", FAZ, 21 de noviembre de 2005
 "Constantin Magnis: First Man aus der Lausitz", Cicero (Magazin), agosto de 2008
 "Herr Merkel" bricht sein Schweigen, Focus 1/2011; 3 de enero de 2011

Científicos de Alemania
Angela Merkel
Alumnado de la Universidad Humboldt de Berlín
Miembros de la Academia de las Ciencias de Berlín-Brandeburgo
Cónyuges del Canciller de Alemania
Miembros de la Leopoldina

Joachim Sauer


Clitocybe nebularis (August Batsch (1789) ex Paul Kummer, 1871), sin. Lepista nebularis (August Batsch ex Harri Harmaja, 1974), este o specie de ciuperci limitat comestibilă din încrengătura Basidiomycota în familia Tricholomataceae și de genul Clitocybe. Acest soi saprofit, denumit în popor cenușăreasă sau ciuperca cețurilor, apare foarte des toamna, crescând în grupuri cu multe exemplare precum în cercuri de vrăjitoare. El se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord în păduri de foioase și de conifere, prin luminișuri ierboase, de la câmpie până la munte, din septembrie până în noiembrie (decembrie).

Descriere

 Pălăria: este de mărime medie pentru ciuperci plin dezvoltate cu un diametru de aproximativ 5-15 (20) cm, fiind inițial convexă precum cu marginea răsucită spre interior, ca apoi, la maturitate, să devină din ce în ce mai aplatizată, căpătând la bătrânețe formă de pâlnie cu o suprafață ondulată neregulat. Cuticula, care poate fi decojită până la mijlocul pălăriei, este netedă și ușor brumată în tinerețe. Coloritul variază între albicios, gri deschis, cenușiu și gri-brun.
 Lamelele: sunt dese, lungi, inegale, destul de subțiri precum arcuit decurente la picior precum ușor de îndepărtat. Culoarea lor tinde între albicios și crem-gălbui.
 Piciorul: are o înălțime de 6–15 cm și o lățime de 1,5–3 cm, este cărnos, plin, la bătrânețe spongios și adesea aproape gol în interior, fiind cilindric și ușor bombat spre baza focoasă precum fibros-canelat pe dinafară. Coloritul lui este albicios cu nuanțe gri-brune sau brun-roșiatice.
 Carnea: este tare și groasă, mai târziu moale, fiind albă. Mirosul este insistent dulce-aromatic cu un ton pentru mulți culegători deja dezagreabil de făină, gustul fiind plăcut, ușor amărui.
 Caracteristici microscopice: are spori necolorați, elipsoidali, netezi, cu o mărime de 6-8 x 3,5-5 microni. Pulberea lor este crem-gălbuie.
 Reacții chimice: Buretele se decolorează cu acid azotic roz până purpuriu, cu fenol maro, cu  imediat volatil roșu-violet și cu tinctură de Guaiacum după zece minute albastru-verzui.

Confuzii
Lepista nuda poate fi confundată ușor cu alte specii de colorit similar, ca de exemplu cu  Cortinarius alboviolaceus (necomestibil, în tinerețe cu lamele gri-violete, miros și gust de cartofi cruzi), Cortinarius argentatus (necomestibil), Cortinarius caerulescens (necomestibil, Cortinarius camphoratus (necomestibil), Cortinarius cyanites (necomestibil, în tinerețe cu lamele albastru-violete, la bătrânețe brun-violete, miros dulcișor și gust amar), Cortinarius iodes (comestibil, cu cuticulă mucoasă, în tinerețe cu lamele violete, carnea fiind albă, miros și gust neostentativ), Cortinarius salor (comestibil, cuticulă mucoasă, în tinerețe cu lamele violete, carnea fiind albicioasă până gri-brună cu nuanțe de albastru, miros și gust neostentativ), Cortinarius traganus (otrăvitor), Entoloma sinuatum (foarte otrăvitor), Lepista glaucocana (comestibilă, cuticulă gri-albăstruie, lamele gri-violete sau roze, miros pământos), Lepista nuda (comestibilă), Lepista personata (comestibilă, pălărie pal gri-maronie, lamele albuie până gri-albăstruie, miros plăcut) sau Tricholoma irinum sin. Lepista irina (comestibil).

Specii asemănătoare în imagini

Valorificare

Cenușăreasa este ingerată crud otrăvitoare, fiind bogată în chitină și conținând sucuri specifice (trehaloză, manitol). Acumularea de trehaloză conduce la o fermentare responsabilă de diaree. Manitolul induce o presiune osmotică ridicată în intestin. În anul 1990 s-a dovedit, că ciuperca conține în plus și nebularină, cunoscută de asemenea sub desemnarea purinozină (C10H12N4O4), o nucleozidă care se compune din  riboză și purină, arătând de asemenea calități antibiotice. Aceste substanțe pricinuesc un sindrom digestiv la indivizi sensibili la acumulare provoacă deranjări gastrointestinale și la persoane mai insensibile.

Totuși, ciupercile cețurilor sunt de desemnat comestibile, dar ele trebuie mai întâi blanșate, apoi fierte înainte de consum, pentru a distrage termic eventualele toxine. Mai departe se recomandă numai culegerea de bureți tineri, un consum redus precum prepararea împreună cu alți bureți comestibili. Bureții sunt potriviți pentru conservarea în oțet sau ulei (după fierbere).

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto: "Der große Pilzführer", vol. 1-3, 5 vezi sub "Note"
 H. Clémençon: "Pilze im Wandel der Jahreszeiten", vol. 1 și 2, Editura Éditions Piantanida, Lausanne 1981
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 Rose Marie sia Sabine Maria Dähncke: "Pilze", Editura Silva, Zürich 1986
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas" ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Cenușăreasa, film 1
 Cenușăreasa, film 2
 Cenușăreasa, film 3

Clitocybe
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1789 în știință

Clitocybe nebularis


Penaeaceae, porodica južnoafričkog vazdazelenog grmlja i manjeg drveća iz reda mirtolike (Myrtales).

U ukupno 3 tribusa sa 9 rodova postoji 32 priznate vrste.Porodica nosi ime po rodu Penaea iz provincije Cape u Južnoafričkoj Republici, kojoj pripada 27 vrsta.

Rodovi
 Familia Penaeaceae Sweet ex Guill. (32 spp.)
 Tribus Olinieae Horaninow
 Olinia Thunb. (8 spp.)
 Tribus Rhynchocalyceae van Beusekom
 Rhynchocalyx Oliv. (1 sp.)
 Tribus Penaeeae DC.
 Endonema A. Juss. (2 spp.)
 Glischrocolla (Endl.) A. DC. (1 sp.)
 Sonderothamnus R. Dahlgren (2 spp.)
 Saltera Bullock (1 sp.)
 Brachysiphon A. Juss. (5 spp.)
 Stylapterus A. Juss. (8 spp.)
 Penaea L. (4 spp.)

Sinonimi
 Oliniaceae Harv. & Sond.

Izvori

Mirtolike

Penaeaceae


Lan Zuo Gillet, née le 29 août 1961, est une spécialiste de développement économique et social en Suisse.

Biographie

Enfance et formation
Lan Zuo Gillet est née à Shanghai le 29 août 1961. Elle commence ses études d'ingénierie mécanique à l'université de Shanghai. Elle est titulaire d'un doctorat de l'EPFL, d'un MBA de HEC Lausanne et d'une expérience postdoctorale de recherche appliquée à l'Université de Stanford.

Carrière
Lan Zuo Gillet démarre sa carrière au centre de développement de l'entreprise horlogère Rolex avant d'intégrer le groupe financier Pictet.

Lan Zuo Gillet est est directrice adjointe de la fondation de l'EPFL Innovation Park à Lausanne. Elle soutient l'innovation à travers des accompagnements techniques et financiers.

Lan Zuo Gillet lance le programme Tech4Eva en 2021. Il s'agit d'un accélérateur de startup qui développe des technologies visant à améliorer la santé des femmes.

Conférences et débats
Lan Zuo Gillet intervient à travers des conférences mais aussi sur des plateaux télévisés pour défendre la recherche et le développement et continuer à améliorer les services et les technologies pour la santé et le bien-être des femmes.

Annexes

Bibliographie

Références

Articles connexes

Liens externes
 Site Tech4Eva

Personnalité suisse du XXIe siècle
Naissance en août 1961

Lan Zuo Gillet


Gustave-Maximilien-Juste de Croÿ-Solre (Condé-sur-l'Escaut, 12 de setembro de 1773, Vieux-Condé - 1 de janeiro de 1844, Rouen) foi um cardeal e arcebispo católico francês.

Biografia
Nascido em 12 de setembro de 1773 no Château de l'Ermitage em Condé-sur-l'Escaut, ele era filho de Anne Emmanuel Ferdinand François, 8º Duque de Croÿ e sua esposa, Augusta Federica Wilhelmine de Salm-Kyrburg..

Iniciou a carreira eclesiástica ainda jovem, tornando-se cônego da catedral de Estrasburgo a partir de 1789 e depois refugiando-se na Áustria durante os anos da Revolução Francesa. Em 3 de novembro de 1797 foi ordenado sacerdote em Viena..

