Andreas Staehelin (* 20. November 1926 in Zürich; † 20. November 2002 in Basel; reformiert; heimatberechtigt in Basel) war ein Schweizer Historiker.

Leben und Werk
Andreas Staehelin, Sohn des Psychiaters John Eugen Staehelin, studierte 1945–1951 Geschichte und Germanistik. In dieser Zeit trat er dem Schweizerischen Zofingerverein bei. 1951 promovierte er mit einer Dissertation über Peter Ochs. Nach mehrjähriger wissenschaftlicher Tätigkeit, Archivpraktika in München und Paris und einer Assistenz an der Universitätsbibliothek Basel wurde er 1961 Adjunkt am Staatsarchiv Basel-Stadt. Im gleichen Jahr habilitierte er an der Universität Basel für Schweizergeschichte. 1967–1991 war er Staatsarchivar des Kantons Basel-Stadt. 1970 wurde er zudem ausserordentlicher Professor an der Universität Basel. 1970–1973 war er Vorsteher der Historischen und Antiquarischen Gesellschaft zu Basel; 1978–1983 präsidierte er die Allgemeine Geschichtsforschende Gesellschaft der Schweiz. Von 1973 bis 1991 war er alle zwei Jahre Redaktor der Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde.

Andreas Staehelin war verheiratet mit der Anglistin und Gymnasiallehrerin Adelheid, geborene Wackernagel (1929–2016), einer Tochter von Hans Georg Wackernagel. Staehelin fand seine letzte Ruhestätte auf dem Wolfgottesacker in Basel.

Werke (Auswahl)
 Peter Ochs als Historiker (= Basler Beiträge zur Geschichtswissenschaft; Band 43). Helbing & Lichtenhahn, Basel 1952,  (Dissertation Universität Basel, Philosophisch-historische Fakultät, [1952], 276 Seiten).
 Geschichte der Universität Basel 1632–1818, 2 Bände, Basel 1957
 Geschichte der Universität Basel 1818–1835, Basel 1959
 Professoren der Universität Basel aus fünf Jahrhunderten. Bildnisse und Würdigungen, Basel 1960 (Herausgeber)
 Helvetik, in: Handbuch der Schweizergeschichte, Band 2, Zürich 1977, S. 785–839
 Das Wildt'sche Haus in Basel. (Schweizerische Kunstführer, Nr. 583). Hrsg. Gesellschaft für Schweizerische Kunstgeschichte GSK. Bern 1995, ISBN 3-85782-583-9. (mit Brigitte Meles)
 Die Geschichte des Staatsarchivs Basel. Von den Anfängen bis zur Ära Rudolf Wackernagel, Basel 2007 (postum), ISBN 978-3-7245-1488-6

Literatur
 Martin Steinmann: Worte der Erinnerung an Andreas Staehelin (1926–2002), in: Basler Zeitschrift für Geschichte und Altertumskunde 103 (2003), S. 5–10 (Digitalisat).

Weblinks

Einzelnachweise

Neuzeithistoriker
Archivar (Schweiz)
Sachbuchautor
Hochschullehrer (Universität Basel)
Korporierter im Schweizerischen Zofingerverein
Schweizer
Geboren 1926
Gestorben 2002
Mann

Andreas Staehelin


David Henrard, más conocido como JD Davis y Dave Davis es un cantante, compositor y productor belga, nacido el 13 de abril de 1973.

Biografía
Comenzó su carrera artística en el sello discográfico Bonzai RECORDS a los 18 años de edad con la edición de su sencillo "Transfiguration" bajo el alias Dave Davis. Se ganó un nombre dentro de la escena electrónica prestando su voz y colaborando en la composición de destacadas producciones como «Closer to Me» de Chab, y para trabajos con David Guetta («The World is Mine» e «In Love with Myself»)

Fue elegido mejor artista internacional en los "Premios de la Música Dance 2006" en Kiev (Ucrania).

Conocido por sus cualidades tanto como DJ y vocalista, también cuenta colaboraciones de estudio con artistas tales como Antoine Clamaran, Joachim Garraud, Kiko, Playgroup (Trevor Jackson) y Tocadisco. Desde 2012, vuelve a adoptar el alias Dave Davis donde trabaja con Skye Edwards, conocida por ser la voz de Morcheeba y con el DJ y productor belga Kolombo, editando varios de sus lanzamientos por las discográficas LouLou y Skint.

Discografía

Sencillos
Como JD Davis
 2000: "Funky Fantasy"
 2006: "Bocca"
 2007: "Goodthing"
 2008: "Thrill Factor (World Cup 2008)"
 2009: "Life In The Extreme"
 2010: "Promised Land 2010"
 2010: "Moscow Discow" (con Telex)

Sencillos como Dave Davis
 1995: "Transfiguration"
 1998: "Mortal Bass"
 1999: "Disco Salsa"
 2000: "Mutation"
 2001: "Underground Subway"
 2001: "Resource"
 2004: "More Element"
 2013: "Up"
 2013: "Changed" (con Skye Edwards)
 2014: "Girlz In Wonderland" (con Kolombo)
 2014: "Century"
 2014: "Back Again"

Colaboraciones
 2002: Sinema – Love Emulator
 "All You Give Me
 "In My Eyes"
 "Panorama"
 "Confusion / The Riddle"
 "Living It Up "
 "Innocent Girl"

 2003: Jonathan & Bradley – Coconuts

 2004: Kiko – Pirate EP
 "Planet Earth"

 2004: David Guetta – Guetta Blaster
 "The World Is Mine"
 "In Love with Myself"

 2005: Chab – "Dub, Edits And Whisky-Coke"
 "Closer To Me"
 "Monster"
 "Lover"

