Viktor Mihailavici Goncearenko (în ; în , ) este un antrenor de fotbal bielorus, în prezent antrenor al formației ruse ȚSKA Moscova. Este cel mai tânăr antrenor care a condus o echipă în grupele Ligii Campionilor UEFA. El a stabilit acest record pe 17 septembrie 2008, într-un meci cu Real Madrid, la vârsta de 31 de ani.

Primii ani de viață și de carieră

Anii de formare și educație
Viktor Mihailavici Goncearenko s-a născut în 1977 la o familie din clasa de mijloc în Chojniki, Belarus. El este fiul lui Mihail Goncearenko, inginer bielorus care a murit în 1993, din cauza dezastrului la Cernobîl și care a fost un mare fan al fotbalului. Mama lui era gestionară la un magazin mic din Belarus. Viktor s-a înscris la o școală de fotbal la vârsta de 9 ani.

Fotbalul a reprezentat o parte importantă din viața lui, iar tatăl său a fost foarte impresionat de cunoștințele sale din domeniul sportiv. În 1995, după moartea tatălui său, Viktor a devenit student al Colegiului Republican Olimpic din Minsk, Belarus. Aici a întâlnit fotbaliști celebri din Belarus precum Alexander Hleb, Vitali Kutuzov și Iuri Jevnov.

În 1998, Viktor a ajuns la BATE Borisov.

Cariera ca jucător
Goncearenko și-a început cariera ca jucător în 1995 pe postul de fundaș, la vârsta de 18 ani. Cu BATE Borisov Viktor a câștigat campionatul Belarusului în 1999 și 2002, s-a clasat pe locul al doilea în sezoanele 1998 și 2000 și pe trei în 2001. La vârsta de 25 de ani a fost nevoit să se retragă din cauza unei rupturi a ligamentului încrucișat anterior al genunchiului stâng.

Cariera ca antrenor
Înainte de a deveni antrenorul principal al lui BATE, Goncharenko a fost antrenor secund la FC BATE sub comanda antrenorilor principali Iuri Puntus și Igor Kriușenko. În 2007 Viktor a devenit antrenorul principal al lui BATE și a câștigat campionatul național (2008, 2009, 2010). Sub conducerea lui Goncearenko, BATE a devenit în 2008 primul club din Belarus care s-a calificat în faza grupelor UEFA Champions League și în grupele UEFA Europa League în sezonul 2009-2010.

În august 2011 Goncharenko a condus din nou clubul în faza grupelor Ligii Campionilor.

Kuban Krasnodar
Pe 12 octombrie 2013 Goncearenko a fost numit în funcția de antrenor al echipei din Prima Ligă Rusă Kuban Krasnodar. Și-a reziliat de comun acord contractul cu Kuban pe 13 noiembrie 2014.

Ural
Goncearenko a fost numit în funcția de antrenor al Ural Ekaterinburg pe 14 iunie 2015. După doar 6 meciuri, pe 25 august 2016, s-a anunțat faptul că Goncearenko a părăsit-o pe Ural, și că nu o va antrena în etapa a șaptea din 28 august 2015 cu Terek Groznîi. Ulterior, Goncearenko și-a reziliat de comun acord contractul la data de 1 septembrie 2015.

Ufa
Pe 6 iunie 2016 Goncearenko a fost numit manager al FC Ufa. Pe 12 decembrie 2016, a plecat de la Ufa reziliindu-și contractul de comun acord.

ȚSKA Moscova
Pe 12 decembrie 2016 Goncearenko a fost anunțat drept noul antrenor al ȚSKA Moscova, semnând un contract pe doi ani.

Statistici

Titluri

Ca jucător
BATE Borisov

 Prima Ligă Bielorusă: 1999, 2002

Ca antrenor
BATE Borisov

 Prima Ligă Bielorusă: 2008, 2009, 2010, 2011, 2012
 Cupa Bielorusiei: 2009-10
 Supercupa Bielorusiei: 2010, 2011, 2013

Individual

 Antrenorul anului în Prima Ligă Bielorusă (3): 2008, 2009, 2010
 Locul al 17-lea în clasamentul IFFHS al celor mai buni antrenori din 2008

Viața personală
Goncearenko are un fiu și o soție, Margarita.

Note

Legături externe
 Profilul pe site-ul lui FC BATE Borisov

Nașteri în 1977
Antrenori bieloruși de fotbal
Fotbaliști bieloruși
Antrenori ai FC Kuban
Oameni în viață

Viktor Goncearenko


Le Maître de Saint-Goery est un enlumineur anonyme actif à Épinal, Metz et Toul au milieu du . Il doit ce nom au chapitre de Saint-Goery qui, à cette époque, détient l'Évangéliaire pourpre dans lequel ont été retrouvées deux miniatures qui lui sont attribuées représentant saint Marc et saint Goery.

Identité
François Avril, spécialiste des manuscrits enluminés est le premier à parler du Maître de Saint-Goery à la fin du . Jusqu'alors, les travaux de ce dernier étaient attribués à Henri d'Orquevaulz, un peintre de l'école de Metz actif les mêmes années que le Maître de Saint-Goery. L'expertise du spécialiste a permis d'attribuer à l'un et à l'autre leurs œuvres respectives.

Cependant, et comme pour de nombreux autres peintres anonymes, aucun élément biographique nous permet d'en savoir plus au sujet de ce peintre. Il contribue surtout à des livres d'heures de la région messine : l'un d'eux a été réalisé pour l'échevin de la cité Jean de Vy.

Style
Le Maître de Saint-Goery se caractérise, entre autres, par la représentation fréquente de  avec des détails de touffes d'herbes et de fleurs. Il utilise ce type de sol aussi bien à l'intérieur qu'à l'extérieur. Pour le fond des miniatures, il réalise des motifs à carreaux de tapisserie ou bien des fonds damassés.

Œuvres attribuées au Maître de Saint-Goery
 Miniatures de saint Marc et de saint Goery, Évangéliaire pourpre (f. 001v et f. 002, MS 265 P/R, bmi Épinal), réalisées entre 1444 et 1466.
 Le Livre d'heures de Metz pour Jean de Vy, (Metz, BM, Ms 1598)
 L'ensemble des enluminures du calendrier (f. 03 - 14), ainsi que le saint Georges (f. 02) et la sainte Barbe (f. 231v) du Livre d'heures de Toul, (Metz, BM, Ms 1581)
 Des illustrations dans un livre d'heures de Toul (Collection Schönborn Wiesentheid, Ms 351)
 Le Pèlerinage de l'Âme, (Cambridge, Fitzwilliam Museum (Ms 1-2003) et divers catalogues de vente), une copie plus tardive du célèbre poème de Guillaume de Digulleville.

Voir aussi

Bibliographie
 François Avril, « L'enlumineur Henri d'Orquevaulz et la production des ateliers messins au  », Metz enluminé : autour de la Bible de Charles le Chauve : trésors manuscrits des églises messines, Metz, Ed. Serpenoise, 1989,
 Pierre-Édouard Wagner, Enlumineurs messins du , Metz, Bibliothèques - médiathèques de Metz, 2007,

Articles connexes
 Maîtres anonymes
 Enluminure gothique

Liens externes
 Notice de la base initiale

Notes

Enlumineur français du XVe siècle
Maître anonyme français

Maître de Saint-Goery


جايسون بوب ايرلز  (26 أبريل 1977)، ممثل أمريكي شارك في برنامج فني فيديوز ومثل في مسلسل هانا مونتانا الشهير بمشاركة مايلي سايروس وإميلي أوسمنت وميتشل موسو وبيلي راي سايروس, وشارك أيضا في الفيلم الكوميدي الفطيرة الأمريكية: معسكر الفرقة, بجانب الممثل الكندي الكوميدي يوجين ليفي.

وصلات خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من هيلسبورو (أوريغن)
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 21
ممثلون من سان دييغو
ممثلون من ولاية أوريغن
مواليد 1977
مواليد في سان دييغو (كاليفورنيا)

جيسون إيرلز


Aymer de Valence ( 1222 – 4 December 1260) was a Bishop of Winchester around 1250.

Life
Valence was a half brother of King Henry III of England; his mother was Isabella of Angoulême, the second wife of King John, his father was Hugh X of Lusignan, the count of La Marche, whom Isabelle married in 1220. He was also the uncle of Aymer de Valence, 2nd Earl of Pembroke.

The children of Isabella's marriage came to England in 1247 in the hope of obtaining court preferment. Aymer received a prebend in the diocese of London. In 1250 the King, by putting strong pressure upon the electors, succeeded in obtaining the election of Aymer to the see of Winchester on 4 November. The appointment was in every way unsuitable. Aymer was illiterate, ignorant of the English language, and wholly secular in his mode of life. Upon his head was concentrated the whole of the popular indignation against the foreign favourites; and he seems to have deserved this unenviable distinction. However, he received confirmation of his election to the see from Pope Innocent IV on 14 January 1251, along with a dispensation to keep his other ecclesiastical income.

He played a role in touching off the baronial reform movement of 1258. On 1 April 1258 Aymer sent a posse to attack men of the magnate John fitz Geoffrey at Shere in Surrey, killing one of them. At a parliament opened at Westminster a week later John fitz Geoffrey demanded justice from the king; Henry excused Aymer, his half-brother, and refused justice thus angering the barons. At the Parliament of Oxford in 1258 he and his brothers repudiated the Provisions of Oxford prepared by the barons. He was pursued to Winchester, besieged in Wolvesey castle, and finally compelled to surrender and leave the kingdom. He had never been consecrated; accordingly in 1259 the chapter of Winchester proceeded to a new election. Aymer, however, gained the support of Pope Alexander IV, and in January 1259, Alexander IV sent Velascus (a Friar Minor) to England to compel the King and the barons to reinstate Aymer to his bishopric at Winchester. He was on his way back to England when he was overtaken by a fatal illness at Paris, having only been consecrated on 16 May 1260 before his death on 4 December 1260.  He is buried in Paris.

Notes

Citations

References

External links

 British History Online Bishops of Winchester accessed on 2 November 2007

13th-century English Roman Catholic bishops
Aymer
Bishops of Winchester
French expatriates in England
1220s births

1260 deaths

Year of birth uncertain

Aymer de Valence (bishop)


Agrilus olifantinus é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Obenberger, 1939.

Referências

olifantinus

Agrilus olifantinus


Kulturalni kršćani su nereligiozne osobe (deisti, panteisti, agnostici, ateisti i sl.) koje se čvrsto drže kršćanske kulture i tradicije. Ova vrsta identifikacije može biti posljedica različitih čimbenika, kao što su obiteljska pozadina, osobna iskustva, društveno i kulturno okruženje u kojem su odrastali.

Suprotni izrazi su "biblijski kršćanin", "aktivni, prakticirajući kršćanin" ili "vjerujući kršćanin".

Rano suvremeno doba
Deisti iz 18. i početka 19. stoljeća, poput Napoleona i raznih očeva osnivača Sjedinjenih Američkih Država, smatraju se dijelom kršćanske kulture, usprkos njihovoj sumnji u božansku prirodu Isusa.

Suvremena Europa
U 21. stoljeću, otvoreni britanski ateist Richard Dawkins u nekoliko intervjua naziva sebe "kulturalnim kršćaninom" i "kulturalnim anglikancem".

Vidi još
 deizam
 panteizam
 agnosticizam
 ateizam

Izvori

Kršćanska kultura
ateizam

Kulturalni kršćani


En vaskeægte Historie er en film instrueret af Jonas Alexander Arnby.

Handling
Ideen til filmen kommer fra en vandrehistorie. Denne vandrehistorie handler om pigen og hendes lidt anderledes lyster til hund og Pedigree Pal. Vi har fået fortalt denne historie fra ca. 8 forskellige mennesker,som ingen relation har haft til hinanden.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1996

Kortfilm fra Danmark

En vaskeægte Historie


Gwyneth Kate Paltrow (d. 27 Eylül 1972; Los Angeles), Amerikalı oyuncu ve iş insanıdır.

Hayatı ve kariyeri
27 Eylül 1972 tarihinde Los Angeles, Kaliforniya'da dünyaya geldi. Yapımcı-yönetmen Bruce Paltrow ve oyuncu Blythe Danner'in kızı olan Gwyneth Paltrow, kendisi gibi oyuncu olan Katherine Moennig'in kuzenidir. Yahudi asıllıdır. New York'taki Spence School'un ardından bir dönem University of California at Santa Barbara'ya devam etti; ardından okulu bıraktı.

Paltrow, 1991 yılında Shout isimli filmle oyunculuk kariyerine başladı. Aynı yıl Steven Spielberg'in, Kanca adlı filminde Genç Wendy'yi canlandırdı ve bu rolüyle ismini duyurmayı başardı.