Em 8 de agosto de 1817 foi nomeado bispo de Estrasburgo por proposta de Luís XVIII de França e foi confirmado nesta função pelo Papa Pio VII em 23 de agosto de 1819. Em 9 de janeiro de 1820 foi consagrado bispo na igreja parisiense de Saint-Sulpice pelo mão de Jean Charles de Coucy, arcebispo de Reims, auxiliado por Anne-Antoine-Jules de Clermont-Tonnerre, bispo emérito de Châlons e por Jean-Baptiste de Latil, bispo de Chartres...

Grande esmoler da França de 1821 a 1830, em 1822 foi incluído entre os pares da França..

Em 17 de novembro de 1823 foi promovido a arcebispo de Rouen e em 1824 celebrou o solene funeral pela morte de Luís XVIII em Saint-Denis.

Em 21 de março de 1825 foi elevado ao posto de cardeal durante o consistório realizado naquela data pelo Papa Leão XII. Recebeu o chapéu cardinalício em 18 de maio de 1829 e o título de cardeal sacerdote do título de Santa Sabina em 21 de maio daquele ano. Em 1829 participou do conclave que elegeu o Papa Pio VIII. Foi nessa ocasião que o cardeal se fez retratar em uma pintura do artista romano Vincenzo Camuccini. Voltou a participar do conclave de 1830/1831 que elegeu o Papa Gregório XVI.

Ele morreu em 1º de janeiro de 1844 de gota em Rouen e foi sepultado na capela da Virgem na mesma catedral. Ele declarou explicitamente em seu testamento que não queria nenhum monumento, mas seu sucessor Louis Blanquart de Bailleul decidiu fazer uma assinatura para esse fim que arrecadou 20.000 francos. Em 1856, um grande projeto monumental com um dossel no estilo do século XVIII foi projetado por Eugène Barthélémy, mas uma tumba neogótica mais simples foi posteriormente preferida.

Cardeais da França
Cardeais nomeados pelo papa Leão XII

Gustav Maximilian von Croÿ


Wrightstown is the name of a number of communities in the United States, including:
 Wrightstown, New Jersey
 Wrightstown, Pennsylvania, a community within the township
 Wrightstown Township, Pennsylvania
 Wrightstown, Wisconsin
 Town of Wrightstown, Wisconsin

Wrightstown


Don-Volga Kanal Projesi, Don ve Volga nehirlerinin birleştirilmesi için II. Selim devrinde Osmanlı Devleti sadrazamı Sokullu Mehmet Paşa tarafından girişilen ancak sonuçsuz kalan kanal inşaatı girişimi.

1569 yılı Ağustos ayından itibaren iki nehir arasındaki mesafenin üçte biri kazılmış ama kanal projesi tamamlanamamıştır. İki nehir,  Sovyetler Birliği tarafından Osmanlı'nın seçtiği yerden farklı iki noktadan yürütülen 5 yıllık kazı çalışması sonucu 1952'de Volga-Don Kanalı ile birbirine bağlanmıştır.

Projenin gelişimi

Bir kanal inşa ederek iki nehri birleştirme fikri Osmanlı İmparatorluğu'nda ilk kez 1563'te sadrazam Semiz Ali Paşa tarafından düşünülmüştü. Kanalın inşaatı ile amaçlanan; Hazar Denizi'ni Karadeniz'le birleştirerek İran ve Türkistan'la bağlantı sağlamaktı. Böylece hem tarihî Türkistan-Astrahan-Kırım ticaret yolu canlanacak, hem İran seferlerinde Don ve Volga nehirleri vasıtasıyla erzak ve cephane nakli kolaylaşacaktı. Kanal, sadece İran seferlerine değil, yeni bir tehlike olarak kuzeyde beliren Rusya Çarlığı'yla da başetme amacına hizmet edecekti. Ayrıca Türkistan hacıları için İran ve Rus baskısına maruz kalmadan geçebilecekleri bir güzergâh sağlanmış olacaktı. Kanuni'nin son sadrazamı Sokollu Mehmet Paşa fikri padişah Kanuni Sultan Süleyman'a sundu. Kanunî'nin 1566 yılında Zigetvar Seferi sırasında hayatını kaybetmesi ile bu ilk girişim gerçekleşemeden kaldı.

Kanuni döneminde Astrahan ve çevresinde Müslüman halklara yapılan baskılar II. Selim döneminde artarak devam ediyordu. Böylece II. Selim devrinde proje tekrar gündeme geldi. Sokullu muhalifleri, bu projenin bir hayali girişim olduğunu, boş yere devleti nihayetsiz masraf ve zarara sokacağını ileri sürseler de Sokollu Mehmet Paşa, fikrini padişaha benimsetti. Kanal projesi, Rusya Çarlığı'nın eline düşen Kazan ve Astrahan'ı Rusların elinden almayı hedefleyen Astrahan (Ejderhan) Seferi'yle eşzamanlı yürütülecek; donanma Volga'ya geçerek orduyla beraber Astrahan üzerine gidecekti.

Sokullu, Şıkk-ı sâni defterdarı Çerkez Kasım Bey'i Beylerbeyi yaparak hem Astrahan kalesini ele geçirmek için Ruslara karşı Astrahan Seferi'ni gerçekleştirmekle, hem de kanal çalışmalarını başlatmakla görevlendirdi. Kanal kazılacak yer tespit edildi.  Astrahan'ın biraz kuzeyindeki bu bölge, Eski Yunanlar tarafından Don'un ve Volga'nın, iki ayrı denize dökülmeden önce, üzerinden geçtiği en sığ toprak olarak tespit edilmişti. Bütün malzemeler Azak Kalesi'nde toplandı. Azak Kalesi, hem seferin önemli bir dayanağı, hem de hareketin çıkış noktası oldu.

Nisan 1569 tarihinde, Kaptan Mustafa Paşa komutasındaki donanma ile üç bin yeniçeri bölgeye sevk edildi. Asıl kuvvetler ile amele ve levazım sevki ise Ağustos 1569 tarihinde Kaptan-ı Derya Ali Paşa komutasındaki Osmanlı donanmasıyla yapıldı. Ayrıca kanal kazısında çalışmak üzere 30.000 Nogay Tatarı tutuldu.

1569 Ağustos'unda Kefe Beylerbeyi Çerkez Kasım Paşa tarafından kazı çalışmaları başlatıldı, Don Nehri'nin bir kolu olan Ilovlya Çayı ile Volga'nın kolu Kamsyshinka Çayı arasındaki (şimdiki adıyla) Petrov Val kasabasının bulunduğu alanda kanal kazılmaya başlandı. Üç ay içinde iki nehir arasındaki mesafenin yaklaşık üçte biri kazıldı. Ancak işçiler ve askerler arasında hoşnutsuzluklar baş gösterdi.  Kanalın inşasıyla Osmanlı Devleti'nin kendisine olan ihtiyacının azalacağı, hatta özerkliğini kaybedebileceği, endişesi taşıyan Kırım Hanı Devlet Giray Han'ın, el altından propaganda yaptırması sebebiyle hoşnutsuzluk belirdiğine dair kanaat vardır.

Kırım Hanı'nın projeyi istememesinin yanı sıra Rusya Çarlığı'nın bu projeyi önlemek için yaptığı saldırılar, ve mevsimin kışa dönmesi kanal kazısını yavaşlattı. Sonunda Kırım Hanı, Kasım Paşa'nın kanal işini bırakıp doğrudan Astrahan üzerine yürümesi konusunda II. Selim'i ikna etti. Böylece kanal projesi yarım kaldı.

Astarhan seferi de Kasım Paşa'nın geri çekilme emri vermesi ile sonuçsuz kalmış; Osmanlı Kırım ordusu  geri çekilme sırasında çöllerde ve bataklıklarda telef olmuştur.  Bu arada mühimmat ve erzak depolanan Azak kalesi, isyancı Yeniçeriler tarafından barut deposunun patlatılmasıyla yerle yeksan edildi. Korkunç İvan, Volga'nın ortasındaki bir adaya Yeni Astrahan'ı kurdu.

Böylece, çok büyük gayret ve masraflarla girişilen Don-Volga Kanalı Projesi ve Astarhan seferi 1699 yılında tamamlandı.

İtirazlar ve Raporlar
Akdes Nimet Kurat 1569 yılında gerçekleştirilmek istenilen ve yaklaşık üçte birinin kazıldığı iddia edilen Don-Volga Kanal Projesi'nin aslında kazı işlemlerinin daha başlamadan bittiğini ve bunu rus elçi raporlarına dayandırdığını söylemektedir.

Kanal ile uğraşıldığı zamanın 3 ay değil 15 gün olduğunu ve bu zaman içerisinde kazı işleriyle değil gemilerin karadan yürütülmesine teşebbüs edildiğini fakat imkansızlıklar yüzünden başarısız sonuçlandığını söylemektedir.