 2005: DJ Sonic – Higher

 2006: Jonathan & Bradley – Manhattan
 2006: DB Boulevard – "Change Of A Miracle"
 2006: No Star System – No Star System
 2006: Yves Larock – "Losing Track Of Time"

 2007: Chab – Aeiou
 "Girlz"

 2008: Chab
 "Get High"
 "Lonely"

 2007: David Guetta – "Pop Life"
 "Winner Of The Game"
 "This Is Not A Love Song"
 "Always"

 2009: Tocadisco – "Toca 128.0 FM"
 "Breakdown"

 2010: Yves Larock – "Don't Turn Back"
 2010: DJ Ralph & JD Davis – "Good Thing"
 2011: Cristian Marchi & Gianluca Motta – "Love Comes Rising"
 2013: Kolombo – Looking For Something EP
 "Looking for Something"
 "Looking for Dub"
 "Go for It"
 2014: Titus1 vs Travis Lydiatt & DJ Villa – "Second Hand Love"

Remixes
 2012: Skye – Nowhere (Dave Davis Remix)
 2014: Tough Love feat. Nastaly – Closed the Door (Dave Davis Remix)

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial de JD Davis

 LastFM de JD Davis

Disc jockeys de música electrónica
Disc jockeys de Bélgica
Cantantes masculinos de Bélgica
Músicos de música electrónica

JD Davis


Nedim Saban (d. 1967, İstanbul), Yahudi asıllı Türk tiyatro ve dizi oyuncusu, televizyoncu.

1992'de İstanbul'da Tiyatrokare adlı tiyatroyu kurmuş, bu tiyatroda sahnelenen birçok oyunun prodüktörlüğünü, yönetmenliğini yapmış, kimilerinde oyuncu olarak rol almıştır. 1992 yılından itibaren 13 yıl boyunca önce radyoda ardından çeşitli televizyon kanallarında sunduğu, halkın telefonla katıldığı Dr. Stress adlı program çok popüler olmuştur.

Yaşamı
1967 yılında İstanbul'da doğdu. Babası avukat Rıfat Saban, annesi Doli Berec'dir. Türkiye Musevilerinin eski hahambaşı Rafael Saban'ın torunudur.

Tiyatroya 1976 yılında çocuk oyunları yazarak başladı. 1979 yılında çocuk hakları üzerine yazdığı bir oyun UNICEF'in bir yarışmasında dereceye girdi ve İstanbul Belediyesi Şehir Tiyatroları'nda sahnelendi. Lise öğrenimini Robert Kolej'de 1986 yılında tamamladı. Öğrenciliği sırasında 1982 yılında Beş Kafadarlar Çocuk Tiyatrosu'nu kurdu. Bu tiyatroda dört yıl boyunca altı oyun sahneye koydu ve bu oyunlarda rol aldı. Tiyatroya gidemeyen çocuklara tiyatro götürmeyi ilke edinen "Beş Kafadarlar Tiyatrosu",  oyunlarını çocuk parklarında da sergilemiştir.

Saban, liseden sonra aldığı bir bursla ABD'ye gitti ve yedi yıl boyunca bu ülkede  tiyatro, sinema ve televizyon eğitimi gördü. New York Üniversitesi'nde Tiyatro yönetmenliği bölümünden yüksek dereceyle bitirdi. Bitirme tezi olarak sahneye koyduğu  Jean Genet'in "Hizmetçiler" ve  Heinrich İbsen'in "Hortlaklar" adlı oyunlarının rejisiyle 1000 yönetmen arasından 3 kişiye verilen bir reji bursuna layık görüldü. Bir yıl ABD'de çeşitli tiyatrolarda (Berkshire Theatre Festival, Guthrie ve New York Theatre Workshop) staj yaptıktan sonra 1992 yılında Türkiye'ye döndü.

Nedim Saban, Türkiye'ye döndükten sonra İstanbul'da Tiyatrokare  adlı özel tiyatroyu kurdu. Tiyatrokare'nin açılış oyunu olan Müziksiz Evin Konukları için1985 yılında Devlet Tiyatroları'ndan emekli olan Macide Tanır'ı Ankara'dan İstanbul'a gelip yeniden sahneye çıkmaya ikna etti. Oyun üç yıl kapalı gişe oynadı; bu oyun ile Tanır 1992 Avni Dilligil Onur Ödülü'ne, yönetmenliği üstlenen Nedim Saban ise Jüri Özel Ödülü'ne değer görüldü.

Saban, Tiyatrokaare'de "Müziksiz Evin Konukları", "Bahara Uyanış" oyunlarının yapımcı ve yönetmenliğini, "Oleanna", "Cadılar Zamanı", "Kendine Ait Bir Oda", "Soytarı", "Bir Kadın", "İki Perde İki Oyun" adlı oyunlarının yapımcılığını üstlendi; "Salaklar Sofrası", "Üç Kadın Bir Çapkın", "Oscar" ve "Profesör Enişte" adlı oyunlarda rol aldı. 1996'da ölen Zeki Müren'in anısına ertesi yıl Bir Demet Yasemen adlı müzikali sahneye koydu. Ergun Hiçyılmaz'ın eserini oyunlaştıran Saban,  müzikalin yapımcılığını ve yönetmenliğini üstlendi. Amerikan Tiyatro Tarihi'nin en uzun süre oynanan Shear Madness  adlı oyunu  "Şen Makas" adıyla 1997, 2003 ve 2018'de sahneye koydu. 2003 Liont Tiyatro Ödülleri'nde bu oyunla Yılın Yönetmeni ve Yılın Prodüksiyonu ödüllerini aldı. 2004 yılında Salı Ziyaretleri oyunu Afife Jale Yılın Prodüksiyonu Ödülü'ne değer görüldü.