Dennis Quaid, Meg Ryan ve James Caan ile birlikte oynadığı Flesh and Bone (1993) adlı filmle yıldızı parlayan Paltrow, daha sonra Malice (1993), Jefferson in Paris, Yedi (1995) ve Emmada (1996) rol aldı.

1998 yılında Aşık Shakespearedeki rolüyle, "En İyi Kadın Oyuncu" dalında "Altın Küre" ve "Oscar" adlı ödülleri kazandı.

 Özel hayatı

1996 yılında Brad Pitt ile nişanlandı, fakat çift şiddetli geçimsizlik ve güven sorunu nedeniyle 1998 yılında nişanı bozdu. Daha sonra Ben Affleck ile birlikte olan Paltrow, bu ilişkisine de son verdi.

5 Aralık 2003 tarihinde Coldplay grubunun solisti Chris Martin ile gizlice evlendi. 14 Mayıs 2004 Paltrow'un ilk çocuğu Apple Blythe Alison Martin Londra'da dünyaya geldi. 2005 yılı Aralık ayında Paltrow'un annesi "Entertainment Tonight" isimli bir televizyon programında Paltrow'un ikinci çocuğuna hamile olduğunu açıkladı. 8 Nisan 2006'da Chris Martin'den ikinci çocuğu, Moses Bruce Anthony Martin'i New York'ta dünyaya getirdi. Ancak çift 19 Mart 2014'te boşanma kararı aldı.

 Filmografi

 Kaynakça

 Dış bağlantılar
Beyazperde 'de Gwyneth Paltrow

 Gwyneth Paltrow on her recipe for flounder  at Oprah After the Show''
 Award acceptance speech at the Food Bank For New York City's 2008 Can-Do Awards Dinner

1972 doğumlular
Amerikalı kadın sinema oyuncuları
Amerikalı kadın şarkıcılar
Amerikalı vejetaryenler
Belarus Yahudisi asıllı Amerikalılar
Yaşayan insanlar
Ekran Oyuncuları Derneği Ödülü sahipleri
Los Angeles doğumlular
En İyi Kadın Oyuncu Akademi Ödülü sahipleri
En İyi Kadın Müzikal veya Komedi Filmi Oyuncusu Altın Küre Ödülü sahipleri
Polonya Yahudisi asıllı Amerikalılar
İngiliz asıllı Amerikalılar
Hollanda asıllı Amerikalılar
En İyi Oyuncu Kadrosu SAG Ödülü sahipleri
21. yüzyılda Amerikalı kadın oyuncular
Amerikalı kadın dizi oyuncuları
En İyi Kadın Oyuncu Empire Ödülü sahipleri
21. yüzyılda Amerikalı şarkıcılar
Başrolde Kadın Oyuncu Üstün Performansı Ekran Oyuncuları Derneği Ödülü sahipleri
Paltrow ailesi
Satellite Ödülü sahipleri

Gwyneth Paltrow


L'île du Bosquet est une île de Belgique située à Huy (province de Liège). Elle est située à proximité de l'île de la Sucrerie.

Géographie
L'île est étroite et en longueur.

Faune et flore
L'île est fréquenté par des castors et des martins-pêcheurs. Il y a des canards domestiques et des tortues de Floride.

La végétation est dominée par les saules blancs (Salix alba). D'autres espèces d'arbres sont présentes dont les peupliers hybrides, les aulnes glutineux, des sycomores, des sureaux noirs.

Au sol, des espèces nitrophiles sont présentes : Rubus sp., Urtica dioica, Symphytum officinale, Humulus lupulus, Rumex hydrolapathum notamment.

Références

Île sur la Meuse
Île en Belgique
Géographie de la province de Liège

Île du Bosquet


NEO-MAPP ( soit, en français, ) est un projet concentré sur deux sujets majeurs pour la défense planétaire et l'exploration des astéroïdes : la maturation des capacités de modélisations numériques existantes concernant différents processus régissant l'évolution des astéroïdes (impact, dynamique, évolution structurelle) et leur adaptation à des cas d'utilisations spécifiques et le développement d'instruments, de technologies et de modèles d'exploitations de données qui y sont liées dans le but de soutenir les missions spatiales vers les géocroiseurs.

Présentation du projet
Le projet NEO-MAPP est un projet financé par la Commission européenne via le programme Horizon 2020 et coordonné par le CNRS par l'intermédiaire de Patrick Michel, du Laboratoire Lagrange. Patrick Michel est également Investigateur Principal de la mission spatiale Hera de l'ESA.

La mission de référence du projet NEO-MAPP est la mission Hera qui est actuellement en développement dans le programme Sécurité de l'Espace de l'Agence spatiale européenne (ESA) et sera lancée en Octobre 2024 pour mesurer les résultats de l'impact de la mission DART de la NASA sur le satellite Dimorphos de l'astéroïde double (65803) Didymos.

Objectifs
Hera caractérisera entièrement les propriétés physiques et de composition de l'astéroïde double ainsi que ses propriétés internes, et ce pour la première fois. Les activités de NEO-MAPP accompagnent ainsi le développement de la mission Hera, aussi bien en termes de modélisation numérique que de développement de certains instruments à bord de la sonde et d'outils d'analyse des données qui seront obtenues par la mission. La plupart des membres de l'équipe scientifique de la mission Hera sont membres de NEO-MAPP.

L'objectif principal de ce projet est ainsi de fournir des informations importantes à la fois pour la compréhension de la réponse des astéroïdes aux forces externes (en particulier à l'impact ou à l'approche immédiate d'une planète), et dans les mesures associées effectuées par un vaisseau spatial (en incluant celles nécessaires pour la caractérisation physique et dynamique en général).

De nombreuses communautés s'intéressent aux astéroïdes pour différentes raisons, allant de la science à la défense planétaire en passant par des objectifs commerciaux (par exemple le minage, l'extraction de ressources et l'exploitation). Le principe de partage scientifique et technologique permet à toutes ces communautés demandeuses de savoirs et de moyens de modélisation des propriétés des astéroïdes ainsi que de la capacité de réaliser des opérations à faible proximité d'un petit corps céleste et d'en obtenir des mesures pertinentes auront accès à des informations qui le leur permettront. L'approche multidisciplinaire au cœur de NEO-MAPP offre la possibilité d'effectuer des avancées significatives dans chacun de ces aspects.

Les géocroiseurs les plus menaçants pour la Terre sont les plus petits, d'une taille inférieure à 1km. Cependant, ils sont aussi la population la moins bien connue, car les observations depuis le sol ne permettent pas d'obtenir des mesures de leurs propriétés physiques au niveau de détail requis.

Partenaires du projet
Le consortium NEO-MAPP consiste en un regroupement d'instituts de recherche européens et de deux industries spatiales en Europe. La plupart des membres du consortium ont collaboré, sous les auspices de l'ESA, dans les projets d'exploration du Système Solaire, ont des responsabilités au sein de l'équipe scientifique de la mission Hera, et sont impliqués dans des missions spatiales vers les petits corps d'autres agences spatiales (par exemple celles de la NASA et de la JAXA). D'autre part, quelques partenaires du projet étaient déjà membres des programmes Européens PF7 NEOShield et / ou H2020 NEOShield-2.

Les 15 partenaires du projet sont les suivants :

  Centre national de la recherche scientifique, CNRS (Laboratoire Joseph Louis Lagrange, France)
  Asteroid Foundation (Luxembourg)
  Airbus Defence and Space (Allemagne)
  Université Aristote de Thessalonique (Grèce)
  Deutsches Zentrum für Luft- und Raumfahrt, DLR (Allemagne)
   – Associacao para a Investigacao e Desenvolvimento de Ciencias, Faculté des sciences de l'Université de Lisbonne (Portugal)
  GMV S.A. (Portugal)
  Institut d'astrophysique des Canaries (Espagne)
  Institut supérieur de l'aéronautique et de l'espace, ISAE (France)
  Musée d'histoire naturelle de Berlin (Allemagne)
  Observatoire royal de Belgique (Belgique)
  Université d'Alicante (Espagne)
  Université de Berne (Suisse)
  ALMA MATER STUDIORUM - Université de Bologne (Italie)
  Université Grenoble-Alpes (France)
Les membres des instituts partenaires contribuant aux modules de travail à vocation scientifique sont des experts reconnus dans le processus d'impact, dans l'évolution dynamique des géocroiseurs, et dans la modélisation de leurs propriétés physiques, y compris leurs structures internes. Ce consortium inclut des partenaires ayant une expérience extensive dans le développement de technologies et de systèmes de missions spatiales pertinents. La sensibilisation du public à toutes ces activités est supervisée par un partenaire dont l'expérience et l'efficacité s'est démontrée par le succès croissant de la Journée internationale des astéroïdes, qu'il organise chaque année depuis sa création en 2015. Certains partenariats se chevauchent en termes de champs de recherche et de compétences, ce qui assure une bonne et nécessaire synergie entre les différents modules de travail.

Comité consultatif
Le projet NEO-MAPP est dirigé par un conseil consultatif de 7 membres.

Brian May (guitariste du groupe Queen et cofondateur du mouvement Asteroid Day) assiste le projet sur le volet communication vers le grand public en produisant des paires d'images et des films stéréoscopiques des modélisations numériques du projet, permettant de les visualiser en 3D.

Ian Carnelli est le manager de la mission Hera à l'ESA, Michael Kueppers est le scientifique ESA de la mission Hera, Aurélie Moussi est une experte des missions vers les petits corps au CNES, Andy Cheng est l'un des responsables de la mission DART de la NASA au Laboratoire de physique appliquée (APL) de l'Université Johns-Hopkins, Paul Abell est un représentant de la NASA expert des petits corps et Makoto Yoshikawa est le chef de mission de  à la JAXA.

Résultats
Les résultats obtenus par le projet contribuent à fournir des avancées significatives à notre compréhension des géocroiseurs tout en faisant fructifier et progresser l'expertise des scientifiques et ingénieurs européens, à la fois dans les efforts consacrés à la défense planétaire et dans ceux consacrés à l'exploration des petits corps.

Ainsi, les membres du projet participent à la publication de nombreux articles dans des revues à comité de lecture parmi lesquelles Science, Nature Astronomy, Nature Communications, Astronomy & Astrophysics, The Planetary Science Journal et Icarus.

Sensibilisation du grand public
Le projet s'est également donné pour objectif d'accroître la médiatisation de la recherche scientifique spatiale dédiée à la défense planétaire, la sensibilisation du public (notamment auprès des plus jeunes et des étudiants en science ou ingénierie) aux risques d'impacts et la prise en considération par la communauté scientifique européenne de ce risque global, certes à faible probabilité mais à potentiellement forte conséquence pour la planète, par le concours de vidéos publiées sur son site web et d'interventions dans les médias.

Références

Voir aussi

Bibliographie

 (en) Michel, P., Cheng, A., Küppers, M., Pravec, P., Blum, J., Delbo, M., Green, S.F., Rosenblatt, R., Tsiganis, K., Vincent, J.B., Biele, J., Ciarletti, V., Hérique, A., Ulamec, S., Carnelli, I., Galvez, A., Benner, L., Naidu, S.P., Barnouin, O.S., Richardson, D.C., Rivkin, A., Scheirich, P., Moskovitz, N., Thirouin, A., Schwartz, S.R., Campo Bagatin, A., Yu, Y. 2016. Science case for the Asteroid Impact Mission (AIM): a component of the Asteroid Impact & Deflection Assessment (AIDA) Mission. Advances in Space Research 57, 2529-2547.
 (en) Michel, P., Kueppers, M., Sierks, H., Carnelli, I., Cheng, A.F., Mellab, K., Granvik, M., Kestilä, A., Kohout, T., Muinonen, K., Näsilä, A., Penttilä, A., Tikka, T., Tortora, P., Ciarletti, V., Hérique, A., Murdoch, N., Asphaug, E., Rivkin, A., Barnouin, O.S., Campo Bagatin, A., Pravec, P., Richardson, D.C., Schwartz, S.R., Tsiganis, K., Ulamec, S., Karatekin, O. 2018. European component of the AIDA mission to a binary asteroid: characterization and interpretation of the impact of the DART mission. Advances in Space Research 62, 2261-2272.
  Mariella Graziano, Monica Lazzarin, Richard Moissl, P. Michel, M. Küppers, F. Topputo et Ö. Karatekin (26 avril 2021) « Session 1: Hera [archive] » (pdf) dans 7th IAA Planetary Defense Conference : 57 p., Vienne (Autriche): Nations unies. — Présentation détaillée de la mission (objectifs, caractéristiques techniques, déroulement) à l'UNOOSA en 2021 (powerpoint).
  Michel, P., Küppers, M., Campo Bagatin, A., Carry, B., Charnoz,S., De Leon, J., Fitzsimmons, A., Gordo,P., Green, S.F., Hérique, A., Jutzi, M., Karatekin, Ö., Kohout, T., Lazzarin, M., Murdoch, N., Okada, T., Palomba, E., Pravec, P., Snodgrass, C., Tortora, P., Tsiganis, K., Ulamec, S., Vincent, J.-B., Wünnemann, K., Zhang, Y., Raducan, S. D., Dotto, E., Chabot, N., Cheng, A. F., Rivkin, A., Barnouin, O., Ernst, C., Stickle,A., Richardson, D. C., Thomas, C., Arakawa, M., Miyamoto, H., Nakamura, A., Sugita, S., Yoshikawa, M., Abell, P., Asphaug, E., Ballouz, R.-L., Bottke, Jr., W. F., Lauretta, D. S., Walsh, K. J., Martino, P. and Carnelli, I. 2022. The ESA Hera Mission: Detailed Characterization of the DART Impact Outcome and of the Binary Asteroid (65803) Didymos. The Planetary Science Journal, Volume 3, Number 7 (en accès libre).