Rus elçi S. Malytsev'in sunduğu raporda Don'un Volga'ya bağlandığı yerde iki hafta kaldığını, Türklerin kazmayı ve kadırgaları sürüklemeyi denediklerini fakat güçlerinin yetmediğini açıklamaktadır. Bununla birlikte Türklerin küfürler ederek komutanlarının yanlarına gelip: "Sen, Don ile Volga nehirlerini bir yere akıtmanın mümkün olduğunu söylemiştin ve şimdi bu söylediklerinin de yalan olduğunu gördük. Bütün Türk yurdunun 100 yılda bunu yapması imkansızdır. Padişahımızı zarara soktun ve bizi rezil ettin" dediklerini raporda aktarmaktadır.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Volga-Don Kanalı

Osmanlı İmparatorluğu'nun projeleri
Volga Kanal Projesi
Volga
Rusya tarihi
Osmanlı İmparatorluğu'nda mühendislik
Osmanlı İmparatorluğu'nda ulaşım
1560'larda Osmanlı İmparatorluğu
Osmanlı donanması
Kırım tarihi
Karadeniz tarihi

Don-Volga Kanal Projesi


Trofa Portekiz'de Águeda belediyesine bağlı olan, 8,19 km2 yüzölçümüne sahip, 2.680 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Águeda'nın bucakları

Trofa (Águeda)


Türkiye
 Erenköy, Kepez: Antalya ili Kepez ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Murgul: Artvin ili Murgul ilçesine bağlı köy
 Erenköy, Yusufeli: Artvin ili Yusufeli ilçesine bağlı köy
 Erenköy, İnönü: Eskişehir ili İnönü ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Çanakçı: Giresun ili Çanakçı ilçesine bağlı köy
 Erenköy, Kadıköy: İstanbu ili Kadıköy ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Selçuklu: Konya ili Selçuklu ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Alaşehir: Manisa ili Alaşehir ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Rize Rize ili merkez ilçesine bağlı köy
 Erenköy, Ondokuzmayıs: Samsun ili Ondokuzmayıs ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Tekkeköy: Samsun ili Tekkeköy ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Terme: Samsun ili Terme ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Çarşıbaşı: Trabzon ili Çarşıbaşı ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Of: Trabzon ili Of ilçesine bağlı mahalle
 Erenköy, Çaycuma: Zonguldak ili Çaycuma ilçesine bağlı köy

Kıbrıs
 Erenköy, Kıbrıs
 Yeni Erenköy İskele İlçesinde yer alan bir kasaba

Diğer

 Erenköy Direnişi 1964 yılında Kıbrıs'ın Erenköy bölgesinde Kıbrıs Türkleri ile Kıbrıs Rumları arasında meydana gelen çatışmalar
 Erenköy İstasyon Camii
 Erenköy Cemaati

Erenköy


An Lepanthes miraculum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer ngan Roberto Vásquez. An Lepanthes miraculum in nahilalakip ha genus nga Lepanthes, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Bolivia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepanthes

Lepanthes miraculum


The Liaoning Broadcast and Television Tower () is a tall free-standing structure used for communication. It was built in 1989 in Shenyang, China and is  tall. Within the "disk" of the tower, accessible through an elevator, there is an indoor observation deck, a rotating restaurant, and a small bar. On the top of the disk is an outdoor observation deck. This tower is in the World Federation of Great Towers.

See also
 Liaoning Television
 List of towers

References

External links
 Review of Shengyang TV Tower by TravelBookChina.com
 "Liaoning Broadcasting and TV Tower." China National Tourism Administration

 Liaoning Broadcast and Television Tower at Sinotrip.com

Towers completed in 1989
Observation towers in China
Buildings and structures in Shenyang
Communication towers in China
Towers with revolving restaurants
1989 establishments in China

Liaoning Broadcast and TV Tower


Yapıaltın Barajı (yöresel söyleyişle "Yapaltın Barajı") Sivas ili Şarkışla ilçesi yakınlarında, Çaylak Deresi üzerinde, sulama amacı ile 1975-1977 yılları arasında inşa edilmiş bir barajdır. Eski adı "Yapıaltın" olan Gümüştepe köyü yakınlarındadır. Adını da buradan almaktadır.

Toprak gövde dolgu tipi olan barajın gövde hacmi 1.000.000 m³, akarsu yatağından yüksekliği 37,00 m, normal su kotunda göl hacmi 17,00 hm³, normal su kotunda göl alanı 1,42 km²'dir. 2.894 hektarlık bir sulama alanına hizmet vermektedir.

Yapaltın Mesire ve Piknik Alanı
Şarkışla'ya yakın mesafelerde bulunan Yapaltın Barajı etrafında Şarkışla Belediyesi tarafından düzenlenmiş mesire ve piknik alanları bulunmaktadır. Özellikle yaz aylarında Şarkışla halkı tarafından ilgi gören bir dinlenme bölgesidir.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki barajlar listesi

Kaynakça

Sivas ilindeki barajlar

Yapıaltın Barajı


Kaladij (lat. Caladium), biljni rod iz porodice kozlačevki. Postoji 20 vrsta u Južnoj i Srednjoj Americi. neke vrste uveryene su po drugim tropskim zemljama u Aziji i Africi. Poznatija vrsta je Caladium bicolor, koja se često uzgaja kao sobna biljka, ali tamo gdje je autohtona koristi se za proizvodnju škroba.

Vrste
 Caladium amazonicum E.G.Gonç.
 Caladium andreanum Bogner
 Caladium bicolor (Aiton) Vent.
 Caladium clavatum Hett., Bogner & J.Boos
 Caladium coerulescens G.S.Bunting
 Caladium cortesiae Croat & E.G.Gonç.
 Caladium humboldtii (Raf.) Schott
 Caladium intermedium E.G.Gonç.
 Caladium lindenii (André) Madison
 Caladium macrotites Schott
 Caladium palaciosii Croat & L.P.Hannon
 Caladium picturatum K.Koch & C.D.Bouché
 Caladium praetermissum Bogner & Hett.
 Caladium schomburgkii Schott
 Caladium smaragdinum K.Koch & C.D.Bouché
 Caladium steudnerifolium Engl.
 Caladium stevensonii Croat & Delannay
 Caladium steyermarkii G.S.Bunting
 Caladium ternatum Madison
 Caladium tuberosum (S.Moore) Bogner & Mayo

Vanjske poveznice

Izvori

Caladieae

Kaladij


Legion er en amerikansk film fra 2010 instrueret af Scott Charles Stewart, med Paul Bettany, Lucas Black, Tyrese Gibson og Adrianne Palicki i hovedrollerne.

Medvirkende
 Paul Bettany som Michael
 Lucas Black som Jeep Hanson
 Tyrese Gibson som Kyle Williams
 Adrianne Palicki som Charlie
 Charles S. Dutton som Percy Walker
 Jon Tenney som Howard Anderson
 Kevin Durand som Gabriel
 Willa Holland som Audrey Anderson
 Kate Walsh som Sandra Anderson
 Dennis Quaid som Bob Hanson
 Jeanette Miller som Gladys Foster
 Josh Stamberg som Burton
 Yancey Arias som Estevez

Eksterne henvisninger

Amerikanske film fra 2010
Fantasyfilm fra USA
Religiøse Gyserfilm
Actionfilm fra USA
Thrillerfilm fra USA
Zombiefilm

Legion (film fra 2010)


Roy Bridges  may refer to:

 Roy D. Bridges Jr. (born 1943), American aviator and astronaut
 Roy Bridges (author) (1885–1952), Australian novelist
 Roy Bridges (historian) (1932–2020), British historian of exploration and Africa

See also
Roy Bridge (disambiguation)

Roy Bridges


er en japansk animeserie fra Toei Animation. Serien er den 16. i Izumi Todos Pretty Cure-franchise. Den er instrueret af Hiroaki Miyamoto efter manuskript af Isao Murayama. Serien er på 49 afsnit, der blev sendt på alle ANN's tv-stationer i Japan fra 3. februar 2019, hvor den afløste den 15. serie, Hugtto! PreCure, og indtil 26. januar 2020, hvorefter den blev afløst af den 17. serie, Healin' Good PreCure. Seriens temaer er fantasi, det ydre rum og stjernebilleder.

Plot
 er hjemsted for de tolv Stjerneprinsesser, der er baseret på de tolv stjernetegn, og som varetager ordenen i universet. Men da Notraiders angriber Stjernepaladset, spreder prinsesserne sig selv som Princess Star Color Pens udover universet. Rumvæsenerne Lala og Prunce vil genoplive prinsesserne og forhindrer universet i at blive opslugt i mørke, så sammen med feen Fuwa tager de til byen , hvor de møder den fantasifulde Hikaru Hoshina. Hikaru får en Star Color Pendant og en af Star Color Pens, så hun kan forvandle sig til den legendariske Pretty Cure, Cure Star. Sammen med Lala og to andre piger, Erena og Madoka, danner Hikaru Star Twinkle PreCure, der forsøger at vække Stjerneprinsesserne og kæmper mod Notraiders.