Saban,  1992 yılında Energy Fm'de "Dr.Stress" adlı telefonlu ve canlı bir talk show sundu.  "Dr.Stress" radyoda gördüğü ilgi üzerine televizyonda taşındı. Siyaset,cinsellik, sosyal sorunlar, eğitim, kültür, sağlığa değin konuların tartışıldığı Dr.Stress programı, atv, Star TV ve Kanal 6'da yayımlandı.

Sanatçı, televizyon dizilerinde de rol aldı.  "İkinci Bahar", "Nasıl Evde Kaldım", "İki Oda Bir Sinan" adlı dizilerde rol aldı. TRT'de yayımlanan "İki Oda Bir Sinan" dizisinin yapımcılığını da üstlendi. Dizi, 2006'da tiyatro oyunu olarak sahnelendi. Saban  televizyonda ayrıca çocuklar için  "Eti Bir Bilmecem Var" programını sundu.

2005 yılında TV8'de danışman olarak görev alan Nedim Saban,  Show TV'de "Saklambaç" ve "Süper Aile" programlarının metin yazarlığını, atv'de "Randevu", Kanal D'de "Tartışma Büyüyor" adlı programların sunuculuğunu üstlendi.

Saban, 1993 yılından itiabren Aktüel ve Artıhaber dergilerinde haftalık yazılar yayınladı.  Tiyatroyla ilgili yazıları http://www.minidev.com/ () adresinde yayınlandı.

Saban, ticaret ile de uğraşmış; 2004 yılına kadar bir tatlı firmasının İstanbul'da temsilciliğini yaptıktan sonra, 2004-2013 arasında kendisinin kurduğu Tatlıcı Tombak adlı tatlıcı zinciri yönetmiştir.

Saban, 2016'da Haliç Üniversitesi'nde "Halide Edib Adıvar Tiyatrosu" başlıklı tezi ile yüksek lisans derecesi aldı.

Filmografi
 2015 - Hayalet Dayı (Sinema Filmi)
 2012 - Bana Bir Soygun Yaz (Sinema Filmi)
 2008 - Hemşire Meri (TV Dizisi)
 2008 - Anında Görüntü Show (TV Dizisi)
 2006 - Yalancı Yarim (TV Dizisi)
 2006 - Hayatım Sana Feda (TV Dizisi)
 2004 - En İyi Arkadaşım (TV Dizisi)
 2004 - Beş Kollu Avize (TV Dizisi)
 2002 - İki Oda Bir Sinan (TV Dizisi)
 2002 - Abdülhamit Düşerken (Sinema Filmi)
 2001 - Nasıl Evde Kaldım (TV Dizisi)
 1999 - Sevgilim İstanbul (Sinema Filmi)
 1998 - İkinci Bahar (TV Dizisi)
 1997 - Yasemince (TV Dizisi)

Tiyatro  oyunları

Yönettiği oyunları
 Bahara Uyanış
 Geçmişten Gelen Kadın
 Babamla Dans
 Kim O
 Leyla'nın Evi
 Salı Ziyaretleri
 Şen Makas
Şerefe 20. Yüzyıl
 Bir Demet Yasemen
 Bu da Benim Ailem
 Büyük İkramiye
 Müziksiz Evin Konukları

Oynadığı oyunları
 İki Oda Bir Sinan
 Üç Kadın Bir Çapkın
 Oscar
 Profesör Enişte
 Salaklar Sofrası

Çalıştığı TV Kanalları
 1993-1994: atv
 1995-1997: Star TV
 1998-2001: Kanal 6
 2005: TV8
 2010: Show Türk

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Nedim Saban'ın kişisel blogu
 Tiyatrokare

 Farklirenkler.com

1967 doğumlular
Türk erkek tiyatro oyuncuları
Türk erkek dizi oyuncuları
Robert Lisesinde öğrenim görenler
Türkiye Yahudileri
Yahudi asıllı Türk tiyatro oyuncuları
Yaşayan insanlar

Nedim Saban


Hans Ledermann (* 28. Dezember 1957 in Hombrechtikon) ist ein ehemaliger Schweizer Radrennfahrer.

Dreimal – 1977, 1984 und 1985 – wurde Hans Ledermann Schweizer Meister im Zeitfahren. Bei den UCI-Bahn-Weltmeisterschaften 1977 in San Cristobal belegte er in derselben Disziplin den dritten Platz, 1985 wurde er in Bassano del Grappa Vize-Weltmeister im Punktefahren.

Auch im Strassenradsport hatte er Erfolge. 1979 holte er einen Etappensieg in der Niedersachsen-Rundfahrt. 1985 wurde er Dritter der Gesamtwertung des australischen Etappenrennens Griffin 1000 West.

Zweimal – 1980 und 1984 – startete Ledermann bei Olympischen Spielen in der Mannschaftsverfolgung. 1980 in Moskau belegte der Schweizer Bahnvierer mit Ledermann, Robert Dill-Bundi, Urs Freuler und Hans Känel Platz acht in der Mannschaftsverfolgung, 1984 in Los Angeles erreichte der Vierer mit Ledermann, Daniel Huwyler, Hansrüdi Märki und Jörg Müller Platz sieben in der Mannschaftsverfolgung. Ledermann startete für den Verein VC Gippingen.

Weblinks

Einzelnachweise

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1980
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1984
Radsportler (Schweiz)
Schweizer Meister (Radsport)
Olympiateilnehmer (Schweiz)
Bahnradfahrer
Schweizer
Geboren 1957
Mann

Hans Ledermann


Benjamin Edward Stiller (30 Kasım 1965, New York), Emmy Ödülü sahibi Amerikalı komedyen, oyuncu, senarist, film yapımcısı ve yönetmeni.