Articles connexes
 DART
 Hera (mission spatiale)
 AIDA
 Objet géocroiseur
 Astéroïde géocroiseur
 (65803) Didymos et Dimorphos - astéroïde double percuté par DART et qui doit être visité par Hera
 Impacteur
 Protection planétaire

Liens Externes
 Neomapp.eu – le site web du projet
 Center for Near Earth Object Studies (CNEOS) – Jet Propulsion Laboratory, NASA
 Table of Asteroids Next Closest Approaches to the Earth – Observatoire Astronomique de Sormano
 IAU Minor Planet Center - Centre des planètes mineures
 Current Map Of The Solar System – Observatoire d'Armagh
 Asteroid Day - organisation de la Journée Internationale des astéroïdes

Vidéos
Lien Youtube pour les vidéos sur NEO-MAPP.

Chaîne Vimeo NEO-MAPP project & Hera mission.

Astronomie
Projet de recherche scientifique
Organisme de recherche spatiale
Commission européenne
Agence spatiale européenne
Gestion de la menace des objets géocroiseurs
Centre national de la recherche scientifique

NEO-MAPP


وهي مدينة تقع في جنوب السويد وعاصمة محافظة بليكينج يبلغ عدد سكان مدينة كارلسكرونا حوالي 32606 نسمة حسب إحصائيات عام 2005.

أعلام

 لارس اولسون سميث
 أماندا كورتوفيتش
 مايكل أنتونسون
 رولاند ساندبرغ
 آندرز غوستاف إيكبرغ
 توبياس كارلسون

معرض صور

مراجع

أماكن مأهولة أسست في 1680
أماكن مأهولة في بلدية كارلسكرونا
تأسيسات سنة 1680 في السويد
مدن السويد
مدن وبلدات ساحلية في بحر البلطيق
مرافئ وموانئ السويد
مقرات المقاطعات في السويد
مقرات بلديات السويد
مواقع التراث العالمي في السويد
مدن شاطئية وبلدات في السويد
مدن في مقاطعة بليكينغه

كارلسكرونا


إدغار أوزفالدو باريتو كاسيريس  الشهير باسم إدغار باريتو (مواليد 15 يوليو 1984 في أسونسيون - الباراغواي) لاعب كرة قدم باراغواياني يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى أتالانتا الإيطالي منذ 2009 في مركز الوسط المهاجم كما يجيد اللعب في مركز الجناح الأيمن .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في هولندا
لاعبو وسط كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
باراغوايانيون من أصل إيطالي
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 2004
حاصلون على ميداليات أولمبية في كرة القدم
رياضيون باراغوايانيون مغتربون في إيطاليا
رياضيون باراغوايانيون مغتربون في هولندا
رياضيون من أسونسيون
فائزون بميداليات فضية أولمبية من باراغواي
لاعبو أتالانتا
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو الدوري الباراغواياني لكرة القدم الدرجة الممتازة
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الأولى
لاعبو الدوري الهولندي الدرجة الثانية
لاعبو إن إي سي نيميخن
لاعبو باليرمو
لاعبو ريجينا
لاعبو سامبدوريا
لاعبو سيرو بورتينيو
لاعبو كأس العالم 2006
لاعبو كأس العالم 2010
لاعبو كرة قدم أولمبيون من باراغواي
لاعبو كرة قدم باراغوايانيون
لاعبو كرة قدم باراغوايانيون مغتربون
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 2004
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في هولندا
لاعبو كوبا أمريكا 2004
لاعبو كوبا أمريكا 2007
لاعبو كوبا أمريكا 2011
لاعبو منتخب باراغواي تحت 20 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب باراغواي لكرة القدم
لاعبو منتخب باراغواي لكرة القدم للشباب
مواليد 1984
مواليد في أسونسيون
لاعبو كرة قدم من أسونسيون

إدغار باريتو


Akademija likovnih umjetnosti Sarajevo (ALU) je fakultet u okviru Sveučilišta u Sarajevu u Bosni i Hercegovini, posvećen likovnoj umjetnosti.

Osnovali su ga 1972. godine kao visokoškolsku ustanovu ugledni profesori, znanstvenici i priznati umjetnici koji su se školovali prvenstveno u Beogradu, Ljubljani i Zagrebu.

Povijest
Dom današnje ALU bila je prva i jedina evangelistička crkva izgrađena u doba austrougarske okupacije BiH. Crkva je sagrađena 1899. godine, a projektirao ju je arhitekt Karlo Paržik u romaničko-bizantskom stilu. Zgrada je devastirana početkom 1992. godine na početku bosanskog rata. Crkva je proglašena kulturno-povijesnim spomenikom, pa ju je Zavod za zaštitu kulturno-povijesne i prirodne baštine uvrstio na popis zaštićenih građevina.

Muhamed Karamehmedović (povjesničar umjetnosti i prvi dekan ALU-a), Nada Pivac (akademski slikar), Mersad Berber (akademski slikar), Boro Aleksić (još jedan akademski slikar), Alija Kučukalić (akademski kipar) i Zdenko Grgić ( još jedan akademski kipar) neki su od poznatih profesora i osnivača Akademije likovnih umjetnosti u Sarajevu.

Od prosinca 2019., Akademija je imala 2666 upisanih studenata od svog osnutka; do svibnja 2012. zabilježila je 1212 diplomanata na dodiplomskom studiju. Poslijediplomski studij uveden je 1983. Magistrira 237 studenata (M. A.).

U Akademiji se nalazi šest odjela koji nude mnoštvo tečajeva:

 Odjel za likovni odgoj
 Odsjek za slikarstvo
 Odjel za kiparstvo
 Odjel za grafiku
 Odsjek za grafički dizajn
 Odjel za dizajn proizvoda

Akademija likovnih umjetnosti uvela je bolonjski obrazovni sustav (4 + 1) u školskoj godini 2006./07.

Ispred same zgrade nalazi se pješački most koji spaja Radićevu ulicu s Akademijom. Na mostu na rijeci Miljacki stoji izraz "Festina lente" (što na latinskom znači "polako žuri"). Konstrukcija od 38 metara koštala je oko 2 milijuna KM, a temeljila se na idejnim idejama i idejnom projektu tadašnjih studenata druge godine Dizajna proizvoda na ALU: Amila Hrustić, Adnan Alagić i Bojan Kanlić.

Galerija

Vidi još

 Damir Nikšić (slikarski odsjek, 2000. diplomirao)
 Gabrijel Jurkić (diplomirao)
 Šejla Kamerić (Grafički odsjek, diplomirala)

Izvori

Daljnje čitanje

Građevine u Sarajevu
Visokoškolske ustanove u Bosni i Hercegovini
Likovno obrazovanje
Kršćanski vjerski objekti u Bosni i Hercegovini

Akademija likovnih umjetnosti u Sarajevu


Arūnas Pečiulis (* 7. September 1966 in Klaipėda, Litauische SSR) ist ein in Österreich lebender litauischer Dirigent.

Werdegang
Arūnas Pečiulis absolvierte die Ausbildung zum Dirigenten an der Stasys Šimkus-Musikschule in der litauischen Hafenstadt Klaipėda und an der Musikhochschule Vilnius. 1991 begann er ein zweites Studium am Mozarteum Salzburg (Chor-, Opern- und Orchesterdirigieren), welches er 1994 mit Auszeichnung abschloss. Im selben Jahr erhielt Pečiulis auch den Förderungspreis des österreichischen Bundesministeriums für Unterricht, Kunst und Kultur. Am 22. Oktober 2012 wurde ihm von der Landesregierung Salzburg für seine musikalischen Leistungen und sein Engagement bei der Wohltätigkeitsveranstaltung "A b'sondere Zeit" das Verdienstzeichen des Landes Salzburg verliehen. 2013 wurde er für seine verdienstvolle Tätigkeit von der Salzburger Liedertafel mit der "Michael-Haydn-Medaille" in Silber geehrt, welche erstmals seit 30 Jahren verliehen wurde.

1993 wurde Pečiulis zweiter Chorleiter, seit dem 18. Oktober 2004 ist er künstlerischer Leiter der Salzburger Liedertafel. Außerdem arbeitet er mit weiteren Chören und Ensembles, wie dem Lainerhof Quartett Salzburg, dem Frauenensemble vocal orange und dem Salzburger Volksliedsingkreis. Er ist künstlerischer Leiter und seit 2017 Gesamtleiter des Adventsingens "A b'sondere Zeit", einer Veranstaltung der Salzburger Landeshilfe. Von 2001 bis 2013 war er Chorleiter der Stadt Salzburg. 2018 dirigierte er beim litauischen Liederfest "Dainų šventė". Konzertreisen führten u. a. nach Norwegen, in die Niederlande, nach Italien, Kroatien, Litauen, in die Ukraine, nach Russland und in viele andere europäische Länder. Darüber hinaus wird er immer wieder als Gastdirigent nach Litauen und ins europäische Ausland eingeladen.

Bei internationalen Chor- und Dirigentenwettbewerben war Pečiulis bereits des Öfteren als Jury-Mitglied bzw. Jury-Vorsitzender tätig und leitet Kurse für junge Dirigenten in Litauen. Weiters ist er Projektleiter bzw. künstlerischer Leiter bei "Musik ohne Grenzen" (Österreich, Italien, Deutschland, Litauen, Ukraine, Russland).

Aufgrund seiner Leistungen wird er in der aktuellen Ausgabe der litauischen Enzyklopädie Visuotinė lietuvių enciklopedija aufgeführt.

Wettbewerbe und Auszeichnungen

 1984 Wettbewerb für junge Dirigenten in Klaipėda: 1. Preis
 1985 Wettbewerb für junge Dirigenten in Šiauliai: 1. Preis
 1985 Wettbewerb für junge Pianisten in Klaipėda: 1. Preis
 1990 Internationaler Wettbewerb von J. Naujalis in Vilnius: Förderpreis
 1994 Würdigungspreis des Österreichischen Bundesministeriums für Wissenschaft und Forschung
 1995 Internationaler Chorwettbewerb in Salzburg mit der "Sängerrunde der Kärntner Landsmannschaft in Salzburg": 2. Preis
 1995 Internationaler Chorwettbewerb in Salzburg mit der "Liedertafel Obertrum": 2. Preis
 1997 Österreichischer Chorwettbewerb in Ungenach mit der "Liedertafel Obertrum": 1. Preis
 1999 4. Kärntner Chorwettbewerb in Feldkirchen, Kärnten, mit der "Sängerrunde der Kärntner Landsmannschaft in Salzburg": 1. Preis
 1999 4. Kärntner Chorwettbewerb in Feldkirchen, Kärnten mit dem "Quintett der Kärntner Landsmannschaft in Salzburg": 1. Preis
 1999 Internationaler Chorwettbewerb in Verona mit der "Liedertafel Obertrum": 2. Preis
 2011 Internationales Folklorefestival in Barcelona: Silbermedaille mit dem "Salzburger Volksliedsingkreis"
 2012 Verleihung des Verdienstzeichens des Landes Salzburg
 2013 Verleihung der "Michael-Haydn-Medaille" in Silber
 2019 Internationaler Chorwettbewerb in Salzburg mit dem Frauenensemble "vocal orange": Gold in Kategorie A3 (Frauenchor mit Vorgaben), Gold in Kategorie S (Musica Sacra), Sonderpreis als bester Frauenchor in der Kategorie S (Musica Sacra)

Diskographie

 1995 "Sakrale Werke", Liedertafel Obertrum
 1996 "Lieder zum Advent und zur Heiligen Nacht", Liedertafel Obertrum
 2001 "Schau wia still is die Zeit", Lainerhof Quintett
 2002 "A B'sondere Zeit", Jubiläums-CD
 2005 "grob g'strickt und fein g'spunna", Lainerhof Quintett
 2005 "A B'sondere Zeit"
 2006 "und ois draht si und draht si", Salzburger Volksliedsingkreis
 2006 "Unterwegs", Vokalensemble EinKlang
 2007 "A B'sondere Zeit"
 2012 "A B'sondere Zeit", Jubiläums-CD
 2012 "Es wår a stille Nåcht", Lainerhof Quartett
 2016 "Weihnacht in Orange", Frauenensemble vocal orange

Literatur
 Visuotinė lietuvių enciklopedija Ed. 2010/Bd. XVII/S. 700

Weblinks
 Kurzporträt bei der Salzburger Liedertafel
 Verleihung Verdienstzeichen Bericht der Salzburger Landeskorrespondenz vom 23. Oktober 2012

Einzelnachweise

Dirigent
Musiker (Salzburg)
Musiker (Litauen)
Träger eines Ehrenzeichens des Landes Salzburg
Person (Klaipėda)
Litauer
Geboren 1966
Mann

Arūnas Pečiulis


Ivan Rudež, hrvatski košarkaški trener. U karijeri je do danas trenirao slovačku reprezentaciju, klub u Ženevi, slovačkoj Prievidzi, te austrijskoj Vienni. 18. travnja 2020. postao je trenerom nizozemskog prvoligaša Donara iz Groningena. Ivan Rudež je brat hrvatskoga košarkaškog reprezentativca Damjana Rudeža. Trenirao je još i Karlsruhe PS, Cibonu i Cedevitu.