Figurer
Star Twinkle PreCure er en gruppe magiske piger, der bruger raketten, som Lala kom til Jorden med, til at rejse gennem rummet med. De får deres kraft fra Star Color Pendant og  og har til opgave at samle de tolv , der er nødvendige for at kunne genoplive stjerneprinsesserne.
  /  - En pige der går i andet år i mellemskolen, og som elsker stjerner og stjernebilleder. Hun er glad og fuld af fantasi men også impulsiv og handler ofte ud fra instinkt. Hun nyder at kigge på stjernerne og skrive i sin notesbog, der bliver forvandlet til Twinkle Book. Hendes tema er stjerner, og hendes holdfarve er pink.
  /  - Et rumvæsen der egentlig hedder  og som kommer fra planeten . Hun er kommet til Jorden i sin raket sammen med Prunce og Fuwa for at finde de legendariske Pretty Cure men ender med selv at blive en af dem. I henhold til rumlove er det forbudt for hende at være på Jorden, men hun får lov at blive under et alias. Hun er seriøs og ansvarlig men laver nogle gange fejl. Desuden har hun svært ved at forstå Jordens beboere og deres vaner. Hendes tema er Mælkevejen, og hendes holdfarve er blå.
  /  - En populær tredje års elev i mellemskolen med et blændende smil og atletiske evner, der er kendt som "Mihoshis Sol". Hun har en mexicansk far og en japansk mor samt fem yngre søskende, som hun tager sig af. Hun hjælper desuden til i familiens blomsterbutik, der hedder "Sonrisa", hvilket betyder smil på spansk. Hendes tema er Solen, og hendes holdfarve er gul.
  /  - En tredje års elev der er elevrådsformand på Hikarus skole, og som er kendt som "Mihoshis Måne". Hendes far arbejder for regeringen, og hendes mor er pianist. Hun er klog og går efter at være en fin dame men kan til tider være ligefrem. Hun behersker både bueskydning, piano og blomsterarrangement. Hendes tema er Månen, og hendes holdfarve er lilla.
  /  - En formskiftende catgirl fra planeten Rainbow, hvis indbyggere blev forvandlet til sten som følge af Eyeones eksperimenter. Hun leder efter en måde at gøre hendes folk normale. Til det har hun en parfume, der hjælper hende med at skifte form, selvom hendes ører og hale stadig er der. På den måde er hun aktiv som rumtyven  for at få fat på stjålne skatte som det intergalaktiske popidol  for at samle information og som Eyeones butler  for at infiltrere Notraiders. Efter at hun bliver en Pretty Cure går hun sammen med Hikaru og de andre om at lede efter penne. Hendes tema er regnbuen, der også udgør hendes holdfarver.

Rumvæsener
  - En babyfe med kraften til at skabe portaler gennem rummet. Hun blev skabt af stjerneprinsesserne som en måde til at genoplive dem og til at stoppe Slangeholderen med.  Til dagligt bor hun i Twinkle Book. Efter at Star Princess Pens er blevet samlet, bliver Fuwa forvandlet til en enhjørninge-fe. Pretty Cure får så til opgave at hjælpe hende med at opnå sit fulde potentiale ved at få deres Twinkle Imagination, noget der en del af stjerneprinsessernes plan for at ødelægge Slangeholderen. I den afsluttende kamp bliver Fuwa klar over, at hun også vil blive ødelagt, hvis hun absorberer Pretty Cure Twinkle Imagination, men hun gør det alligevel i et forgæves forsøg på at eliminere Slangeholderen. Fuwa bliver senere genoplivet efter at Pretty Cure har besejret Slangeholderen, men hun har mistet sine evner og hukommelse.
  - Et UFO-lignende rumvæsen der har arbejdet for stjerneprinsesserne, og som er kommet til Jorden sammen med Lala for at lede efter Pretty Cure.
  - Den kunstige intelligens i Lalas raket.
  - Et rumvæsen fra planeten Minitur der er forklædt som filminstruktør, så han kan afprøve, hvor fast besluttede Pretty Cure er på at lade Lala blive på Jorden.
  - Et dragelignende rumvæsen fra planeten Zeni.
  - En blaffende hermit-krabbe med en gul spand på hendes ryg fra planeten Pururun.

Stjerneprinsesserne
 er tolv prinsesser, der beskytter balancen i universet. Oprindeligt var der tretten, men Slangeholderen vendte sig imod dem, da de besluttede sig for at fordele halvdelen af deres kraft som fantasi hos alle levende væsener i universet. De tolv andre brugte så resten af kraften på at skabe Fuwa og deres resterende styrke til at drive Notraiders væk. Til gengæld blev de så selv forvandlet til Star Color Pens og spredt udover universet. Efterfølgende leder både Pretty Cure og Notraiders efter dem. Hver af prinsesserne repræsenterer et af de tolv stjernetegn i dyrekredsen.
  - Den første stjerneprinsesse hvis pink Star Color Pen bliver fundet på Jorden.
  - Den anden stjerneprinsesse hvis cyane Star Color Pen bliver fundet på Jorden.
  - Den tredje stjerneprinsesse hvis gule Star Color Pen bliver fundet på planeten Kennel.
  - Den fjerde stjerneprinsesse hvis magenta Star Color Pen først bliver taget af Notraiders, før Pretty Cure får fat i den.
  - Den femte stjerneprinsesse hvis røde Star Color Pen bliver fundet på planeten Kumarin.
  - Den sjette stjerneprinsesse hvis orange Star Color Pen først bliver taget af Notraiders, før Pretty Cure får fat i den.
  - Den syvende stjerneprinsesse hvis lilla Star Color Pen bliver fundet på planeten Zeni.
  - Den ottende stjerneprinsesse hvis hvide Star Color Pen bliver funder på planeten Zeni.
  - To stjerneprinsesse-tvillingesøster hvis teale Star Color Pen bliver funder på planeten Rainbow.
  - Den tiende stjerneprinsesse hvis blå Star Color Pen bliver fundet på planeten Icesnow.
  - Den ellevte stjerneprinsesse hvis grønne Star Color Pen bliver funder på planeten Saman.
  - Den tolvte stjerneprinsesse hvis lyse Star Color Pen bliver fundet flydende et sted i rummet.

Notraiders
 er seriens skurke, der kommer fra mørke og glemte dele af universet. De er en intergalaktisk hær af rumsoldater, der vil opnå universelt herskerdømme ved at få fat på alle Star Color Princess Pens for at udslette lyset i universet og give dets kraft til deres leder Darknest. Hendes næstkommanderende Garouga leder tre anførere, der bruger hver deres metoder i kampen mod Pretty Cure. Senere giver Darknest og Garuouga anførerne flere kræfter, så de bliver stærkere.
  /  - Notraiders leder der er en tidligere stjerneprinsesse, men som blev desillusioneret med det univers de skabte, da de andre stjerneprinsesser valgte at fordele halvdelen af deres kraft som fantasi blandt alle levende væsener. Hun vendte sig imod men blev bortvist. Efterhånden genvandt hun sine kræfter og påtog sig identiteten som Darknest, et slange-armeret rumvæsen med en uwabami-lignende slange om hendes krop, for at opsluge al lys i universet. hen mod slutningen dropper Slangeholderen imidlertid sin forklædning og underordnede og fanger Fuwa og stjerneprinsesserne for at fuldføre et ritual, der skal udslettet universet. Hun overvejer stjerneprinsessernes plan om at udslette hende ved hjælp af Fuwa men bliver så besejret Pretty Cure. Hun erkender sit nederlag og sværger at ville vende tilbage, hvis tingene skulle blive forvrængede igen.
  - Et oni-lignende rumvæsen der er næstkommanderende for Notraiders. Han blev Darkests følger, efter at hans planet blev ødelagt, mod et løfte om kraft. Hans armbånd kan forstærke anførernes kræfter og har stor fysisk styrke, der kan bruges mod hans modstandere. Efter hans sidste kamp mod Pretty Cure bliver han klar over Darknests identitet som Slangeholderen, og at det var hende, der ødelagde hans verden. Garouga forsøger at Slangeholderen, men hun får ham og anførerne under sin kontrol. Pretty Cure renser dem så, før Eyeone bringer dem i sikkerhed.
  - Et kappa-lignende rumvæsen og anfører der er bevæbnet med et sværd. Han kommer fra en planet, der blev ødelagt, fordi dens naive indbyggere blev udnytter af andre folk. Det fik Kappard til at tro, at folk fra forskellige verdener er ude af stand til at leve sammen. Til at begynde med forsøger han at fange Fuwa på en hver måde, men han er dog ikke desto mindre en kriger, der ser Pretty Cure som værdige modstandere. Efter at han bliver forstærket af Darknest, kan hans sværd kan tage folks fantasi og tage form som andre våben. Han får en sidste chance og konfronterer Hikaru ved at bruge sin egen fantasi til at forstærke sit våben og overmande hende. Det lykkes for Pretty Cure at besejre ham, men Darknest får ham tilbage. Han kæmper endnu engang mod Pretty Cure, indtil han opdager Darknests identitet som Slangeholderen. Den rasende Kappard og hans allierede forsøger at dræbe hende, men hun får dem under sin kontrol ved at fordreje fantasi. Pretty Cure renser dem så, før Eyeone bringer dem i sikkerhed.
  - Et tengu-lignende rumvæsen og anfører der er bevæbnet med en vifte. Hun kan være legesyg men er også god til at komme på strategier mod Pretty Cure. Hun er dog mere interesseret i Stjerneprinsessernes kraft end i at fange Fuwa. Hun bruger ofte notrays som skakbrikker for at angribe Pretty Cure. Efter at være blevet forstærket af Darknest kan hun fange folk indeni en notray og bruge deres fantasi til at gøre dem stærkere og større. Det viser sig, at hun stammer fra planeten Guten, hvor hun var et udskud på grund af sin lille næse. Hun rivaliserer med Elena, der har en lignende fortid. Da Tenjou angriber sin hjemplanet, forstår Elena hendes følelser og forsøger at forlige med hende men får afslår. Tenjou kæmper en sidste gang mod Pretty Cure, indtil hun opdager Darknests identitet som Slangeholderen. Den rasende Tenjou og hendes allierede forsøger at dræbe hende, men hun får dem under sin kontrol ved at fordreje fantasi. Pretty Cure renser dem så, før Eyeone bringer dem i sikkerhed.
  - Et hitotsume-kozou-lignende rumvæsen bevæbnet med en laserpistol der ser andre som dele af hendes eksperimenter. Hun forvandlede indbyggerne på planeten Rainbow i et forsøg på at forvandle Star Color Pens til . Hun bruger Dark Pens til at skabe notriggers ud fra hendes måls fantasi. Da hun opdager, at hendes butler Bakenyan er Yuni i forklædning, forvandler hun sig selv til en notrigger for at få hævn for at være blevet smidt ud af Notraiders. Eyeone stjæler Yuni rumskib, som hun ændrer til en forvandlende robot, og forsøger gentagne gange at få ram på Yuni. Det stopper først, da Yuni bliver klar over, at Eyeone har mistet sin hjem, og undskylder, hvorefter Eyeone tager væk. Under den sidste kamp hjælper hun Pretty Cure mod sine tidligere allierede og undskylder overfor Yuni, hvordan hun har reageret mod hende.
  - Notraiders fodsoldater der er bevæbnet med laserpistoler. Efter at Tenjou har fået kraft fra Darknest, bliver de til Tenjous personlige monstre, idet hun bruger folks fantasi til at forvandle dem til gigantiske notrays.
  - Eyeones personlige monstre som hun skaber med Dark Pens. Den enkelte notriggers form er baseret på et tilfældigt objekt fra målpersonens fantasi.