Babası aktör Jerry Stiller ve annesi Anne Meara. Babası Yahudi idi, annesi ise İrlandalı Katolik, ancak evliliklerinden sonra annesi de Yahudiliğe döndü.  Filmleri dünya çapında 2,6 trilyon gişe getirmiştir. Babası daha Ben altı yaşında iken onu kendi rol aldığı filmlerin setlerine götürmüş ve Ben'i aktörlükle tanıştırmıştır. Lisede aktörlük dersleri alan Ben sonradan şansını denemiş ve başarılı olmuştur.  Birçok dizi ve filmde rol almış, 1990-1993 yılları arası The Ben Stiller Show adıyla kendi şovunu yapmıştır. Ayrıca Tropik Fırtına: Al Bakalım, The Cable Guy, Zoolander ve Reality Bites gibi filmlerde yönetmenlik de yapmıştır. Öncelikle ünlü talk-show programı Saturday Night Live'da oynadığı skeçlerle tanınmıştır. Ayrıca 'Aramızdaki Sarışın', 'Çatı Katı' ve Zor Baba gibi kaliteli filmlere de imza atmıştır.

Film

Yönetmen ve yapımcı

Televizyon

Müzik-video

Kaynakça

Dış bağlantılar

1965 doğumlular
Manhattan doğumlular
20. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
21. yüzyılda Amerikalı erkek oyuncular
Amerikalı komedyenler
Amerikalı erkek sinema oyuncuları
Amerikalı erkek dizi oyuncuları
Amerikalı film yapımcıları
Amerikalı film yönetmenleri
Amerikalı senaristler
Amerikalı veganlar
Yahudi asıllı Amerikalılar
Emmy Ödülü sahipleri
En İyi Komedi Performansı MTV Film Ödülü sahipleri
En İyi Kötü Karakter MTV Film Ödülü sahipleri
Yahudi komedyenler
Yaşayan insanlar
BAFTA Los Angeles Britanya Ödülleri sahipleri
BAFTA Ödülü sahipleri

Ben Stiller


Günther Schönberger (* 8. Februar 1952 in Graz) ist ein österreichischer Musiker, Sachbuchautor,  Winzer und Champagnerimporteur. Die Schokoladensorte "Schönberger Rot", die von der Zotter Schokoladenmanufaktur produziert und über Europa hinaus vertrieben wird, ist nach ihm benannt.

Leben
Von 1978 bis 1996 war Günther Schönberger bei der Ersten Allgemeinen Verunsicherung (EAV) als Saxofonist Bandmitglied und für die Bühnenshow verantwortlich. Ende der 1970er Jahre gründete Schönberger parallel zur EAV  die Band Ephesus, die er für kurze Zeit managte. Danach konzentrierte er sich nur noch auf die EAV. Auf Grund von Differenzen stieg er zu Beginn des Jahres 1996 aus.

Seitdem widmet er sich seinen Weinbergen und erhielt als Winzer neben Auszeichnungen durch die Zeitschrift Falstaff und Vinaria weitere Anerkennungen.

Veröffentlichungen
 Rudolf Lantschbauer, Gerhard Redl, Günther Schönberger u. a.: Die Weinwelt der Barriques. Der Ausbau von Wein in Barriques. Vinothek, 2001, ISBN 978-3-900582-17-3.

Weblinks
 Homepage mit Künstlerfoto, abgerufen am 17. Juli 2012
 Weltberühmt in Österreich – 50 Jahre Austropop, abgerufen am 29. Juli 2012
 Weingut Schönberger, abgerufen am 2. August 2012

Einzelnachweise

Gunther Schonberger
Popmusiker
Sachbuchautor
Unternehmer (Weinbau)
Österreicher
Geboren 1952
Mann

Günther Schönberger


Zipsendorf ist ein Stadtteil der Stadt Meuselwitz im Landkreis Altenburger Land in Thüringen. Überregional bekannt ist der Ort als Namenspatron für den Fußballverein Zipsendorfer FC Meuselwitz.

Lage und Verkehr
Meuselwitz und sein Stadtteil Zipsendorf liegen an der gut ausgebauten Bundesstraße 180 im Altenburger-Zeitzer-Lösshügelland und im Meuselwitz-Altenburger Braunkohlerevier. Zwischen 1901 und 1970 hatte Zipsendorf einen Bahnhof an der Bahnstrecke Gera-Pforten–Wuitz-Mumsdorf.

Geschichte

Im Jahre 1156 wurde Zipsendorf erstmals urkundlich genannt. Das stattliche Bauerndorf besaß 1612 sieben Bauern und eine Vielzahl von Handwerkern und Gewerbe. Auch Salzhändler waren dabei. Im 18. Jahrhundert sorgten Viehseuchen, Unwetter, Krieg und Brände für große Rückschläge im Dorf. Obwohl Zipsendorf heute in Meuselwitz nahtlos übergeht, lag zwischen den Orten bis 1952 eine Verwaltungsgrenze. Zipsendorf ist einer der wenigen Orte des heutigen Landkreises Altenburger Land, der historisch nicht zu Sachsen-Altenburg gehörte. Gemeinsam mit heute ebenfalls zum thüringischen Meuselwitz gehörigen Orten Brossen, Falkenhain und Rusendorf lag Zipsendorf bis 1815 im Amt Zeitz, das als Teil des Hochstifts Naumburg-Zeitz seit 1561 unter kursächsischer Hoheit stand und zwischen 1656/57 und 1718 zum Sekundogenitur-Fürstentum Sachsen-Zeitz gehörte. Durch die Beschlüsse des Wiener Kongresses kam der Ort im Jahr 1815 zu Preußen und wurde 1816 dem Landkreis Zeitz im Regierungsbezirk Merseburg der Provinz Sachsen zugeteilt. 1920 zählte das Dorf 3000 Einwohner.