Izvori

Hrvatski košarkaški treneri

Ivan Rudež


Der Gore Highway ist eine Fernstraße im Südosten des australischen Bundesstaates Queensland. Er verbindet die Städte Goondiwindi an der Grenze zu New South Wales und Toowoomba. Zusammen mit dem Goulburn Valley Highway und dem Newell Highway bildet er die Nationalstraßenverbindung von Melbourne nach Brisbane. Er trägt die Nummer NA39.

Der Highway führt durch die Region Darling Downs. Die typische Szenerie entlang der Straße sind Viehweiden, Obsthaine und Getreidefelder. Sie wurde erst im Februar 1993 zum Highway erhoben und übernahm damit diese Funktion für die Strecke Goondiwindi – Brisbane vom Cunningham Highway. So wurde der Verkehr zwischen den Bundesstaaten durch Toowoomba zum Warrego Highway umgeleitet und ersetzte damit die alte Route durch Warwick und die Cunninghams Gap, die viel größere Steigungen aufwies. So wurde die Fahrt, insbesondere für den Güterverkehr, einfacher und schneller. Anfangs hieß sie Staatsstraße 85, bis im Februar 1993 die Nationalstraße 85 geschaffen wurde, die die S85 in zwei Teile teilte. 2005 erhielt sie die Nummer NA39.

Der höchste Punkt im Verlauf des Highways liegt auf 652 m, der niedrigste auf 221 m.

Geschwindigkeitsbegrenzungen
Drayton (Toowoomba) – Westbrook (Toowoomba): 90 km/h
Westbrook (Toowoomba) – Millmerran (25 km südwestlich): 100 km/h
Millmerran – Goondiwindi: 110 km/h

Literatur
Steve Parish: Australian Touring Atlas. Steve Parish Publishing. Archerfield QLD 2007. ISBN 978-1-74193-232-4. S. 9

Einzelnachweise

Straße in Queensland
Straße in Australien und Ozeanien

Gore Highway


Xylaria je rod gljiva iz porodice Xylariaceae, iz divizije Ascomycota, koje najčešće rastu na oborenim stablima. Naziv dolazi iz grčkog xýlon što znači drvo.

U najrasprostranjenije i najpoznatije vrste ovoga roda ubrajaju se Xylaria hypoxylon i Xylaria polymorpha.

Xylaria hypoxylon, poznata po imenu rogata drvarica, posebice je markantna vrsta, sa svojim uspravno razgranatim plodnim tijelima visokim 3 do 7 cm, koji podsjećaju na jelenje rogove. Grane su crne, dok su vrhovi posuti bjeličastim kondijama.

Xylaria polymorpha, mrtvačevi prsti, često rastu u skupinama nalik na prste. Rastu najčešće pri bazi stabala ili iz panjeva neposredno pri tlu. Ovo je jedna od glavnih gljiva koje se rabe za koloraciju drveta šećernoga javora i drugih vrsta tvrdoga drveta.

Xylaria longipes, poznat pod imenima dugonogi buzdovan i dugonoga drvarica, nejestiva je gljiva, a koja navodno poboljšava drvo od kojeg se izrađuju trzalačka i gudačka glazbala. Smatra se da ne izaziva koloraciju drveta javora.

Vrste

Xylaria aburiensis
Xylaria acerata
Xylaria acuminatilongissima
Xylaria alata
Xylaria albisquamula
Xylaria albocincta
Xylaria albocinctoides
Xylaria amphithele
Xylaria angulosa
Xylaria anisopleura
Xylaria apiculata
Xylaria apoda
Xylaria arbuscula
Xylaria asperata
Xylaria assamensis
Xylaria atrodivaricata
Xylaria atroglobosa
Xylaria atrosphaerica
Xylaria avellana
Xylaria ayresii
Xylaria azadirachtae
Xylaria bambooensis
Xylaria bambusicola
Xylaria berkeleyi
Xylaria bicampaniformis
Xylaria bissei
Xylaria boergesenii
Xylaria brevicephala
Xylaria brunneovinosa
Xylaria bulbosa
Xylaria candelabrum
Xylaria carabayensis
Xylaria carpophila
Xylaria castilloi
Xylaria castorea
Xylaria chardoniana
Xylaria choui
Xylaria cinerea
Xylaria citrispora
Xylaria claviceps
Xylaria clusiae
Xylaria comosoides
Xylaria compuncta
Xylaria coprinicola
Xylaria coprophila
Xylaria cordovensiformis
Xylaria coremiifera
Xylaria corniformis
Xylaria cornu-damae
Xylaria cranioides
Xylaria crozonensis
Xylaria cubensis
Xylaria culicicephala
Xylaria culleniae
Xylaria cupressoides
Xylaria dennisii
Xylaria digitata
Xylaria diminuta
Xylaria discolor
Xylaria duranii
Xylaria enteroleuca
Xylaria eugeniae
Xylaria exalbida
Xylaria feejeensis
Xylaria ficicola
Xylaria filiformis
Xylaria filiformoidea
Xylaria fioriana
Xylaria formosana
Xylaria fraseri
Xylaria friesii
Xylaria frustrulata
Xylaria furcata
Xylaria galandii
Xylaria glebulosa
Xylaria gracillima
Xylaria grammica
Xylaria griseo-olivacea
Xylaria griseosepiacea
Xylaria guaranitica
Xylaria guareae
Xylaria guazumae
Xylaria guepinii
Xylaria hainanensis
Xylaria heliscus
Xylaria himalayensis
Xylaria hippotrichoides
Xylaria hypoxylon (rogata drvarica)
Xylaria hypsipoda
Xylaria intracolorata
Xylaria intraflava
Xylaria jaliscoensis
Xylaria jolyana
Xylaria jiangsuensis – Kina
Xylaria kamatii
Xylaria karsticola
Xylaria kaumanae
Xylaria kretzschmarioidea
Xylaria lechatii
Xylaria lepidota
Xylaria liquidambaris
Xylaria longipes
Xylaria louisii
Xylaria luteostromata
Xylaria macrospora
Xylaria magniannulata
Xylaria magnoliae
Xylaria maitlandii
Xylaria mali
Xylaria maraca
Xylaria maumeei
Xylaria meliacearum
Xylaria mellissii
Xylaria memecyli
Xylaria mesenterica
Xylaria mexicana
Xylaria michoacana
Xylaria microceras
Xylaria minuta
Xylaria moelleroclavus
Xylaria moliwensis
Xylaria monstrosa
Xylaria montagnei
Xylaria mornandii
Xylaria multipartita
Xylaria multiplex
Xylaria musooriensis
Xylaria mycelioides
Xylaria myosurus
Xylaria myrosimila
Xylaria nigromedullosa
Xylaria obovata
Xylaria ochraceostroma
Xylaria opulenta
Xylaria oxyacanthae
Xylaria palmicola
Xylaria papulis
Xylaria papyrifera
Xylaria paulistana
Xylaria perezsilvae
Xylaria petchii
Xylaria pisoniae
Xylaria platypoda
Xylaria plumbea
Xylaria polymorpha (mrtvačevi prsti)
Xylaria polyramosa
Xylaria polytricha
Xylaria ponapeana
Xylaria potentillae
Xylaria praefecta
Xylaria primorskensis
Xylaria psamathos
Xylaria pseudoapiculata
Xylaria psidii
Xylaria pterula
Xylaria punjabensis
Xylaria queenslandica
Xylaria quercinophila
Xylaria ramosa
Xylaria ramus
Xylaria reperta
Xylaria reticulata
Xylaria rhopaloides
Xylaria rimulata
Xylaria rosea
Xylaria salonensis
Xylaria sanchezii
Xylaria scabriclavula
Xylaria schreuderiana
Xylaria scopiformis
Xylaria semiglobosa – Kina
Xylaria sibirica
Xylaria sicula
Xylaria sphaerica – Kina
Xylaria squamulosa
Xylaria stilbohypoxyloides
Xylaria stromafera
Xylaria subcoccophora
Xylaria symploci
Xylaria tanganyikaensis
Xylaria tectonae
Xylaria tenuispora
Xylaria terminaliae-bellericae
Xylaria terminaliae-crenulatae
Xylaria thailandica – južni Tajland
Xylaria theissenii
Xylaria thindii
Xylaria tischeri
Xylaria tolosa
Xylaria tuberiformis
Xylaria tucumanensis
Xylaria tumulosa
Xylaria umbonata
Xylaria uniapiculata
Xylaria vaporaria
Xylaria vasconica
Xylaria wellingtonensis
Xylaria wulaiensis
Xylaria zealandica

Izvori

 Ascomycota

Xylaria


Bătălia de la Boulogne este numele sub care este cunoscută lupta pentru apărarea portului Boulogne-sur-Mer de către trupele franceze, britanice și belgiene în timpul Bătăliei Franței din 1940. Luptele pentru apărarea portului Boulogne s-au dat în paralel cu cele de la Calais, precedând Operațiunea Dynamo – evacuarea Corpului Expediționar Britanic de la Dunkerque. După contraatacul franco-britanic de la Arras de pe 21 mai, unitățile germane au fost oprite din înaintare pentru ca să poată rezista unei posibile reeditări a asaltului aliat pe 22 mai. Acest ordin de încetare a înaintării a stârnit protestele generalului Heinz Guderian, comandantul Corpului XIX, care dorea să continue atacul în forță spre nord, spre Canalul Mânecii, pentru cucerirea orașelor Boulogne, Calais și Dunkerque. Atacul cerut de general nu a fost autorizat decât în a doua parte a zilei de 22 mai, dar între timp aliații reușiseră întărească pozițiile defensive de la Boulogne cu Brigada a 20-a de gardă de infanterie britanică.

Infanteriștii britanici au avut timp să sape tranșee în zona portului, pe direcția de atac a Diviziei a 2-a Panzer, a cărei înaintare fusese întârziată de francezi la Samer. Când au ajuns în zona portului, blindatele germane au declanșat un atac la ora 17:00, care a fost respins de infanteriștii irlandezi. Pozițiile apărate de infanteria galeză au fost atacate de tancurile germane în jurul orei 20:00, atac repetat două ore mai târziu. Ambele atacuri au fost respinse. Forțele terestre britanice au fost sprijinite din aer de opt bombardiere ușoare ale Royal Air Force. Atacurile germane au continuat a doua zi, iar în seara zilei de 23 mai aliații au fost obligați se retragă în poziții defensive din interiorul orașului.

În tot acest timp, vasele de război ale Royal Navy și ale marinei militare franceze au bombardat pozițiile germane și, în același timp au asigurat evacuarea răniților și personalului necombatant. În zona portului a fost debarcată o unitate de geniști, care a avut ca sarcină distrugerea instalațiilor portuare. În seara acestei zile, portul a fost atacat de bombardierele Luftwaffe, care au reușit să își atingă țintele deși fuseseră la rândul lor interceptate de avioanele de vânătoare ale RAF. În jurul orei 6:30, unitatea britanică de gardă a primit ordinul de evacuare. Distrugătoarele britanice au înfruntat bombardamentele artileriei și tancurilor germane în timpul operațiunii de evacuare a garnizoanei care apăra orașul. Luptătorii francezi care apărau citadela care domina orașul vechi nu au putut fi anunțați cu privire la ordinul de retragere, iar generalul Lanquetot și-a dat seama doar în dimineața celei de-a doua zi ca majoritatea soldaților britanici au fost evacuați.