Familiemedlemmer
  - Hikarus bedstefar der har strikse regler derhjemme.
  - Hikarus mor der er mangaka.
  - Hikarus bedstemor.
  - Hikarus far der arbejder i udlandet, hvor han studerer rumvæsener og andre kryptider.
  - Lalas far der er AI-forsker.
  - Lalas mor der er raketingeniør.
  - Lalas ældre tvillingbror.
  - Elenas far der er mexicaner og ejer af blomsterbutikken Sonrisa.
  - Elenas mor der er japaner og tolk.
 , , ,  og  - Elenas søskende.
  - Madokas far der arbejder for regeringen. Han er en alvorlig mand, der anser rumvæsener for at være en trussel, og som forbyder sin familie at have hemmeligheder.
  - Madokas mor der var en berømt pianist.
  - Dronning af planeten Rainbow.

Filmfigurer
Figurer fra filmen , der havde premiere 19. oktober 2019:
  - Et kyllinge-rumvæsen fra planeten Miracle. Han er god til at lave Miracle Lights. Da Yango beskylder ham for fabrikkens fejl opsøger han Pretty Cure for at få hjælp til at rense sit navn. Efter Yangos nederlag bliver han udnævnt til en skaber af Miracle Lights.
  - Et manipulerende og bedragerisk krage-rumvæsen fra planeten Miracle, der er den primære skurk i Precure Miracle Universe. Han arbejder for præsidenten med at gøre en ende på trusler rundt omkring i universet. Han bliver sendt ud for at anholde Piton og Pretty Cure i den tro, at de er skyld i Miracle Lights' forsvinden. Men det bliver afsløret, at han stod bag fabrikkens fejl for at kunne skyde skylde på Piton. Pretty Cure hjælper så Piton med at afsløre ham og samler deres følelser for at rense ham og gøre det af med mørket indeni ham.
  - Et ugle-rumvæsen der er leder af planeten Miracle.
  - Et stjernelignende rumvæsen der synger men ikke taler. Hun bliver venner med Pretty Cure, før rumvæsen-jægerne angriber hende for at få en dusør. Da Burn forsøger at fange, går hun bersærk og opsluger planeten. Men Hikaru og Lalas sang er i stand til at nå hende, før hun forsvinder.
  - Et hunde-rumvæsen der er en Starry Sky politidetektiv med ordre om at anholde Yuni. Hun kan være lidt overgearet indimellem.
  - En gruppe af fem rumvæsen-jægere med UMA som mål. De invaderer Jorden for at fange UMA og opnå en dusør. De bliver konfronteret af Pretty Cure, der besejrer dem. Burn forsøger alligevel at fange UMA, hvilket får hende til at gå bersærk. Efter UMA's afsked bliver alle jægerne fængslet.

Anime

Star☆Twinkle PreCure blev annonceret officielt 28. november 2018, efter at den var blevet registreret som varemærke 5. oktober 2018. Serien er instrueret af Hiroaki Miyamoto efter manuskript af Isao Murayama. Akira Takahashi har stået for figurernes design, og musikken er af Yuki Hayashi og Asami Tachibana. Serien blev sendt i Japan fra 3. februar 2019, hvor den afløste den foregående serie, Hugtto! PreCure, og til 26. januar 2020, hvorefter den blev afløst af den næste serie, Healin' Good PreCure. Hvert afsnit i serien slutter med et  af Arisu Yamada med tre heldige stjernesign. Det sidste afsnit afsluttes dog med, at Cure Star introducerer Cure Grace fra Healin' Good PreCure og et horoskop der lyder, at alle er heldige.

Introsangen for alle afsnit er  af Rie Kitagawa. Slutsangen varierer til gengæld flere gange. I afsnit 1-5 og 9-20 er det  af Chihaya Yoshitake. I afsnit 21-34 og 39-49 er det , også af Chihaya Yoshitake. I afsnit 6-8 og filmen PreCure Miracle Universe er det  af Rie Kitagawa. Og i afsnit 35-38 er det "Twinkle Stars" af de fem Pretty Cure Cure Star (Eimi Naruse), Cure Milky (Konomi Kohara), Cure Soleil (Kiyono Yasuno), Cure Selene (Mikako Komatsu) og Cure Cosmo (Sumire Uesaka). Sidstnævnte sang benyttes også i filmen Star Twinkle PreCure the Movie: These Feelings Within The Song of Stars, men her fremføres den af Rina Chinen. I den egentlige serie synger Sumire Uesaka som Cure Cosmo  i afsnit 15, 23 og 24.

Det første soundtrack med sange fra den første halvdel af animeserien, , blev udgivet 29. maj 2019. Det omfattede blandt andet forvandlingstemaet  af hovedrolleindehaverne. Det andet soundtrack med sange fra den andel halvdel af animeserien, , blev udgivet 18. december 2019. Desuden blev der udgivet et vocal best album 22. januar 2020 med sange fra animeserien og filmen.

Stemmer

 Eimi Naruse - Hikaru Hoshina / Cure Star
 Konomi Kohara - Lala Hagoromo / Cure Milky
 Kiyono Yasuno Elena Amamiya / Cure Soleil
 Mikako Komatsu - Madoka Kaguya / Cure Selene
 Hina Kino - Fuwa
 Hiroyuki Yoshino - Prunce
 Yoshimasa Hosoya - Kappard
 Yoshimitsu Shimoyama - Notray, Notrigger
 Kenta Tanaka - Notray
 Kousuke Echigoya - Notray
 Yuu Miyazaki - Notary
 Miki Itou - AI
 Aya Endou - Tenjo, Skorpionen-stjerneprinsessen
 Rie Murakawa - Eyeone, Skytten-stjerneprinsessen
 Satoshi Tsuruoka - Garuouga
 Ayako Kawasumi - Tyren-stjerneprinsessen
 Madoka Yonezawa - Løven-stjerneprinsessen
 Mako - Vægten-stjerneprinsessen
 Marika Hayashi - Stenbukken-stjerneprinsessen
 Risa Taneda - Vædderen-stjerneprinsessen
 Mitsuru Ogata - Harukichi Hoshina
 Sachiko Kojima - Terumi Hoshina, Notray, Tvillingerne-stjerneprinsesserne
 Youko Asagami - Yoko Hoshina
 Yui Kondou - Touma Amamiya, Notray
 Mai Nishikawa - Reina Amamiya
 Natsu Yorita - Takuto Amamiya, Ikuto Amamiya
 Anzu Haruno - Anna Amamiya
 Ken Narita - Fuyuki Kaguya
 Hekiru Shiina - Mitsuka Kaguya
 Youji Ueda - Bakenyan
 Yutaka Aoyama - Abraham
 Kentaro Tone - Carlos
 Ayahi Takagaki - Kaede Amamiya
 Sumire Uesaka - Yuni / Cure Cosmo, Jomfruen-stjerneprinsessen
 Subaru Kimura - Dramus
 Akio Ootsuka - Yoichi Hoshina
 Kouki Miyata - Oliphio
 Kim Hyang-ri - Vandmanden-stjerneprinsessen, Notray
 Souma Saitou - Lolo
 Asuka Nishi - Yanyan
 Toshihiko Seki - Toto
 Fumi Hirano - Kaka
 Etsuko Kozakura - Piton
 Yuuki Kaji - Yango
 Yuji Tanaka - Præsident
 Rina Chinen - Mary Anne
 Takayuki Hamatsu - Gyro III
 Yui Ishikawa - Hydro
 Shunsuke Sakuya - Burn
 Jin Katagiri - Dive
 Ryuusuke Komakine - Chop
 Maria Naganawa - Krebsen-stjerneprinsessen
 Michiko Neya - Fiskene-stjerneprinsessen
 Mie Sonozaki - Darknest / Slangeholderen-stjerneprinsessen

Film
Seriens figurer og figurerne fra Hugtto! PreCure og Kirakira PreCure a la Mode medvirker i cross-over-filmen , der havde premiere 16. marts 2019.