1870 setzte der Kohleabbau in Zipsendorf, das im preußischen Westteil des Meuselwitz-Altenburger Braunkohlereviers lag, ein. Damit ging eine Industrialisierung der Gegend einher. Die erste Brikettfabrik mit dem Namen "Vereinsglück I (Zipsendorf I)" eröffnete 1884. Sie war bis 1967 in Betrieb. Es folgten die Brikettfabriken "Fürst Bismarck (Zipsendorf III)" (1908 bis 1991) und "Vereinsglück II (Zipsendorf IV)" (ab 1910). Im Tiefbau wurde die Braunkohle in Zipsendorf in den Gruben "Fürst Bismarck Nr. 138" (1893 bis 1940) und "Schädegrube Nr. 148" (1901 bis 1914) abgebaut. Im Tagebau war zunächst die kleinere "Schädegrube I" (1902 bis 1934) und der "Tagebau Leonhard II (Sedan)" (1918 bis 1926) in Betrieb. Der großflächigere Abbau setzte mit den Tagebauen "Zipsendorf-West (Leonhard III)" (1938 bis 1952) und "Zipsendorf-Süd" (1948 bis 1964) ein. Ihnen mussten die Nachbarorte Oberhaide, Wuitz und Sabissa weichen. Zwischen 1901 und 1969 hatte Zipsendorf einen Haltepunkt an der Bahnstrecke Gera-Pforten–Wuitz-Mumsdorf, während die Bahnstrecke Zeitz–Altenburg den Ort ohne Halt passierte.

Mit der Bildung der Länder in der SBZ kam Zipsendorf mit dem Landkreis Zeitz an das neu gegründete Land Sachsen-Anhalt. Am 1. Juli 1950 wurde der Nachbarort Brossen nach Zipsendorf eingemeindet. Mit der 1952 erfolgten Gebietsreform in der DDR wurden Zipsendorf mit seinem Ortsteil Brossen dem neu zugeschnittenen Kreis Zeitz im Bezirk Halle zugeordnet. Am 4. Dezember 1952 wurden die Gemeinden Zipsendorf mit Brossen, Falkenhain mit der Flur von Rusendorf und das erst 1950 zum Landkreis Zeitz gekommene Mumsdorf in den Kreis Altenburg im Bezirk Leipzig umgegliedert.

Am 1. Januar 1973 wurden Zipsendorf und Brossen durch Eingemeindung Ortsteile von Meuselwitz. Mit der Neugründung des Freistaats Thüringen kam Zipsendorf als Ortsteil von Meuselwitz zum thüringischen Landkreis Altenburg, der 1994 zum Landkreis Altenburger Land fusionierte.

Kirche

Im Ort befindet sich zwei denkmalgeschützte Kirchen, die evangelisch-lutherische Dorfkirche Zipsendorf aus dem 16. Jahrhundert und die 1908 erbaute katholische St.-Elisabeth-Kirche.

Persönlichkeiten
 Curt Beyer (1920–2021), Markscheider
 Erich Dietz (1903–1990), Maler und Bildhauer
 Christian Friedrich Möller (1763–1825), Pfarrer, Schriftsteller und Historiker
 Wolf-Dietrich Rost (* 1952), Politiker (CDU)

Weblinks

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Altenburger Land
Geographie (Meuselwitz)
Ersterwähnung 1156
Ehemalige Gemeinde (Landkreis Altenburger Land)
Gemeindeauflösung 1973

Zipsendorf


فيروسات الحصى المكوراتية  هي فيروسات ثنائية سلسلة الدنا عملاقة والتي تصيب اميليانا هوكسلاي، نوع من ناقلات الحصى المكوراتية. و طول جينومها 407,339 زوج قواعد وبمحتوى من G + C يقدر بحوالي 41.1 %، وهناك 472 تنبأ بتشفير السلسلة.

ويلسون وفريقه في جمعية البيولوجية البحرية في المملكة المتحدة، جامعة شرق أنغليا والمختبر البحري في بلايموث، أول من شاهد الفيروس عام 1999 م. لاحقا في صيف 2005 م باحثون في المختبر البحري في بلايموث (ويلي ويلسون والبقية) و في معهد سانغر (هولدن والبقية) حددوا تسلل جينوم 'فيروس اٍميليانا هوكسلاي 86 (EhV-86)' وعثروا على 472 بروتين مشفر للجينات مما يجعلها 'فيروسات عملاقة' و أوسع فيروسات بحرية معروفة بجينومها.

المراجع

  الفيروسات العملاقة في المحيط: رابع ورشة عمل حول فيروسات الطحالب جريدة علم الفيروسات 2005
  صفحة معهد سانغر لفيروس اٍميليانا هوكسلاي 86
  Giantviruses.org ترتيب الفيروسات على حسب حجم جينومها.
  نشرة اٍعلامية للمختبر البحري في بلايموث.

وصلات خارجية
 نطاق فيروسي: فيروسات الحصى المكوراتية

أجناس الفيروس
فيروسات دي أن إيه نووية سيتوبلازمية كبيرة
فيروسات الطحالب حقيقية النواة

فيروسات الحصى المكوراتية


El fuero de Guadalajara, comúnmente llamado fuero corto, es el estatuto jurídico aplicable en comunidad de villa y tierra de Guadalajara (actual España) para regular la vida de su comunidad, estableciendo un conjunto de normas, derechos y privilegios, otorgado por Alfonso VII de León el 3 de mayo de 1133.