Francezii și britanicii care nu fuseseră evacuați au rezistat până pe 25 mai, când au acceptat să capituleze. Guderian avea să noteze că ordinul de oprire a înaintării și organizarea unor poziții defensive împotriva unui atac probabil al aliaților, a dus la pierderea șansei cuceririi rapide a porturilor de la Canalul Mânecii și a distrugerii forțelor aliate din nordul Franței și Belgia. Înaintarea spre Dunkerque a fost reluată pe 23 mai, numai pentru ca a doua zi să fie oprită din nou până pe 27 mai. Dunkerque a fost cucerit doar pe 4 iunie, când cea mai mare parte a Corupului Expediționar britanic și importante forțe franceze și belgiene fuseseră evacuate.

Contextul general

Boulogne

Boulogne-sur-Mer, Calais, Dunkerque și Dieppe sunt proturile franceze din zona cea mai îngustă a Canalului Mânecii. Boulogne se află la vărsarea râului Liane, ale cărui meandre străbat o vale dintre dealuri. Portul este plasat pe ambele maluri ale râului. Din zona joasă a portului urcă spre orașul vechi (Haute Ville ori Citadela) mai multe drumuri abrupte. Printre rândurile de dealuri se întind căi de acces bine protejate spre port, care pot fi folosite în avantajul atacatorilor. În timpul  "Războiului Ciudat" din septembrie 1939 – mai 1940, Corpul expediționar britanic a folosit pentru aprovizionare porturile aflate mai la vest - Le Havre și Cherbourg – dar, odată cu plasarea de baraje de mine în Canalul Mânecii, porturile precum Boulogne au fost folosite tot mai mult, datorită distanțelor mai scurte de transport și a posibilității superioare de protejare a convoaielor atât pe mare cât și din aer. Boulogne a fost folosit începând cu decembrie ca punct de comandă pentru mișcarea trupelor britanice dinspre sau înspre Anglia.

Bătălia Franței

Pe 10 mai 1940, germanii au declanșat Fall Gelb, ofensiva împotriva Franței, Belgiei și Tărilor de Jos. În doar câteva zile, blindatele germane au reușit să străpungă centrul frontului francez la Sedan și să înainteze în forță spre vest, de-al lungul văii râului Somme. Dat fiind faptul că britanicii se retrăgeau din Belgia în nordul Franței, liniile de comunicații s-au scurtat și mișcarea trupelor s-a făcut mai ușor. britanicii au început retragerea soldaților a căror prezență nu a mai fost considerată necesară pe continent prin porturile Boulogne și Calais iar, pe 17 mai, generalul Douglas Brownrigg a mutat cartierul general al spatelui frontului de la Arras la Boulogne fără informarea părții franceze. Germanii au cucerit orașul Abbeville de la vărsarea râului Somme pe 21 mai, izolând trupele aliate din nordul Franței și Belgiei de grosul forțelor de la sud de râu.

Apărarea orașului și portului Boulogne cădea în responsabilitatea  Marine nationale, care a asigurat efectivele pentru ocuparea a unor forturi de secol XIX. Aceste efective au fost puse sub comanda lui Dutfoy de Mont de Benque. Apărarea antiaeriană era asigurată de opt baterii de tunuri QF 3.7-inch din cadrul Regimentului al 2-lea artilerie grea antiaeriană, opt mitraliere ale Regimentului al 58-lea de artilerie ușoară antiaeriană și de o baterie de proiectoare sosite din anglia pe 20 mai. Apărarea terestră era asigurată de două tunuri de câmp de 75 mm, două tunuri antitanc de 25 mm și de două tancuri (unul fiind neoperațional). Pe 20 mai, elementele înaintate4 ale Corpului XIX german comandat de generalul Heinz Guderian au ajuns în dreptul orașului Abbeville. În acel moment, păstrarea controlului asupra porturilor de la Canalului Mânecii, care puteau fi folosite pentru aprovizionare și eventuala evacuare a trupelor, devenise vitală. În dimineața zilei de 21 mai, Dutfoy le-a ordonat celor 1.100 de marinari care luptau pe continent să se retragă în spatele zidurilor medievale ale Haute Ville (Citadela), aflată la răsărit de valea râului Liane.

După ce i s-au adus la cunoștință o serie de informații eronate cu privire la venirea în zonă a unor forțe germane foarte numeroase, (dezinformarea a fost datorită se pare generalului Jean Pelissier de Féligonde, a cărui unitate fusese atacată de tancurile germane la Hesdin, la cam 45 km de port), Dutfoy a ordonat ca bateriile de coastă din forturi să fie demontate și să fie transportate în port în vederea evacuării. După aceea, Dutfoy a plecat spre Dunkirk, iar indisciplina s-a instalat în rândul trupelor. Au fost semnalate jafuri, iar civilii care doreau să se evacueze pe mare au intrat panică. Pentru îndepărtarea civililor panicați din port, comandantul frontului de pe țărm i-a amenințat pe aceștia cu folosirea armelor de foc. Acțiunea de evacuare sau de distrugere a bateriilor de coastă a continuat până când amiralul Leclerc, care se afla la Dunkerque, a anulat ordinul. Mai mult, el a cerut ca tunurile să fie păstrate pe poziții pentru apărarea orașului, iar pe 22 mai a vizitat orașul. Leclerc a ordonat marinarilor să nu cedeze și să lupte până când întăririle franceze și britanice aveau să vină să îi înlocuiască pe poziții. Amiralul Jean Abrial și-a încurajat oamenii

și a reînceput reorganizarea defensivei. Primii soldați britanici au sosit la ora 18:30 pe 22 mai.

Preludiu

Pregătirile defensive ale aliaților

Două batalioane, unul irlandez, altul galez, din cadrul Brigăzii a 20-a independente de gardă comandate de generalul William Fox-Pitt au fost trimise pe 21 mai în Franța. A doua zi au debarcat în portul Boulogne și o companie antitanc a brigăzii și o baterie a Regimentului al 69-lea antintanc. Militarii britanici au fost transportați la bordul a trei vase de linie și un distrugător (HMS Vimy) și fuseseră escortate de două distrugătoare (HMS Whitshed și HMS Vimiera). Divizia a 21-a de infanterie (comandată de generalul Pierre Louis Félix Lanquetot) a primit sarcina să apere linia dintre Samer și Desvres, cam la 16 km de oarș, unde trei batalioane deja sosiseră pe poziții. Aceste poziții defensive urmau să fie întărite odată cu sosirea unor unități britanice, inclusiv a unui regiment de tancuri.

Fox-Pitt și-a desfășurat oamenii în zonele înalte din afara orașului, în strânsă colaborare cu Lanquetot, care comanda unitățile franceze din oraș. Gărzile irlandeze au fost plasate pe flancul drept la St. Léonard și la Le Portel, iar gărzile galeze au fost plasate pe flancul nord-estic, ocupând înălțimile Lambert și dealurile până la St. Martin Boulogne. Perimetrul defensiv avea cam 9,5 km. Au fost postate puncte de baraj al drumurilor. La baraje au participat mai multe subunități – 50 de infanteriști ai regimentului regal din Albert, 100 de geniști ai companiei a 262-a și personal din bateriile antiaeriene. În oraș se mai aflau cam 1.500 de miliari ai Corpului auxiliar de drumuri și soldați belgieni și francezi ai unor unități de instrucție, cu toții fiind insuficient instruiți pentru acțiuni de luptă.

Pregătirile germane pentru ofensivă

Contraatacul franco-britanic de la Arras i-a făcut pe germani să concentreze acțiunile ofensive în nord, spre porturile de la Canalul Mânecii, și nu în sud, peste râul Somme. În seara zilei de 21 mai, Oberkommando des Heeres (OKH) a ordonat Panzergruppe Kleist să înainteze spre nord ca să cucerească Boulogne și Calais. Temându-se de un nou contraatac, OKH a ordonat Corpului XV (comandat de generalul Hermann Hoth) să se retragă, diviziei comandate de Georg-Hans Reinhardt să mute la răsărit, iar Diviziei a 10-a Panzer (comandate de [[Ferdinand Schaal]) să se deplaseze spre sud, pentru mărirea capacității de răspuns la un posibil atac aliat. Unități ale Diviziei I Panzer (Friedrich Kirchner) și Diviziei a 2-a Panzer (Rudolf Veiel) au fost retrase pentru întărirea apărării podurilor de peste Somme. Restul Diviziei a 2-a Panzer a primit ordine să înainteze spre Boulogne pe direcția Baincthun – Samer. Flancul acestei divizii trebuia să fie asigurat de tancurile Diviziei a 2-a, care trebuiau de asemenea să înainteze spre Desvres și Marquise în cazul unui contraatac aliat dinsrpre Calais.

Bătălia

22 mai
Divizia a 2-a Panzer a fost împărțită în două coloane. Prima trebuia să ocolească orașul și să atace dinspre nord. Cea de-a doua urma să atace frontal. Aceasta din urmă a luat contact cu inamicul în seara acestei zile, când a întâlnita o companie de stat major a Regimentului al 48-lea de infanterie, sigura unitate ale Diviziei a 21-a care ajunsese pe pozițiile comandate. Această companie, care avea în rândurile sale curieri, șoferi și radiotelegrafiști, a pus pe poziție două tunuri de 75 mm și două tunuri antitanc de 25 mm pentru apărarea intersecției spre Nesles. Compania franceză a reușit să oprească înaintarea germanilor aproape două ore, după care a fost ocolită prin flanc. Această coloană de tancuri germane a înaintat până la periferia orașului Boulogne, de unde a început bombardarea pozițiilor gărzilor irlandeze și inițierea unor atacuri de tatonare a defensivei. În primele ore ale dimineții, germanii au atacat gărzile galeze și pozițiile defensive de pe litoral din direcți nord-est. Generalul Brownrigg, care era singurul care putea asigura legăturile radio ale trupelor comandate de Fox-Pitt cu Anglia, și-a părăsit cartierul general fără șă-și informeze subordonații în jurul orei 03:00 și mai apoi continentul la bordul distrugătorului HMS Verity. În jurul orei 04:00, generalul Fox-Pitt a primit ordinul de retragere pentru întreg efectivul Diviziei a 21-a. Unitățile care s-au retras pe cale ferată au fost atacate de tancurile geremane și efectivele lor s-au împrăștiat.

23 mai

În timpul desfășurării luptelor a apărut o breșă între batalioanele de gardă irlandez și galez. Pentru întărirea defensivei, au fost trimiși în zonă 800 de geniști (Auxiliary Pioneer Military Corps - AMPC), iar alți 150 au fost trimiși să întărească pozițiile galezilor. Un nou atac german declanșat la ora 10:00 a forțat gărzile irlandeze să se retragă în oraș. La prânz, HMS Vimy a debarcat în port subunități de distrugere și a preluat militarii aliați răniții. Totodată, dat fiind faptul că legăturile radio dintre continent și comandamentele din Anglia fuseseră pierdute, marinarii au transmis ordine scrise batalioanelor de gardă pentru continuarea luptelor indiferent de pierderi. După prânz, perioadele de acalmie au alternat cu raiduri ale Luftwaffe și lupte aeriene dintre bombardierele germane și avioanele de vânătoare Supermarine Spitfire ale RAF. Comandanții ambelor distrugătoare britanice au fost uciși în timpul raidurilor aeriene, iar două distrugătoare franceze (Frondeur și Orage) au fost lovite în plin de bombardierele în picaj Stuka.

Cu doar puțin timp mai înainte de declanșarea atacului aerian, distrugătorul HMS Keith a ancorat în port și a început îmbarcarea geniștilor răniți. După ora 18:00, comandantul distrugătorului Keith a primit ordin să evacueze, împreună cu alte cinci distrugătoare care se îndreptau spre port, pe toți militarii britanici. Fox-Pitt a decis să continue cu evacuarea geniștilor, în vreme ce unitățile de gardă se retrăgeau spre port. Distrugătoarele Vimiera și Whitshed le-au înlocuit pe Vimy și Keith și au preluat majoritatea infanteriștilor marini și a gărzilor irlandeze și galeze.

Distrugătoarele HMS Venomous și HMS Wild Swan au continuat evacuarea restului forțelor rămase pe țărm. În acest timp, forțele germane au intrat pe poziții de unde puteau supraveghea portul și au deschi focul unitățile de gardă și vasele aliate, care la rândul lor au folosit armamentul naval pentru respingerea focului inamic. Încercarea blindatelor germane să ia cu asalt docurile a fost respinsă de turnurile de pe Venomous. Încercarea distrugătorului HMS Venetia de intrarea în port a fost respinsă de artileria germană, care a incendiat vasul. Echipajul britanic a reușit însă să manevreze de așa natură încât să elibereze cale de retragere pentru Wild Swan și Venomous, acesta din urmă deplasându-se cu greu după ce îi fuse distrusă cârma.