En film med titlen  havde premiere 19. oktober 2019. Filmen blev instrueret af Yuuta Tanaka.

Manga
Ligesom alle de foregående serier blev Star Twinkle PreCure også omsat til manga af duoen Futago Kamikita. Mangaserien begyndte i Kodanshas shoujomagasin Nakayoshi 1. februar 2019. Det sidste kapitel blev bragt 28. december 2019.

Noter

Eksterne henvisninger
 Officiel hjemmeside

Pretty Cure

Star Twinkle PreCure


Alejandro García González (Cidade do México, 17 de julho de 2003), mais conhecido como Alex García, é um automobilista mexicano que atualmente compete no Campeonato de Fórmula 3 da FIA pela equipe Jenzer Motorsport. Ele competiu anteriormente na Eurofórmula Open com a equipe Team Motopark.

Carreira

Cartismo
García competiu no  kart em 2018 e 2019 e terminou em segundo lugar no Campeonato Nacional de Karting da FIA México em 2018.

Fórmula 4
García fez sua estreia nas corridas no Campeonato NACAM de Fórmula 4 de 2018-1919, onde terminou em quinto na classificação geral.

Em 2020, ele competiu no Campeonato Espanhol de Fórmula 4 com a equipe Global Racing Service, onde ficou em 22º na classificação final. Ele mudou para a Campos Racing para a disputa da temporada de 2021, onde terminou em 24º.

Eurofórmula Open
No ano seguinte, García disputou a Eurofórmula Open com a equipe Team Motopark. Ele conquistou um pódio em Monza e terminou em sétimo na classificação geral, atrás de seus companheiros de equipe Oliver Goethe e Frederick Lubin.

Fórmula 3
García participou com a equipe Jenzer Motorsport no teste de pós-temporada de três dias do Campeonato de Fórmula 3 da FIA de 2022, juntamente com os estreantes Nikita Bedrin e Taylor Barnard. Em 27 de janeiro de 2023, ele foi contratado pela equipe suíça para a disputa da temporada de 2023.

Ligações externas

Pilotos de automóvel do México
Pilotos do Campeonato de Fórmula 3 da FIA
Naturais da Cidade do México

Alex García


Josip Pivac (doktor), hrvatski pedagog
 Josip Pivac (rukometaš), hrvatski rukometaš

Josip Pivac


La Compañía de Autobuses de Mónaco (también conocida por el acrónimo CAM, y en francés: Compagnie des autobus de Monaco) es una red de transporte público que opera en la ciudad-estado de Mónaco. La empresa funciona con cinco líneas regulares de autobuses, un servicio nocturno, el servicio de agua (Bateau-Bus) y varios refuerzos para escolares.

Se trata de una sociedad por acciones concesionaria del transporte público en el Principado de Mónaco.En 2007 tenía 6,2 millones de pasajeros y 1 millón de kilómetros recorridos. Tiene su sede en la avenida Presidente J.F. Kennedy  (avenue du Président J.F. Kennedy).

Línea 1: Monaco-Ville , Monte Carlo, San Román y el retorno.
Línea 2: Monaco-Ville, Monte Carlo, Jardín Exótico y el retorno.
Línea 4: Estación de ferrocarril, Monte-Carlo, playas de Larvotto
Línea 5: Estación de ferrocarril, Fontvieille , el Hospital y el retorno
Línea 6: Playas de Larvotto, Fontvieille y el retorno.

Hay un servicio de ferry "Bateaubus", que opera entre ambos lados del puerto de Mónaco.

Historia
Una compañía de tranvías fue fundada en Mónaco en 1897 y operó varias líneas durante su existencia. La red de la Compañía de Tranvías de Mónaco fue comprada por otra empresa en 1909. Los tranvías siguieron operando hasta el 26 de enero de 1931 cuando fueron reemplazados por autobuses.

La CAM se hace cargo en 1939 de la red de la antigua Compañía Tranvías Mónaco.

Vehículos
Todos los autobuses red funcionan con diversos sistemas, con el diéster un 30%, un 30% con biodiésel y 70% son de diesel. Desde junio de 2011, la red cuenta con dos autobuses híbridos, que operan tanto con diéster como con el motor eléctrico, el híbrido puede reducir un 20-25% del consumo, asociado con el diéster el consumo sigue siendo un 23%.

Véase también
Transporte de Mónaco
Puertos de Mónaco

Referencias

Enlaces externos
Sitio oficial

Transporte de Mónaco

Compañía de autobuses de Mónaco


Ficção policial, ficção de crime, história de detetive, mistério de assassinato, romance de mistério e romance policial são termos usados para descrever narrativas que se concentram em atos criminosos e especialmente na investigação, seja por um detetive amador ou profissional, de um crime, geralmente um assassinato. Geralmente se distingue da ficção convencional e de outros gêneros, como ficção histórica ou ficção científica, mas os limites são indistintos. A ficção policial tem vários subgêneros, incluindo ficção de detetive (como o whodunit), drama de tribunal, ficção hard-boiled e thrillers jurídicos. A maioria dos dramas criminais se concentra na investigação do crime e não apresenta o tribunal. Suspense e mistério são elementos-chave que são quase onipresentes no gênero.

Policial

Ficção policial


Alabaster er en by i den centrale del af staten Alabama i USA. Den ligger i det amerikanske county Shelby County og er forstad til storbyen Birmingham. Byen har  indbyggere.

Referencer

Eksterne henvisninger

Byer i Alabama

Alabaster (Alabama)


Gomphidius  roseus (Elias Magnus Fries, 1821 ex Elias Magnus Fries, 1838), din încrengătura Basidiomycota, în familia Gomphidiaceae și de genul Gomphidius este o ciupercă comestibilă, denumită în popor bălușcă rozalie. Ea coabitează, fiind un simbiont micoriza, formând prin urmare micorize pe rădăcinile arborilor, dar parazitează și micorizele soiului Suillus bovinus. Buretele se dezvoltă în România, Basarabia și Bucovina de Nord solitară sau în grupuri mai mici pe sol acru și nisipos, în  păduri de conifere, deseori și la marginea lor precum pe lângă cărări de pădure,  în special sub pini și cu preferință printre Erica sau pe mușchi. Apare la deal, dar preferat în munți, din iulie până în octombrie (noiembrie).

Taxonomie

În 1821, renumitul micolog suedez Elias Magnus Fries a fost primul care a descris specia ca Agaricus glutinosus var. roseus, văzând în ea mai întâi o variație a lui Gomphidius glutinosus.  După 17 ani, în 1838, s-a corectat, dându-i numele binomial valabil până în prezent (2018), de verificat în cartea sa Epicrisis systematis mycologici, seu synopsis hymenomycetum.

Denumirea autorilor cehi František Kotlaba și Zdeněk Pouzar, Leucogomphidius roseus, nu este folosită, dar acceptată sinonim.

Epitetul specific se trage din adjectivul latin (=roz, trandafiriu, datorită aspectului cuticulei.