Concedía a Guadalajara un alfoz con unas cincuenta aldeas divididas en dos sexmas, la del Campo, en la margen derecha del río Henares, y la de la Alcarria, en la margen izquierda. El fuero de 1133 sirve en la presura para atraer a distintas familias nobiliarias, procedentes sobre todo del norte de España, como los Mendoza, los Cerda, los Guzmán, los Álvarez de Toledo o los Téllez Girón. Desde entonces serían muchos los intentos de estas familias de convertir la tierra de realengo de Guadalajara en un señorío nobiliario, aunque con pocos frutos en un principio.

Detalles
Alfonso VII de León, para favorecer el desarrollo de la villa y su tierra, concedió fuero a Guadalajara, el 3 de mayo de 1133. Del análisis de su texto se desprende que la medida buscaba atraer nuevos pobladores a la comarca, pues tras asegurar casas y heredades a los que ya eran pobladores de la villa y sus aldeas, se daban especiales ventajas a los que vinieran a repoblar la localidad desde Castilla, León y otras partes, limitando sólo a un año el tiempo de residencia de los nuevos vecinos para poder vender sus heredades.

No sólo la estancia exigida en la población para disponer de los bienes recibidos era más corta que en otros lugares, sino que se permitía a caballeros y peones conservar las propiedades en caso de ausencia si dejasen en su puesto a quienes prestasen por ellos el servicio militar. No faltaban tampoco disposiciones referidas a la exención del pago de determinados impuestos como el portazgo y el montazgo y otras de fomento del comercio, así como las que regulaban la situación de los mozárabes, mudéjares y judíos en condiciones también favorables.

Estas medidas pronto dieron sus frutos y Guadalajara se fue convirtiendo a lo largo de la segunda mitad del  en una de las principales villas del Reino de Castilla. Su caserío aparece organizado en casi una docena de barrios o «collaciones», número parecido al de Madrid o Talavera, correspondiendo los nombres asignados a sus parroquias al uso de la primera etapa de presura castellana: Santa María, San Julián, Santiago, San Andrés, San Miguel, San Ginés, San Esteban, San Nicolás o San Bartolomé.

El fuero de 1133 fijaba también definitivamente los límites del alfoz dependiente de la villa. Era un amplio término que superaba los mil kilómetros cuadrados en los que, junto a las pocas aldeas preexistentes como Taracena, Camarena, Lupiana, Loranca de Tajuña, Iriépal, Irueste, Alcolea de Torote, Alovera, Azuqueca de Henares, Benalaque o Albolleque, se documentan casi medio centenar de nuevos asentamientos que fueron surgiendo en el proceso repoblador a lo largo de la segunda mitad del  y primeras décadas del XIII como Fuentelviejo, Valdeflores, Valdeavellano, Valfermoso de Tajuña, El Fresno, Tomellosa o La Celada, entre otros.

Véase también
 Comunidad de villa y tierra de Guadalajara
 Fuero de Guadalajara de 1219

Referencias

Bibliografía
 Cortés Campoamor, Salvador. «El problema de los límites de la comunidad de Villa y Tierra de Guadalajara: notas en torno a la toponimia del Fuero de Alfonso VII», en Wad-al-Hayara: Revista de estudios de Guadalajara, n.12., 1985, p. 81- 86.
 Díaz González, Francisco Javier. «La guerra en los fueros de la provincia de Guadalajara», en Wad-al-Hayara, 2003, n. 30, p. 43-62.
 Fernández Serrano, Tomás. «Relación de fueros y cartas pueblas de la provincia de Guadalajara», en Wad-al-Hayara, n. 2, 1975, p. 51-55.
 Fueros de Guadalajara. Ayuntamiento. Guadalajara, 1996.
 Martín Prieto, Pablo. «El derecho castellano en sus textos : los fueros de Guadalajara», en Anuario de Historia del Derecho Español, tomo LXXVIII-LXXIX, 2008-2009, p. 140-213.
 Martín Prieto, Pablo. Fueros de Guadalajara. Diputación Provincial. Guadalajara, 2010.
 Ubierna Eusa, José A. Estudio jurídico de los fueros municipales de la provincia de Guadalajara. Casa de Expósitos. Guadalajara, 1917.

Fueros de Guadalajara
España en 1133
Reinado de Alfonso VII de León
Fueros de España del siglo XII

Fuero de Guadalajara de 1133


Ich kauf mir lieber einen Tirolerhut ist ein deutscher Schlagerfilm von Hans Billian aus dem Jahr 1965. In den Hauptrollen agieren Hannelore Auer, Manfred Schnelldorfer, Margitta Scherr, Maria Brockerhoff, Gus Backus, Hubert von Meyerinck und Kurt Liederer.