24–25 mai
Distrugătorul HMS Windsor a intrat în port după căderea întunericului și a reluat operațiunile de evacuare. După ce a reușit să îi îmbarce pe toți militarii din port, căpitanul a raportat că mai erau încă soldați britanici care se retrăgeau luptând spre chei. Pentru evacuarea acestora din urmă a fost trimis în misiune distrugătorul 'Vimiera. Acesta a intrat în port în jurul orei 01:30. Cum pe chei nu se vedea nici un om, căpitanul a lansat apeluri prin intermediul unui megafon. Din diferite ascunzători au ieșit soldații britanici, care au fost înghesuiți în toate spațiile disponibile. În cadrul acestei ultime misiuni, Vimiera a reușit să transporte la Dover în jur de 1.400 de oameni. aproximativ 300 de galezi au rămas pe continent. Aceștia au crezut în mod eronat că evacuarea s-a încheiat și au încercat să străpungă liniile germane spre nord-est.

Lanquetot își stabilise cartierul general în citadelei Haute Ville, unde aștepta sosirea elementelor din Divizia a 21-a. Când și-a dat seama că nu mai poate spera la sosirea ajutoarelor, el și-a organizat oamenii din subordine pentru ca să apere orașul cu resursele pe care le avea la dispoziție. În acele momente, generalul Fox-Pitt primise deja ordinul de evacuare iar toate mijloacele de comunicații fuseseră întrerupe de francezii lui Lanquetot.

În seara zilei de 24 mai, germanii au atacat de două ori orașul la ora 18:00 și respectiv 20:00. Atacurile au fost respinse, iar mai multe tancuri germane au fost distruse. Vasele de război franceze au continuat să sprijine cu foc de artilerie defensiva terestră. Distrugătoarele Fougueux și Chacal au fost avariate de radurile Luftwaffe pentru ca, în cele din urmă, Chacal să fie scufundat de artileria germană. În timpul nopții, cam 100 de soldați francezi au încercat fără succes să străpungă liniile germane și să ajungă la Dunkerque. În dimineața zilei de 25 mai, germanii au luat cu asalt citadela. Soldații au folosit scări ca să escaladeze zidurile și, sprijiniți de tirurile turnurilor de 88mm, au atacat cu grenade și aruncătoare de flăcări pozițiile defensivei franceze. La ora 08:30, Lanquetot a hotărât să capituleze.

Maiorul J. C. Windsor Lewis, comandantul unei companii de gardă galeze, și-a asumat comanda militarilor rătăciți de unitățile lor, care se adăpostiseră în depozitele de pe chei în așteptarea evacuării. În afară de galezi, aici își găsiseră adăpost 120 de infanteriști francezi, 200 trupe auxiliare, 120 de geniști și 150 de civili. Printre militari, în special în rândul geniștilor, se aflau soldați care nu erau înarmați. Când depozitele au intrat sub focul germanilor, Windsor Lewis și-a mutat oamenii în gara feroviară a portului (Gare Maritime) și a ordonat ridicarea unor baricade din saci de nisip. Din acest adăpost, militarii aliați au reușit în seara zilei de 24 mai să respingă asaltul amfibiu al germanilor, în ciuda sprijinului acordat de tirul Panzerelor. Pe 25 mai, în jurul orei 13:00, după ce au rămas fără muniție și și-au dat seama că nu va mai organizată o acțiune de evacuare care să îi vizeze, militarii aliați au capitulat. În acest timp, germanii reușiseră să ia aproximativ 5.000 de prizonieri aliați, majoritatea francezi la Boulogne.

Urmări

Brigada a 20-a de gardă s-a retras în dimineața zilei de 23 mai spre periferia orașului Boulogne, după ce respinseseră atacurile germanilor de la ora 7:30. Lanquetot a raportat superiorilor săi că britanicii se retrăgeau în mare grabă, aparent fără să fie conștienți de violența atacurilor care aveau să urmeze în tipul deplasării. Comunicațiile dintre Fox-Pitt și cartierul general francez din Citadelă fuseseră întrerupte, iar britancii din apropierea portului nu au reușit să își anunțe aliații francezi să participe la evacuare, după cum fuseseră date ordinele. În dimineața zilei de 24 mai, Lanquetot a descoperit că britanicii plecaseră. Churchill avea să ceară în cele din urmă garnizoanei britanice să lupte până la final, influențat se pare de acuzele de "dezertare" formulate de francezi, dar și de teama că, odată ce Boulogne ar fi fost cucerit, trupele germane ar fi atacat dinspre Calais spre Dunqerkue.

În 1954, istoricul militar L. F. Ellis a scris că întârzierea de cinci ore cu care a Corpul XIX a atacat Boulogne până la ora 12:40 a zilei de 22 mai, conform ordinelor generalului Ewald von Kleist, comandantul Panzergruppe von Kleist'', a fost criticată în jurnalul de acțiuni a Corpului, deoarece Divizia a 10-a Panzer a fost ținută în rezervă în timpul atacurilor împotriva orașelor Boulogne și Calais. Rezultatul a fost acelă că germanii nu au atacat simultan din mai multe direcții pozițiile aliate. Dacă atacul blindatelor germane nu ar fi fost întârziat, pregătirile de evacuare a Brigăzii a 20-a de gardă ar fi fost înrerupte. Pe de altă parte, flancul Grupului de Aramată A rămas mult prea multă vreme descoperit, nesiguranța legată de luptele de la Amiens și Abbeville, cât și existența unei garnizoane aliate puternice la Arras, au justificat întârzierea atacului blindatelor germane de pe 22 mai. Precauția generalului von Kleist nu a fost excesivă, de vreme ce aliații aveau posibilitatea continuării contraatacului de la Arras. Istoricul naval S. W. Roskill a scris în 1954 că luptele de apărare a orașului Boulogne au dus la întârzierea înaintării Corpului XIX spre Dunkerque, aliații reușind să se apere pentru o perioadă mai lungă (26 mai – 4 iunie). Drapelele de luptă ale gărzilor galeze și irlandeze au fost decorate pentru rezistența de la Boulogne.

Dispozitivele de luptă

Vezi și
 Operation Wellhit, eliberarea orașului Boulogne în 1944 de către trupele canadiene.

Referințe

Note

Bibliografie

Enciclopedii

Rapoarte

Bibliografie suplimentară

Legături externe
 Hartă a operațiunilor din nordul Franței a Academiei West Point
 Dispozitivul de luptă al Diviziei a 21-a de infanterie
 Jurnalul înregistrărilor comunicațiilor radio al HMS Venomous

Bătăliile Germaniei
Bătăliile Franței
Bătăliile Regatului Unit
Al Doilea Război Mondial – Teatrul de război european
Al Doilea Război Mondial – Frontul european de vest
Boulogne

Bătălia de la Boulogne (1940)


Antonio Salieri (18 Ağustos 1750, Verona, İtalya - 7 Mayıs 1825, Viyana), İtalyan klasik müzik bestecisi, orkestra şefi ve müzik öğretmeni. Venedik Cumhuriyeti'ne bağlı Verona'da doğdu, yetişkin hayatını ve kariyerini Habsburg Hanedanı'nın himayesinde geçirdi.

Yaşam
Avusturya İmparatoru II. Joseph döneminde Viyana sarayında Kapellmeister olmuştur. Bilinenin aksine kendi döneminde Mozart'a rağmen en iyi besteci ve müzisyen olarak görülüyordu. Çünkü "dahi çocuk Mozart" çocukluktan çıkmıştı, eskisinden daha iyi besteler yapsa da elit kesimden eskisi kadar ilgiyi göremiyordu. Ve bu sırada saray kapellmeisteri Salieri daha çok ilgi görüyordu. Bunu öğrenci sayılarından da görebiliriz. Ünlü müzisyenlerden Franz Liszt ve Schubert'ın hocasıydı.

Seçilmiş eserleri

Operalar

Orkestra eserleri
 1770 Re Major Konçerto (Uclukoncerto), Keman, oboa, viyolonsel ve orkestra
 1773 Do Konçerto, Org ve orkestra
 1773 Do Major Konçerto, Piyano ve orkestra
 1773 Si-Bemol Major Konçerto, Piyano ve orkestra
 1774 Do Major Konçerto, Pikoloflüt, obua ve orkestra
 1775 Re Major Sinfonia "Il giorno onomastico" Orkestra
 1777 Sol Major Konçerto (Concertino da camera), Pikoloflut ve yaylı çalgılar orkestrası
 1815 "La Follia di Spagna" üzerinde 26 varyasyon, büyük orkestra
 Re Major "Sinfonia "Veneziana", Orkestra
 Si-Bemol Major Sinfonia "La Tempesta di Mare", Orkestra

Dipnotlar

Ayrıca bakınız
 Ünlü operalar listesi
 Opera bestecileri listesi

Dış bağlantılar

İngilizce Wikipedia'da "Antonio_Salieri" maddesi  Wikipedia'da "Antonio_Salieri" maddesi]
IMSLP websitesinde "Salieri,_Antonio" maddesi
 (Erişme:22.10.2010)
ChoralWiki'de "Antonio_Salieri" maddesi  Wikipedia'da "Antonio_Salieri" maddesi]

1750 doğumlular
Verona ili doğumlular
1825 yılında ölenler
İtalyan müzisyenler
İtalyan opera bestecileri
Klasik dönem bestecileri
Zentralfriedhof'da defnedilenler
Viyana'da ölenler
18. yüzyıl klasik müzik bestecileri
18. yüzyıl erkek müzisyenleri
19. yüzyıl klasik müzik bestecileri
İtalyan Roma Katolikleri
İtalyan klasik müzik bestecileri
İtalyan erkek klasik müzik bestecileri
Erkek opera bestecileri
Roma Katolik besteciler ve müzisyenler
Opera bestecileri
Oratorio bestecileri

Antonio Salieri


Pré-Saint-Gervais () is a station of the Paris Métro, serving as the eastern terminus (actually the far end of the terminal loop) of line 7bis, in the 19th arrondissement. It is named after the district of Pré-Saint-Gervais, which was part of the commune of Le Pré-Saint-Gervais before it was absorbed into Paris in 1860. Le Pré-Saint-Gervais is named after a chapel dedicated to Saint Gervasius.

History
The station opened on 18 January 1911 as part of a branch of line 7 from Louis Blanc to Pré-Saint-Gervais, 18 days after the commissioning of the first section of line 7 between Opéra and Porte de la Villette due to difficulties during its construction. It then served as the terminus of the two northeastern branches of line 7. From 27 November 1921 to 2 September 1939, a shuttle service operated between the station and the former Porte des Lilas - Cinéma via a tunnel called voie navette. On 3 December 1967 this branch was separated from line 7, becoming line 7bis. It serves as the commercial terminus of line 7bis and trains may stop for an extended period of time as breaks for drivers as well as for timetabling reasons.

As part of the "Un métro + beau" programme by the RATP, the station was renovated and modernised on 2 May 2006.

In 2019, the station was used by 365,930 passengers, making it the 301st busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 226,935 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 300th busiest of the Métro network out of 305 stations.

Passenger services

Access
The station has a single exit at boulevard Sérurie and is adorned with a Guimard entrance. It was listed as a historical monument on 12 February 2016.

Station layout

Platforms
The station has a single island platform flanked by 2 tracks with only the southern platform in commercial use. The northern platform, however, is largely isolated behind technical rooms and is used to store trains as well as to serve as a maintenance workshop.

Other connections
The station is also served by tramway 3b at the nearby Hôpital Robert-Debré since 15 December 2012 along with line 48 and the P'tit Bus of the RATP bus network.

Nearby

 Hôpital Robert-Debré
 Parc de la Butte-du-Chapeau-Rouge

Gallery

References

Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro line 7bis
Paris Métro stations in the 19th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1911

Pré-Saint-Gervais station


Hayato Ikegaya (født 30. marts 1992) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Gainare Tottori.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Hayato Ikegaya


Liège-Bastogne-Liège 2019 var den 105. udgave af cykelløbet Liège-Bastogne-Liège. Det var det 20. arrangement på UCI's World Tour-kalender i 2019 og blev arrangeret 28. april 2019. Løbet blev vundet af danske Jakob Fuglsang fra .

Hold og ryttere

Danske ryttere
Jakob Fuglsang kørte for
Michael Valgren kørte for

Resultater

Startliste

Eksterne henvisninger

2019
UCI World Tour 2019

Liège-Bastogne-Liège 2019


Chieri Volley Club (oder auch Chieri Torino Volley Club) ist ein italienischer Frauen-Volleyballverein aus Chieri (Metropolitanstadt Turin) in der italienischen Region Piemont, der in der italienischen Serie A1 spielt.