Descriere

 Pălăria: are un diametru între 3 și 5 cm precum o lungime de până la 7 cm, fiind acoperită în tinerețe de un văl alb și mucos, pentru mult timp boltită semisferic cu marginile răsucite spre interior, apoi convexă, la bătrânețe aplatizată și la mijloc adâncită, dezvoltând câteodată un gurgui central, puțin proeminent. Cuticula care se poate decojii foarte ușor este netedă și, începând cu maturitatea lucioasă până unsuroasă, dar niciodată mucoasă. Coloritul este la început albicios, iar după dispariția vălului, roz-maroniu deschis, rozaliu sau chiar viu roșcat.
 Lamelele: acoperite în tinerețe de o cortină fină, albă și mucoasă, sunt ceroase, distanțate, late, înalte și cărnoase, arcuite, mult decurente în lungul piciorului și numai puțin bifurcate precum ușor separabile, devenind treptat palid gri, la bătrânețe, datorită culorii sporilor, închis gri-măslinii cu muchii albicioase.
 Piciorul: are o înălțime de 4-8 cm și o lățime de 1-1,8 cm, este cilindric, plin, ușor fibros, subțiat spre bază, și îngroșat clar spre zona inelară lânoasă pe care ciuperca o prezintă. Culoarea primară este albicioasă, adesea cu pete negricioase mici, spre bază cu nuanțe galben-maronii.
 Carnea: este groasă, moale, în picior mai tare, aproape niciodată atacată de viermi și de culoare albă, sub cuticulă și spre baza piciorului gălbuie până roșiatică. Ea nu se decolorează după tăiere. Mirosul este aproape imperceptibil, gustul plăcut și dulceag. Cuticula ar trebui să fie îndepărtată imediat după cules.
 Caracteristici microscopice: are spori lunguieți-fusiformi, netezi, negru-măslinii, având o mărime de 15,5 - 22,4 × 4,6 - 6,6 microni. Basidiile de 50-55 × 9- 14 microni cu 4 sterigme au formă de măciucă fără fibule la bază. Cistoidele celule de obicei izbitoare și sterile care pot apărea între basidii și himen, stratul fructifer) sunt cilindrice, acoperite cu pete neregulate brune și măsoară 100-125 × 10-14 microni. Hifele paralele ale pălăriei sunt hialine (translucide) și au un diametru de 3-9 microni.
 Reacții chimice: Buretele uscat se colorează cu Hidroxid de potasiu încet murdar brun, proaspăt devine roșiatic.
  Particularitate: Această ciupercă frumoasă și izbitoare la ochi este asociată îndeaproape cu Suillus bovinus. Numai rar se poate găsi singură căci trăiește și parazitar: pătrunde în micoriza lui Suillus bovinus și extrage nutrienți.

Confuzii
Bălușca rozalie poate fi confundată cu surata ei, Gomphidius glutinosus (comestibil), cu Chroogomphus helveticus sin. Gomphidius helveticus, (comestibil, ceva mai mic, ciupercă galben-portocalie până la roșu de vin, cuticulă solzoasă, fibroasă, uscată dar tare unsuroasă la umezeală, se dezvoltă de asemenea sub molizi, dar și sub zâmbrii), Chroogomphus rutilus sin. Gomphidius viscidus (comestibil, ceva mai mic, cuticulă uscată, dar tare unsuroasă la umezeală și mai roșiatică, crește sub pini), Gomphidius gracilis (comestibil, ceva mai mic, colorit de asemenea  rozaliu, cuticulă unsuroasă, se dezvoltă sub larici) sau Gomphidius maculatus (comestibil, ceva mai mic, colorit de vin roșu deseori cu pete brun-negricioase, acoperit în tinerețe de o mâzgă de culoarea chihlimbarului, crește sub larici de munte).

De sus, buretele poate fi confundat și cu Suillus grevillei (comestibil), sau cu Suillus luteus (comestibil, și el are tuburi și pori precum o manșetă largă, se dezvoltă sub pini) precum Suillus viscidus (comestibil, se dezvoltă sub larici).

Fatal ar fi confuzia posibilă cu posibil letalele Paxillus involutus și Russula emetica prin începători.

Specii asemănătoare

Valorificare
Bălușca purpurie este calitativ asemănătoare băluștii molidului, astfel ea poate fi prelucrată în bucătărie la fel.

Note

Bibliografie
 Marcel Bon: "Pareys Buch der Pilze", Editura Kosmos, Halberstadt 2012, ISBN 978-3-440-13447-4
 Bruno Cetto, vol. 1-7 (vezi sus)
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "700 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau - Stuttgart 1979 și 1980, ISBN 3-85502-0450
 Rose Marie Dähncke: "1200 Pilze in Farbfotos", Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
 Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: "Der große Pilzatlas", Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
 J. E. și M. Lange: "BLV Bestimmungsbuch - Pilze", Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna Viena 1977, ISBN 3-405-11568-2
 Hans E. Laux: "Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
 Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: "Pilze – bestimmen und sammeln", Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
 Meinhard Michael Moser: " Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Legături externe

 Gomphidius roseus, film în limba rusă
 Gomphidius roseus, film în limba polonă

Gomphidius
Micoriză
Ciuperci parazite
Ciuperci comestibile
1821 în știință

Gomphidius roseus


Hoya thuathienhuensis er fjölær jurt í vaxblómaættkvísl.  Útbreiðslan er í Víetnam.

Tilvísanir

Vaxblómaættkvísl

Hoya thuathienhuensis


Sibinal (del mam, significa «Escritura de Bernardo») es un municipio del departamento de San Marcos de la región sur-occidente de la República de Guatemala.

Después de la Independencia de Centroamérica en 1821, Sibinal fue asignado al circuito de Cuilco del Distrito N.º10 (Quetzaltenango} para la impartición de justicia por medio de juicios de jurados y en 1838 pasó al Estado de Los Altos, el cual fue aprobado por el Congreso de la República Federal de Centro América en ese mismo año. En el nuevo estado hubo constantes revueltas campesinas y tensión con Guatemala, hasta que las hostilidades estallaron en 1840, y el general conservador mestizo Rafael Carrera recuperó la región para Guatemala.

Su frontera con México fue establecida en 1896, tras el Tratado Herrera-Mariscal que suscribiera el presidente Justo Rufino Barrios en 1882 con el gobierno de México, y por medio del cual el gobierno guatemalteco renunció definitivamente a sus reclamos sobre el territorio de Soconusco y Guatemala perdió cerca de 10,300 km, catorce pueblos, diecinueve aldeas y cincuenta y cuatro rancherías, mientras que México perdió solamente un pueblo y veintiocho rancherías.  Fue tan nefasto el convenio para Guatemala, que el informe del director de la Comisión de Límites, el ingeniero Claudio Urrutia, fue confiscado por el gobierno del presidente Manuel Estrada Cabrera cuando se hizo público en 1900, y luego por el gobierno del licenciado Julio César Méndez Montenegro cuando se reimprimió en 1968.

Demografía

El municipio cuenta con una población aproximada de 17,069 habitantes con una densidad de 97 habitantes por kilómetro cuadrado aproximadamente. La población total del municipio equivale a un porcentaje de aproximadamente el 3% en todo el territorio de San Marcos.

Geografía física

El municipio de Sibinal tiene una extensión territorial de 176 km²;  se encuentra ubicado en el altiplano del departamento de San Marcos, entre los dos volcanes más altos de Guatemala que son el Volcán Tajumulco y el Volcán Tacaná.

Clima

La cabecera municipal de Sibinal tiene clima templado (Köppen: Cwb).

Ubicación geográfica

Se encuentra a una distancia de 75 km de la cabecera departamental San Marcos y a 317 km de la Ciudad de Guatemala. Está rodeado por municipios del departamento de San Marcos y tiene frontera con México:

 Norte: Tacaná, municipio de San Marcos
 Este: Ixchiguán y Tajumulco, municipios del departamento de San Marcos
 Sur: Tajumulco, municipio de San Marcos
 Oeste: Chiapas, Estado de México

Gobierno municipal

Los municipios se encuentran regulados en diversas leyes de la República, que establecen su forma de organización, lo relativo a la conformación de sus órganos administrativos y los tributos destinados para los mismos.  Aunque se trata de entidades autónomas, se encuentran sujetos a la legislación nacional y las principales leyes que los rigen desde 1985 son:

El gobierno de los municipios está a cargo de un Concejo Municipal mientras que el código municipal —ley ordinaria que contiene disposiciones que se aplican a todos los municipios— establece que «el concejo municipal es el órgano colegiado superior de deliberación y de decisión de los asuntos municipales […] y tiene su sede en la circunscripción de la cabecera municipal»; el artículo 33 del mencionado código establece que «[le] corresponde con exclusividad al concejo municipal el ejercicio del gobierno del municipio».

El concejo municipal se integra con el alcalde, los síndicos y concejales, electos directamente por sufragio universal y secreto para un período de cuatro años, pudiendo ser reelectos.

Existen también las Alcaldías Auxiliares, los Comités Comunitarios de Desarrollo (COCODE), el Comité Municipal del Desarrollo (COMUDE), las asociaciones culturales y las comisiones de trabajo. Los alcaldes auxiliares son elegidos por las comunidades de acuerdo a sus principios y tradiciones, y se reúnen con el alcalde municipal el primer domingo de cada mes, mientras que los Comités Comunitarios de Desarrollo y el Comité Municipal de Desarrollo organizan y facilitan la participación de las comunidades priorizando necesidades y problemas.

Historia

Época colonial

En 1540, el obispo de Guatemala Francisco Marroquín dividió la administración eclesiástica del valle central de Guatemala entre las tres órdenes regulares principales: dominicos, franciscanos y mercedarios;  estos últimos cambiaron sus curatos del valle por los dominicos tenían en la Sierra de Huehuetenango y que incluían a Tejutla.

En 1690 Tejutla comprendía los modernos municipios de: Comitancillo, Ixchiguán, Concepción Tutuapa, Sipacapa, Sibinal, Tajumulco, Tacaná y parte de San Miguel Ixtahuacán. Según los escritos históricos de la Recordación Florida de Francisco Antonio de Fuentes y Guzmán, Tejutla pertenecía a la jurisdicción de Quetzaltenango y era «una tierra de bonanza y riqueza de climas y bosques agradables con suficiente agua».