Handlung
Hutfabrikant Hubert Krempe ist wütend: Seine Firma macht keinen Umsatz mehr, da jeder Mensch nur einen Kopf hat. Als dann auch noch sein Angestellter Gunther Kleinhirsch zwei Tage später aus dem Urlaub in Tirol zurückkommt, als vereinbart war, entlässt er ihn. Krempe entscheidet sich jedoch um, als er sieht, dass Gunther einen Tirolerhut trägt, den ihm seine Freundin Zenzi als Andenken mitgegeben hat. Da Tirolerhüte in der Großstadt praktisch unbekannt sind, will Krempe nun diese Hüte produzieren. Er schickt Gunther zu Recherche- und Werbemaßnahmen zurück nach Tirol. Gunther entführt kurzerhand auch seinen Freund, den Komponisten Gerd Raupach, als dieser nicht mitkommen, sondern lieber mit seiner Freundin Lucy Barner im Tonstudio arbeiten möchte. Im Tiroler Dorf Kirchberg angekommen, ist Gerd zunächst nicht begeistert, findet jedoch schon bald Gefallen an der Journalistin Karin Leisner. Unterdessen planen Lucy und Evelyn Krempe, die Tochter des Hutfabrikanten, in Kirchbach nach dem Rechten zu sehen. Lucy vermutet, dass ihr Gerd fremdgeht, während Evelyn sich sicher ist, dass Gunther weniger arbeitet, als vielmehr Zeit mit seiner Freundin Zenzi zu verbringen. Beide Frauen sehen sich nach der Ankunft bestätigt und Lucy trennt sich von Gerd. Da sie Karin gegenüber durchblicken lassen hat, mit Gerd verlobt zu sein, fühlt diese sich hintergangen und lehnt nun ebenfalls jeden weiteren Kontakt mit dem Komponisten ab.

Gerd arbeitet mit Gunther an einem Werbelied für den Tirolerhut, das den passenden Titel Ich kauf mir lieber einen Tirolerhut erhält. Dabei hilft ihnen der schüchterne Manfred Ratschenkofer, der Schlagzeug spielt, eigentlich aber in der Filzfabrik seiner Mutter arbeiten muss. Lieber wäre er Musiker. Manfred trifft auf Evelyn, die sich ihm als Weltreisende vorstellt, woraufhin er behauptet, Musiker zu sein. Schnell wird aus beiden ein Paar. Auch Gunther und die nun freie Lucy kommen sich näher, während Gerd vergeblich versucht, Karin zurückzugewinnen. Auch im Dorf gibt es Unfrieden, der von der Ratschenkoferin ausgeht. Gunther will für den Tirolerhut eine besondere Werbemaßnahme starten. Dafür hat er verschiedene Schönheitsköniginnen nach Kirchberg eingeladen, die im Bikini den Tirolerhut präsentieren sollen. Die Ratschenkoferin befürchtet nicht nur einen Sittenverfall im Dorf, sondern auch, dass die Tradition des Tirolerhuts von Fremden missbraucht werden wird. Sie versucht zunächst den Schützenverein gegen die geplante Veranstaltung aufzubringen, doch zeigen sich die Herren von der Idee leichtbekleideter Frauen mit Tirolerhüten sehr angetan. Erst die Frauen des Schützenvereins zeigen sich empört. Kurz vor der Veranstaltung entführen sie die Models und sperren sie in einen Heuschober. Eilig disponieren Gunther und seine Freunde um. Als Models springen nun Zenzi, Lucy, Evelyn und auch die mit Gerd versöhnte Karin ein.

Hubert versucht dennoch, die Veranstaltung mit den richtigen Models zu retten. Er vereinbart mit der Ratschenkoferin einen Handel, der vorsieht, dass ihre Filzfabrik zukünftig das Material für die Krempe'schen Hüte liefern soll. Zudem stimmen beide der Ehe ihrer Kinder Evelyn und Manfred zu, die schon heimlich miteinander fliehen wollten. Als die Ratschenkoferin die gefangenen Models befreien will, wird sie von den Frauen des Schützenvereins ebenfalls in den Stadel gesperrt. Alle Frauen können jedoch rechtzeitig entkommen und erscheinen in letzter Sekunde auf dem Fest, auf dem die Tirolerhüte vorgestellt werden. Natürlich wird auch der fertige Schlager "Ich kauf mir lieber einen Tirolerhut" lauthals gesungen. Am Ende finden sich die Paare Lucy und Gunther, Evelyn und Manfred sowie Karin und Gerd.

Produktion, Veröffentlichung
Die Dreharbeiten zu Ich kauf mir lieber einen Tirolerhut fanden in Kirchberg in Tirol sowie in den Bavaria Filmstudios statt. Die Bauten stammten von Wolf Englert und Bruno Monden.

Im Film sind folgende Schlager zu hören:
 Billy Mo: Ich kauf mir lieber einen Tirolerhut
 Peggy March: Hallo Boy
 Peppino di Capri: Oh mia Angelina
 Teddy Parker: Oh Renata
 Roy Etzel: Blues d'amour (instrumental)
 Manfred Schnelldorfer: Baby, Baby, Baby
 Hannelore Auer: Treu muss er sein
 Gus Backus: Wonderful Girl
 Hannelore Auer und Manfred Schnelldorfer: Liebelei

Der Film hatte in der Bundesrepublik Deutschland am 30. September 1965 Premiere. In Dänemark wurde er unter dem Titel Du burde købe dig en tyrolerhat am 17. Juli 1970 veröffentlicht.

Alive – Vertrieb und Marketing veröffentlichte den Film innerhalb der Reihe "Juwelen der Filmgeschichte" am 21. August 2015 auf DVD.

Kritik
Der film-dienst bezeichnete das Werk als einen "Konfektionsfilm um die Entstehung des gleichnamigen Schlagers. Viel Musik, einige Stars und viele, die es werden möchten, sollen die fehlenden Ideen ersetzen. Fade Unterhaltung ohne jeden Schwung." Ins gleiche Horn bläst der Evangelische Film-Beobachter: "Ohne jede handwerkliche Mühe zusammengebastelte Parade von Stars der leichten Unterhaltungsmusik, die man sich auf jeden Fall sparen kann."