Geschichte
Der Chieri Volley Club wurde 1976 gegründet. 2003 stiegen die Frauen in die höchste italienische Spielklasse "Serie A1" auf. Unter dem Sponsornamen Bigmat Kerakoll Chieri gewann man international 2005 den Top Teams Cup und erreichte 2006 das Finale im CEV-Pokal. Nach dem Abstieg 2009 in die "Serie A2" gelang Chieri 2011 der Wiederaufstieg.

Bekannte Spielerinnen
  Danielle Scott-Arruda (2003–2006)
  Logan Tom (2004–2005)
  Saskia Hippe (2011–2012)
  Kathleen Weiß (2012)
  Francesca Piccinini (seit 2012)

Weblinks
 Porträt auf legavolleyfemminile

Italienischer Volleyballverein
Sportverein im Piemont
Chieri

fr:Chieri Volley
it:Chieri Torino Volley Club
pms:Cher Volley
pl:Chieri Volley

Chieri Volley Club


චාප නම්‍යතාවය යනු ,ඉල්ලුම් වක්‍රයේ නිිිිශ්චිත ලක්ෂ්‍ය දෙකක් අතර නැතහොත් දෙන ලද මිල දෙකක් අතර ( මිල  පරාසයක ) නම්‍යතාවය ගණනය කිරීම වේ. මෙහි දී  විශාල මිල  වෙනසකට සාපේක්ෂව ඉල්ලුම් ප්‍රමාණයේ  ප්‍රතිශතක වෙනස  මනිනු ලබන අතර වඩාත් ප්‍රායෝගික සංකල්පයක් වේ.

චාප නම්‍යතා සූූූත්‍රය,

EDP = ∆ Qd/ ∆P × P1 + P2 / Qd1 + Qd2  වේ.

චාප නම්‍යතාවය


حسن خليفة العطبراوي (1919 - 2005) كان مغنيا سودانيا.

نشأته
ولد حسن خليفة محمد الفضل بمدينة عطبرة عام 1919م، والدته زينب الشايقية التي تنحدر من منطقة تنقاسي ووالده من منطقة البركل بمحافظة مروي..
درس المرحلة الابتدائية بمدرسة عطبرة الشرقية. عاش العطبراوي في مدينة عطبرة، عشقها حتى انه يقول (إذا عاشت الأسماك خارج المياه سأعيش خارج عطبرة)

حياته الأولى
عمل في بداية حياته في مهنة التمريض ثم مصنع الزراير بعطبرة، ثم سافر إلى مصر في عام 1938م وعاد في عام 1940م ليمتهن مهنة الجزارة وهي المهنة التي طالما اعتز بها

حياته الفنية
بدأ حياته الفنية في مدينة عطبرة عام 1935م بترديد أغاني الحقيبة. وأول أغنية خاصة به كانت أغنية..الشادن المحجور – 1942م.
له حوالي مائتي أغنية وأناشيد وطنية أشهرها أناشيد لوطن العزيز 1945م – غريب بلدك 1945م – لن يفلح المستعمرون 1946م – أنا سوداني 1946م – لن أحيد 1950م.
واشتهرت له من الأغاني العاطفية الخفيفة (ضاعت سنيني – مامنظور ينسانا – يازاهي ماتزورنا – القلوب مرتاحة – مالك ماعتيادي – عتاب.
غنى في بداية حياته في ثنائية فنية مع عبد العزيز محمد داؤود ورغم سفر عبد العزيز إلى الخرطوم فإن أواصر الصداقة بينهما امتدت حتى وفاة أبوداؤد فقد كان من أعز أصدقائه. حمل لواء الأغنية الوطنية الصريحة متخطياً بها جدار الرمزية الذي كان يسورها به المستعمر وأصبح يجهر بالقول أمامهم وأصبح يردد أنا سوداني.. لا لن يكون.. لن يفلح المستعمرون.

غنى العطبراوي للموردة وللتحرير وللمريخ عندما حصل على كأس مانديلا وكتب أغنية لمريخ عطبرة ولم يمنعه ميوله للهلال من إظهار حبه للكل وساوى حتى في اهتماماته الرياضية وكتب أروع قصيدة مغناة للهلال
عضو اتحاد الفنانين: ومعروف عنه انه شاعر كتب العديد من القصائد الفنية.

 تزوج من فاطمة محمد إسماعيل ورزق منها بابنه خليفة. وبعد أن توفاها الله تزوج من أم الحسن عطية ورزق منها بابنتين.

 قومية العطبراوي تظهر بجلاء واضح في كل أغانيه ووطنيته تظهر من خلال تناوله لكافة قضايا الوطن والمشاركة في كل المناسبات.
 يحب الاطلاع وكانت سلسلة الهلال تجبره على الغوص فيها بأعماقه وكان يبحث عن كل ما هو جديد إذ انه قام بتلحين أغنيات من عيون الشعر العربي لشعراء عدة أمثال الأمير عبد الله الفيصل والشاعر السوري عمر أبو ريشة بل وجد قصيدة أنا سوداني منشورة في الصحف وهي للشاعر عمر عبد الرحيم وهو من رفاعة.. فقام بتلحينها وغناها قبل أن يرى شاعرها، عرف قيمة الحرية مبكراً فكانت كل أفعاله وأقواله تدعو للحرية فقد حمل لواءه ليكون قائداً للرأي من خلال أغانيه فغنى للحرية وللاستقلال وللوطن وللزراع والصناع وغنى للجيش بل غنى للسلام من زمن بعيد ودعا له.
ظلت أغانيه خالدة تتوارثها الأجيال جيلاً بعد جيل فحتى أطفال اليوم يرددون.. ياوطني العزيز.. أنا سوداني أنا.. لن يفلح المستعمرون.. مرحبتين بلدنا حبابا.. ويكفي أن أغنية يا غريب يلا لي بلدك ظلت شعاراً للاستقلال..
 قاد النضال في مدينة عطبرة ضد المستعمر وشارك في ثورة النقابات وغنى يا غريب يلا لي بلدك أمام المفتش الإنجليزي بمدينة الدامر فكانت سبباً وراء محاكمته والحكم عليه بالسجن لسنوات ولكن تحولت بعد تدخل أعيان عطبرة إلى عدة شهور قضاها بسجن عطبرة وخرج بعدها لمواصلة ركب الكفاح ضد المستعمر.
 لم تخلُ مناسبة رسمية في مدينة عطبرة من وجود العطبراوي وظل قاسماً مشتركاً لكل ما يفرح الوطن بل وتعدى الأمر عطبرة ليكون حضوراً في العديد من المناسبات الوطنية في جميع أنحاء السودان.
 ظل دائماً يرفض التكريم وظل يرفض كل الإغراءات التي قدمت له لمغادرة عطبرة والهجرة إلى العاصمة فقد رفض عرض الرئيس الأسبق نميري بالهجرة إلى الخرطوم.حاولنا أن نلقي بصيص ضوء على حياة هذا المبدع علنا ننير جزءاً من تاريخه الثر ونعلم أن حياة العطبراوي تمثل موسوعة فنية وطنية تحمل في دواخلها الكثير.

المصادر
 موقع عطبرة

 جميع اغانى العطبراوى من مكتبة الأذاعة السودانية
 رثاء العطبراوى في صحيفة الوطن السودانية
 صحيفة الصحافة السودانية

ثوريون
مغنون سودانيون
وفيات 1428 هـ

حسن خليفة العطبراوي


Shugborough Hall est une demeure seigneuriale située près de Great Haywood, dans le Staffordshire, en Angleterre.

La maison est située en bordure de Cannock Chase, à environ  à l'est de Stafford et  de Rugeley. Le domaine appartient aux évêques de Lichfield jusqu'à la dissolution des monastères, après quoi il passe entre plusieurs mains avant d'être acheté en 1624 par William Anson, un avocat local et ancêtre des comtes de Lichfield. Le domaine reste dans la famille Anson pendant trois siècles. Après la mort du  comte de Lichfield en 1960, le domaine est donné au National Trust en lieu et place des droits de succession, puis immédiatement loué au Staffordshire County Council. La gestion du domaine est rendue au National Trust en 2016 . Il est ouvert au public et comprend la maison, le musée, le potager et une ferme modèle.

Histoire

Le domaine de Shugborough appartient aux évêques de Lichfield jusqu'à la dissolution des monastères vers 1540, puis passe entre plusieurs mains, jusqu'à ce qu'il soit acheté en 1624 par William Anson (vers 1580-1644), un avocat de Dunston, Staffordshire. pour 1 000 £ . En 1693, le petit-fils de William Anson, également appelé William (1656-1720), démolit le manoir existant et construit un bâtiment de trois étages qui forme toujours la partie centrale de la maison .

Le fils aîné de William, Thomas Anson (1695-1773), agrandit encore la maison dans les années 1740, ajoutant deux pavillons flanquant de chaque côté du bloc central. C'est le frère cadet de Thomas, cependant, qui finance ces changements, l'amiral George Anson, créé Lord Anson en 1747 et Premier Lord de l'Amirauté en 1751, amasse une grande fortune au cours de sa carrière navale, et lorsqu'il meurt sans descendance il laisse la majorité à son frère aîné . Thomas meurt également sans enfant et la succession passe au fils de sa sœur, George Adams, qui adopte le nom de famille Anson par licence royale .

En 1806, le fils de George, Thomas (1767–1818), est créé  vicomte Anson. Son fils, le  vicomte, est créé  comte de Lichfield dans les honneurs du couronnement de Guillaume IV. Le comte mène une vie extravagante et accumule des dettes importantes qui, en 1842, l'obligent à vendre tout le contenu de la maison lors d'une vente de deux semaines. Alors que le  comte a beaucoup fait pour redonner à la maison et à son contenu son ancienne gloire, au moment où son fils hérite du domaine, celui-ci est lourdement hypothéqué.

En 1831, la princesse Alexandrina Victoria de Kent, la future reine Victoria, alors âgée de 13 ans, visite Shugborough avec sa mère, la duchesse de Kent, dans le cadre d'une longue tournée du pays. La jeune princesse séjourne chez de nombreux propriétaires terriens locaux à l'époque, dont le comte de Shrewsbury .

Passant d'est en ouest à travers la partie sud du parc se trouve la Trent Valley Line, prévue en 1845. Le chemin de fer passe sous le parc paysager et le Tunnel de Shugborough est donc largement invisible. Les entrées du tunnel, classées grade II, sont ornementales, notamment l'entrée ouest de 1847. Un élégant pont de pierre, également de 1847 et également classé grade II, au nord-ouest du Lichfield Lodge. La ligne à double voie fait partie de la West Coast Main Line, allant du nord-ouest entre Colwich Junction et Stafford .

Fin du  siècle et aujourd'hui
À la suite du décès du  comte en 1960, un accord est conclu selon lequel le domaine serait transférée au National Trust en lieu et place des droits de succession. L'accord est finalisé et la maison est ouverte au public en 1966. Le domaine est immédiatement loué au conseil du comté de Staffordshire, qui le gère et l'entretient au nom du National Trust, Lord Lichfield conservant un appartement dans le manoir jusqu'à sa mort en 2005, payant un loyer nominal aux nouveaux propriétaires . Son successeur, le  comte, décide de renoncer au bail des appartements, coupant ainsi les liens directs de la famille avec le domaine.

En 2016, le conseil du comté de Staffordshire rend le domaine au National Trust, avec 49 ans restants sur son bail. Cette décision devrait permettre au conseil d'économiser 35 millions de livres sterling, le Trust ayant l'intention de lancer des investissements dans la propriété .

Le parc et l'hôtel particulier sont ouverts au public. L'attraction est commercialisée sous le nom de "The Complete Working Historic Estate", qui comprend un musée de ferme modèle datant de 1805 avec un moulin à eau en état de marche, des cuisines, une laiterie, un salon de thé et des races rares d'animaux de ferme. Restaurée à l'origine en 1990, la brasserie du domaine est la seule brasserie à bois d'Angleterre qui produit encore de la bière à des fins commerciales. Auparavant utilisée uniquement lors d'occasions spéciales, la brasserie est une exposition de travail depuis 2007, exploitée par Titanic Brewery .

Depuis 2011, les appartements privés abritent une exposition de l'œuvre de Patrick Lichfield. Ses appareils photo et son équipement d'éclairage sont installés dans une reconstitution de son studio, et il y a une galerie de certains de ses sujets photographiques les plus célèbres.

Architecture

Intérieur

Les salles d'apparat
Les Salle d'apparat du Shugborough Hall comprennent la salle à manger d'État, le salon rouge, la bibliothèque, le salon, la salle de véranda, la salle Anson et la chambre d'État. Ceux-ci contiennent certains des intérieurs les plus opulents et les plus décorés de la salle.