La corona española se enfocó en la catequización de los indígenas; las congregaciones fundadas por los misioneros reales en el Nuevo Mundo fueron llamadas «doctrinas de indios» o simplemente «doctrinas». Originalmente, los frailes tenían únicamente una misión temporal: enseñarle la fe católica a los indígenas, para luego dar paso a parroquias seculares como las establecidas en España; con este fin, los frailes debían haber enseñado los evangelios y el idioma español a los nativos. Ya cuando los indígenas estuvieran catequizados y hablaran español, podrían empezar a vivir en parroquias y a contribuir con el diezmo, como hacían los peninsulares.

Pero este plan nunca se llevó a cabo, principalmente porque la corona perdió el control de las órdenes regulares tan pronto como los miembros de éstas se embarcaron para América; además, los indígenas nunca llegaron a entender el catolicismo correctamente porque los frailes no pudieron traducirlo apropiadamente a los complejos lenguajes indígenas. Por otra parte, protegidos por sus privilegios apostólicos para ayudar a la conversión de los indígenas, los misionares solamente atendieron a la autoridad de sus priores y provinciales, y no a la de las autoridades españolas ni a las de los obispos. Los provinciales de las órdenes, a su vez, únicamente rendían cuentas a los líderes de su orden y no a la corona; una vez habían establecido una doctrina, protegían sus intereses en ella, incluso en contra de los intereses del rey y de esta forma las doctrinas pasaron a ser pueblos de indios que se quedaron establecidos para todo el resto de la colonia.

Según la relación del obispo Juan de las Cabezas en 1613 y las actas de visita pastoral del arzobispo Pedro Cortés y Larraz en 1770, los  frailes mercedarios tenían a su cargo nueve doctrinas, y sus muchos anexos, que eran: Santa Ana de Malacatán, Concepción de Huehuetenango, San Pedro de Solomá, Nuestra Señora de la Purificación de Jacaltenango, Nuestra Señora de la Candelaria de Chiantla, San Andrés de Cuilco, Santiago de Tejutla, San Pedro de Zacatepeques, y San Juan de Ostuncalco.

En 1754, en virtud de una Real Cédula parte de las Reformas Borbónicas, todos los curatos de las órdenes regulares fueron traspasados al clero secular. En 1765 se publicaron las reformas borbónicas de la Corona española, que pretendían recuperar el poder real sobre las colonias y aumentar la recaudación fiscal. Con estas reformas se crearon los estancos para controlar la producción de las bebidas embriagantes, el tabaco, la pólvora, los naipes y el patio de gallos. La real hacienda subastaba el estanco anualmente y un particular lo compraba, convirtiéndose así en el dueño del monopolio de cierto producto.

Tras la Independencia de Centroamérica

En la Constitución Política de la Provincias Unidas del Centro de América, decretada el 11 de octubre de 1821, el área de Tejutla apareció por primera vez adscrita a la moderna cabecera departamental de San Marcos.  Posteriormente, cuando el Estado de Guatemala fue creado oficialmente, la constitución del Estado de Guatemala dividió al territorio en once distritos para la impartición de justicia por medio del método de juicios de jurados el 11 de octubre de 1825; Cuilco fue designado como sede de un circuito dentro del Distrito N.º10 (Quetzaltenango), circuito al que pertenecían también Tutuapa, Canival, Tectitán, Tacaná, Sivinal —como se escribía entonces—, Chiquigüil, Amatenango, Masapa y Motosinta.

El efímero Estado de Los Altos

A partir del 3 de abril de 1838, Sibinal fue parte de la región que formó el efímero Estado de Los Altos y que forzó a que el Estado de Guatemala se reorganizara en siete departamentos y dos distritos independientes el 12 de septiembre de 1839:

 Departamentos: Chimaltenango, Chiquimula, Escuintla, Guatemala, Mita, Sacatepéquez, y Verapaz
 Distritos: Izabal y Petén

La región occidental de la actual Guatemala había mostrado intenciones de obtener mayor autonomía con respecto a las autoridades de la ciudad de Guatemala desde la época colonial, pues los criollos de la localidad consideraban que los criollos capitalinos que tenían el monopolio comercial con España no les daban un trato justo.  Pero este intento de secesión fue aplastado por el general Rafael Carrera, quien reintegró al Estado de Los Altos al Estado de Guatemala en 1840.

Comisión de Límites con México

En virtud del convenio celebrado en la capital de México el 7 de diciembre de 1877 por los representantes de ambos países, fueron nombradas dos comisiones de ingenieros, una por cada nación para que reconocieran la frontera y levantaran un plano que sirviera para las negociaciones entre los dos países; aunque sólo se hizo un mapa de la frontera comprendida entre las faldas del volcán Tacaná y el océano Pacífico, se celebró la reunión del presidente Justo Rufino Barrios y Matías Romero, representante mexicano, en Nueva York el 12 de agosto de 1882, en la que se sentaron las bases para un convenio sobre límites, en las cuales hizo constar que Guatemala prescindía de los derechos que le asistieran sobre Chiapas y Soconusco y se fijaron los límites definitivos.  En noviembre de 1883, se dio principio al trazado de la frontera y al levantamiento del plano topográfico de sus inmediaciones, siendo jefe de la comisión guatemalteca el astrónomo Miles Rock, y sus colaboradores Edwin Rockstroh, Felipe Rodríguez, Manuel Barrera y Claudio Urrutia. En el primer año de trabajo se llegó únicamente al cerro Ixbul, y en el siguiente se buscó llegar al Río Usumacinta o al Río Chixoy, pero fue en extremo difícil debido a que no había caminos en el área.

En su informe al Gobierno de la República de Guatemala en 1900, el ingeniero Claudio Urrutia indicó que: «[...] el tratado fue fatal para Guatemala. En todo con lo que la cuestión de límites se relacionó durante aquella época, existe algo oculto que nadie ha podido descubrir, y que obligó a las personas que tomaron parte en ello por Guatemala a proceder festinadamente o como si obligados por una presión poderosa, trataron los asuntos con ideas ajenas o de una manera inconsciente». Y luego continúa: «Guatemala perdió por una parte cerca de 15.000 km y ganó por otra, cosa de 5,140 km. Resultado: Una pérdida de 10,300 km. Guatemala perdió catorce pueblos, diecinueve aldeas y cincuenta y cuatro rancherías, con más de 15,000 guatemaltecos, mientras que México perdió un pueblo y veintiocho rancherías con 2500 habitantes: júzguese la equidad en las compensaciones».

Todos los ejemplares de la Memoria sobre la Cuestión de Límites fueron recogidos por órdenes del presidente Manuel Estrada Cabrera poco después de haberse repartido; y de acuerdo a la historiadora Solís Castañeda, lo mismo ocurrió con la segunda edición -1964- y con el libro Grandezas y Miserias de la Vida Diplomática, los cuales fueron decomisado en 1968 por instrucciones del Ministerio de Relaciones Exteriores del gobierno del licenciado Julio César Méndez Montenegro.

En 1957 ocurrió una disputa por terrenos entre los municipios de Sibinal y Tacaná, la que se resolvió pacíficamente.

Economía

Su principal cultivo es la producción de maíz, frijol, papa, trigo, aunque la gente que vive en la parte baja del territorio cultiva el café, bananos. También se ha implementado en algunos lugares del municipio la cría de truchas.

Costumbres y tradiciones
El 27 de septiembre se celebra la feria patronal en honor de San Miguel Arcángel. entre las tradiciones se encuentran el corte de hoja de milpa, el atol de elote, la celebración del día de los difuntos etc. este último solo por cierta parte de la población, puesto que mucha de la población son de  religión protestante dejando de un lado las creencias y la religión de la Iglesia católica.

Véase también

 Aeropuerto Internacional de Tapachula
 Aeropuerto Internacional La Aurora
 Iglesia católica en Guatemala
 Elecciones municipales de Guatemala de 2015
 Historia Territorial de Guatemala
 Organización territorial de Guatemala

Referencias

Bibliografía

Doctrinas coloniales de los mercedarios en Guatemala
Frontera Guatemala-México
Municipios de San Marcos
Patronazgo de San Miguel Arcángel
Poblados del extinguido Estado de Los Altos

Sibinal


Olaylar
 Macaristan kralı Samuel Aba tahttan indirildi.

Doğumlar

Ölümler
 5 Temmuz - Samuel Aba, Macar kralı

1044


777 – Cosmosophy er det tiende studiealbum fra det franske black metal-band Blut aus Nord, udgivet i 2012. Det er det tredje i en række af albums udgivet i "777"-serien, og navngivelsen af albummets spor er en fortsættelse af det andet, 777 - The Desanctification (2011).

Spor
 "Epitome XIV" - 8:55
 "Epitome XV" - 6:14
 "Epitome XVI" - 10:18
 "Epitome XVII" - 9:27
 "Epitome XVIII" - 11:01

Eksterne henvisninger

Blut aus Nord-album
Album fra 2012

777 – Cosmosophy