La salle Verandah contient un service de table en porcelaine de 208 pièces commandé pour commémorer le tour du monde de l'amiral Anson à bord du . Le service du dîner est offert à l'amiral Anson en remerciement pour son aide dans la lutte contre les énormes incendies qui détruisaient le quartier marchand de Canton. La State Bedroom donne sur la terrasse et est occupée par la reine Victoria lors de sa visite d'enfance .

Appartements privés
Les appartements privés sont les quartiers d'habitation du  comte et de sa famille jusqu'en 2010. Le Boudoir, avec son papier peint en argent doré, est la seule pièce du manoir avec des plafonds peints à la main avec des détails dorés. Les autres pièces comprennent les chambres lilas et jaunes, le salon et la salle de petit-déjeuner entièrement circulaire .

Extérieur
Vers 1693, William Anson (1656-1720) démolit l'ancienne maison et crée un nouveau manoir . La façade d'entrée, alors tournée vers l'ouest, comporte un corps central à balustres de trois étages et sept travées. Vers 1748, son arrière-petit-fils Thomas Anson (1767-1818) charge l'architecte Thomas Wright de remodeler la maison, qui est agrandie de pavillons flanquants à deux étages et à trois travées reliés au bloc central par des passages à fronton .

Au tournant du  siècle, la maison est encore modifiée et agrandie par l'architecte Samuel Wyatt. Les pavillons et les passages sont incorporés dans le bâtiment principal, et une nouvelle façade d'entrée à portique avec dix piliers ioniques est créée à l'est  pour Thomas Anson (1er vicomte Anson) et sa femme Anne Margaret Coke, fille de Thomas Coke,  comte de Leicester, qu'il épouse en 1794. La maison, telle qu'on la voit aujourd'hui, est construite dans un style néo-classique et recouverte d'ardoise, poncée pour ressembler à de la pierre .

Le parc et les folies
Comme de nombreux propriétaires terriens de son époque, Thomas Anson (1695-1773) s'intéresse vivement à l'aménagement de son parc. Le terrain autour de Shugborough est en grande partie plat, ce qui garantit que les arbres, les folies et l'eau jouent un rôle important dans la formation du paysage . Les motifs contiennent un certain nombre de folies, dont beaucoup, comme la maison chinoise et deux ponts de style chinois, ont un thème chinois, en l'honneur de l'amiral George Anson. L'amiral Anson, qui a visité Canton, a laissé une somme d'argent considérable à son frère Thomas Anson à sa mort, qui est utilisée pour développer la maison et le domaine . La maison chinoise et la passerelle en fer rouge sont toutes deux classées au grade I.

En 1760, l'architecte classique James Stuart est employé pour concevoir un certain nombre de monuments. Stuart a visité Athènes au début des années 1750, et les influences de la Grèce antique sont évidentes à Shugborough. Stuart conçoit pour Anson une copie du monument choragique de Lysicrate et un arc de triomphe classé au grade I basé sur l'arc d'Hadrien à Athènes .

Le monument du berger
Le monument du berger est une folie en pierre et en marbre dans l'enceinte de Shugborough, gravée des inscriptions "OUOSVAVV" et "DM". Le monument est connu dans le monde entier depuis 1982, lorsque le livre Le Saint-Sang et le Saint-Graal attire l'attention sur la mystérieuse inscription de Shugborough. Sculpté par Peter Scheemakers, les théories ont abondé, notamment certaines qui suggèrent qu'il pourrait indiquer où se trouve le Saint Graal .

Références

Sources

Liens externes

Monument classé de Grade I dans le Staffordshire

Shugborough Hall


Haselau er en by og en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Haseldorf under Kreis Pinneberg. Kreis Pinneberg ligger i den sydlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Haselau ligger 10 km syd for Elmshorn og 10 km vest for Pinneberg. Mod øst går Bundesstraße B 431 fra Wedel mod Elmshorn.

Kommunen ligger ved den nedre del af Elben, Unterelbe og Pinnau i Haseldorfer Marsken. Haselau grænser til kommunerne Hetlingen, Haseldorf, Heist og Moorrege. Ud over Haselau ligger landsbyerne Hohenhorst og Altendeich i kommunen.

Eksterne kilder/henvisninger

 Kommunens websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Pinneberg

Haselau


La Carretera Estatal de Idaho 44, y abreviada SH 44 (en inglés: Idaho State Highway 44) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de Idaho. La carretera inicia en el oeste desde la  hacia el este en la . La carretera tiene una longitud de 37,2 km (23.089 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Carretera Estatal de Idaho 44 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Idaho por sus siglas en inglés ITD.

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de ITD

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de Idaho

Carretera Estatal de Idaho 44


Vaja Pşavela (Gürcüce: ვაჟა-ფშაველა; 26 Temmuz 1861 - 10 Temmuz 1915), Gürcü edebiyatının en önemli adlarından biridir. Büyük ölçüde mitolojiden esinlenerek son derece farklı eserler vermiştir. Yapıtlarına felsefi boyutlar kazandırmış ve büyük şairlik yeteneğiyle özgün bir şiirsel dünya yaratmıştı. Yaşamının büyük bölümünü dağlarda, ıssız yerlerde geçirmesine karşın, o da İlia Çavçavadze ve Akaki Tsereteli gibi, tüm yaşamı boyunca ülkesine hizmet etmeyi bir borç olarak kabul etmiştir.

Yaşamı
Asıl adı Luka Razikaşvili (Gürücüce: ლუკა რაზიკაშვილი) olan Vaja Pşavela, 14 Temmuz 1861'de Pşavi'de, Çargali köyünde doğdu. İlköğrenimini Telavi din okulunda gördü; daha sonra ise Gori öğretmen okuluna devam etti. Haziran 1882'de Gori öğretmen okulunu bitirdikten sonra, Gürcistan'da eğitim ve öğretimin yaygınlaşması için çaba harcadı, özellikle halkın haklarının ve çıkarlarının korunmasıyla ilgilendi ve bu arada kurulu düzenden yana olanların düşmanlığını kazandı. Pşavela, yükseköğrenim için 1883'te Petersburg'a gitti ve Hukuk Fakültesi'nde öğrenime başladı; ama bir yıl içinde ülkesine geri dönmek zorunda kaldı. Didi Tioneti köyünde öğretmenliğe başladı. Kısa süre sonra, ölümüne kadar hiç ayrılmadığı doğum yeri Çargali'ye döndü.

Pşavela, tüm yaşamı boyunca Tiflis'e çok seyrek olarak gitti. Çok zor koşullarda sürekli ihtiyaç içinde yaşadı ve bu olumsuz koşullar doğal olarak sağlığını bozdu. 1915 yılı başlarında zatürree yakalandı ve 27 Temmuz 1915'te yaşamını yitirdi. Tiflis'te Didube'de Gürcü ileri gelenlerinin gömüldüğü panteonda toprağa verildi. Mezarı daha sonra aynı şehirde Mtatsminda panteonuna nakledildi.

Yazarlığı
Vaja Pşavela, ender rastlanan lirik şairlerden biridir. Heyecan ve duyguları olağanüstü bir şiirle dile getirmeyi başardı. 19. yüzyıl Gürcü edebiyatında yeni bir lirik tür yaratarak, çok derin düşünceleri açık seçik, düz ve basit bir anlatımla dile getirdi. Pşavela da tıpkı İlia Çavçavadze ve Akaki Tsereteli gibi atalarının kahramanlıklarını ve vatan sevgilerini büyük bir coşkuyla aktardı.

Pşavela'nın şiirleri çoğu zaman yalnızca erkeklerin, savaşçıların değil, aynı zamanda kadınların da kendilerini unutacak kadar vatanlarına adadıkları bir tablo oluşturur. Sayısız karmaşık sorunlara el attığı epik yapıtları da sanatsal özgünlüklerle doludur. Aluda Ketelauri ("ალუდა ქუთელაური", 1888), Konuk ve Ev Sahibi ("სტუმარ-მასპინძელი", 1893), Yılan Yiyici ("გველის მჭამელი", 1901) gibi şiirleri, halk masallarına ile efsanelerine dayanır ve olağanüstü şiirsel zenginliklerle dikkat çeker. Pşavela'ya göre toplumun kuralları sert ve acımasızdır. Her bireyden tam bir bağımlılık ister. Toplum hiçbir biçimde bir bağımsızlık gösterisini kabul etmez ve bireycilik ve toplum arasındaki çatışmalar trajik bir yoğunluk kazanır. Vaja Pşavela bu bireycilik ve toplum arasındaki çatışmayı Aluda Ketalauri adlı şiirinde son derece dramatik bir tarzda ele almıştır. Kahramanı toplumda hüküm süren davranış kurallarını ihlal eder, yüzyıllardır körüklenen yaşam kurallarını eleştirel bir anlayışla sergiler.

Vaja Pşavela doğanın sırlarını öğrenmiştir, doğanın uyumunun sözcüsüdür. Yavru Karacanın Hikâyesi, Menekşe, Doğanın Kaynağı, Kuru Gürgen ("ხმელი წიფელი", 1888-89), Ağlayan Kaya, Kökler, Yüksek Dağlar, Geyik, Ormana Bakın, Doğanın Kucağında, Orman Ağlıyor gibi düzyazılarında ve birçok şiirinde insan duygu, düşünce ve heyecanları arasından doğanın bütün olgularını sergiler, insan ve doğayı birleştiren bağları hissettirir bize.

Vaja Pşavela'ya göre "her yazar her şeyden önce kendisine özgü bir dile sahip olmalıdır, çünkü dil yazarın yüzü, fizyonomisi ya da daha doğrusu ruhudur, yazarın bireyselliği, kişiliği, 'ben'i burada gizlidir". Pşavela'nın bütün edebi etkinliğinin temeli buna dayanır. Şiirlerinde halk dilinden, halk deyimlerinden büyük ölçüde yararlanmıştır, ama o halk dilinden aldığı sözcükleri ve deyimleri klişe biçiminde kullanmaz, onlara şiirsel bir titreşim katar. Gürcü edebiyatında ilk kez onun kullanmış olduğu çok sayıda sözcük modern Gürcü edebiyat diline kök salmıştır.

Vaja Pşavela'nın Aluda Ketelauri, Konuk ve Ev Sahibi ve Yılan Yiyici adlı şiirleri, Tengiz Abuladze'nin sembolist filmi Yakarış'a esin kaynağı olmuştur.

Kaynakça
Vaja Pşavela-Biyografi (Gürcüce)
"Vaja Pşavela - Gürcü edebiyatından portreler"

1861 doğumlular
1915 yılında ölenler
19. yüzyıl Gürcü yazarları
20. yüzyıl Gürcü yazarları
Gürcü şairler
Gürcü soylular

Vaja Pşavela


Mirakelspil er et middelalderligt drama hvor Jomfru Marias eller en helgens undergerninger skildres. Mirakelspil blev især meget populært i det 14. århundrede hvorfra den berømte franske samling, Les miracles de Notre Dame, blev skrevet.

Det ældste danske mirakelspil handler om Knud Lavard, hvilket findes i et skridt fra slutningen af det 16. århundrede, men er formentligt meget ældre.

Middelalderens kultur
Teaterhistorie
Kristendom

en:Miracle play

Mirakelspil


Rådet for Etniske Minoriteter er en dansk institution, der rådgiver regeringen i spørgsmål, der omhandler flygtninge, indvandrere og integration. Det fokuserer blandt andet på uddannelse af børn og unge, demokratisk deltagelse og medborgerskab blandt etniske minoriteter samt boligpolitik og boligområder.

Rådet består af 14 medlemmer, hvoraf fem udpeges af social- og indenrigsministeren, fem andre (herunder formanden) vælges af repræsentantskabet for rådet, og de sidste fire udpeges af hver af landets fire største kommuner. Rådets formand er socialrådgiver og forsker Halima El Abassi. Rådet har et sekretariat, der er forankret i Styrelsen for International Rekruttering og Integration.

Rådet udfærdiger bl.a. høringssvar til regeringen, arrangerer konferencer, udarbejder debatindlæg og udgiver publikationer indenfor rådets arbejdsområde.

Historie

Rådets historie går tilbage til 1983, hvor der blev oprettet et kontaktudvalg under Indenrigsministeriet, som havde til opgave at rådgive regeringens indvandrerudvalg i generelle indvandrerpolitiske spørgsmål. I 1985 blev kontaktudvalget afløst af Indvandrerrådet, der i 1994 skiftede navn til Rådet for Etniske Minoriteter. Lovgivningen om rådet er siden blev ændret flere gange, senest i 2014, hvor en ændring af den danske integrationslov blandt andet fastsatte de nuværende regler for udpegelsen af rådets medlemmer. Den første formand efter denne lovændring blev den tidligere skoleleder på Amager Yasar Cakmak.

Kilder

Eksterne henvisninger

Rådet for Etniske Minoriteters hjemmeside

Danske råd
Etableret i 1983

Rådet for Etniske Minoriteter