Auf der Seite Remember it for later verwies man darauf, dass der dritte Spielfilm von Hans Billian sich "exakt aus den gleichen Elementen" zusammensetze wie etwas Grimms Wenn die Musik spielt am Wörthersee, Billians eigenes Regiedebüt Übermut im Salzkammergut oder Hofbauers Tausend Takte Übermut. Wie in Grimms Film gebe Hubert von Meyerinck einen großstädtischen Unternehmer, der einen Angestellten für einen Auftrag nach Österreich schicke. Sei das am Wörthersee nach Eddie Arent gewesen, übernehme nun Gus Backus diese Funktion, der auch in den anderen Filmen agiere, ebenso wie Hannelore Auer, die wieder "für den Glamourfaktor" sorge. Welchen dieser Schlagerfilme man nun präferiere ("wenn man ihnen denn überhaupt etwas abgewinnen" könne), sei wahrscheinlich "höchst arbiträr". Der Wörthersee-Film sei einfach "zu brav und zu wenig schwungvoll", die beiden Übermut-Filme zeichneten sich durch "hohes Tempo und gelungene, mit viel Drive vorgetragene Slapstick-Einlagen aus"; der Tirolerhut hingegen sei "ein bisschen schwächer". Man merke ihm deutlich an, dass er "gewissermaßen ein Epigone sei, der Versuch, ein Erfolgsrezept noch einmal zu wiederholen". Aber er mache trotzdem Spaß…

Weblinks

 Ich kauf mir lieber einen Tirolerhut Abb. Filmplakat
 Ich kauf mir lieber einen Tirolerhut Abb. Titelblatt Neues Film-Programm Nr. 4141 (im Bild: Hannelore Auer, Manfred Schnelldorfer)

Einzelnachweise

Filmtitel 1965
Deutscher Film
Musikfilm

Ich kauf mir lieber einen Tirolerhut (Film)


Pall Mall R. J. Reynolds Tobacco Company tarafından üretilen sigaralardan birinin markasıdır.

Hikâyesi
Pall Mall marka sigaralar ilk defa 1899 yılında Butler & Butler Şirketi tarafından üst sınıfa hitaben üretilmiştir. 1907'de Pall Mall American Tobacco tarafından Butler & Butler'dan satın alındı. Yeni sahipleri bu markayı sigara yapımındaki yenilikleri test etmek için kullandı. Önce daha büyük boyutlarda (şimdiki 85 mm'lik standart sigara boyutunda) ürettiler ve daha sonra da yeni bir tütün sıkıştırma yöntemini uyguladılar.

Pall Mall popüleritesinin zirvesine, Amerika Birleşik Devletleri'nde bir numaralı sigara markası oldukları 1960 yılında ulaştı. Tasarım kumarı tutmuştu ve şirket uzunları yani 100 mm.'lik sigaraları piyasaya sürdü (bu sefer de uzun sigaralar için standardı belirlediler). 1966 yılında Winston sigaraları'nın reklamları ile başedemeyerek tahtından indirildi.

Pall Mall 1994'te Brown & Williamson Tobacco Corporation tarafından satın alındığında; tasarım açısından geriye düşmüş ve filtresiz kalmış birkaç sigaradan biriydi. Sonunda 2001'de, filtreli yeni Pall Mall'lar piyasaya sürüldü ve daha önceleri kendi yenilikleri ile şekillendirdikleri endüstriyi bu şekilde yakalamış oldular. 30 Temmuz 2004'te Brown & Williamson, R. J. Reynolds Tobacco Company ile birleşti ve yoluna R. J. Reynolds Tobacco Company olarak devam etti. R. J. Reynolds ABD pazarı için filtreli ve filtresiz sigara yapımına devam ediyor. ABD dışında üretim ve satışı ise British American Tobacco yapıyor.

Kaynakça
Kurt Vonnegut kendisi de bir Pall Mall içicisidir ve bazı romanlarında bu markayı kullanmıştır. Şöyle demiştir; "intihar için son derece klas bir yol"

Süper Uzun Pall Mall Lupin III animesindeki Daisuke Jigen'in favori markasıdır.

Stephen King birçok çalışmasında Pall Mall'ı kullanır.

Ken Grimwood Sil Baştan adlı romanında Pall Mall sigarasından söz eder.

Telaffuz
ABD'de ellilerin ortasında yaınlanan televizyon reklamlarında spikerler markanın adını, pakette açıkça Pall Mall yazmasına rağmen Pell Mell olarak telaffuz etmişlerdir. Bu yüzden o günlerde yaşamış olanlar Pell Mell olarak telaffuz ederler ama sadece görsel yollarla bu markayla tanışan yeni nesil ise Pall Mall olarak telaffuz eder.

Dış bağlantılar
 Pall Mall - Cigarettes Encyclopedia

Sigara markaları
R. J. Reynolds Tobacco Company markaları
British American Tobacco markaları

Pall Mall


The Five Gold Bands - Cele cinci brățări de aur este un roman science-fiction picaresc al scriitorului american Jack Vance, publicat pentru prima dată în numărul din noiembrie 1950 al revistei Startling Stories.

Cinci descendenți ai inventatorului motorului spațial au cinci brățări de mână din aur, care sunt cheile unice ale invenției. Pentru a putea folosi motorul, protagonistul trebuie să ucidă acești descendenți și să folosească cunoștințele acumulate.

Romanul a fost publicat în 1953 ca o carte separată sub titlul The Space Pirate, iar în 1963 a fost asociat cu lucrarea lui Vance care a câștigat Premiul Hugo pentru cea mai bună nuvelă, Dragon Masters sub forma unei ediții Ace Double.

Rezumat
Aventurierul irlandez picaresc Paddy Blackthorn este prins în încercarea sa de a fura o unitate spațială interstelară și este condamnat la moarte de către consiliul conducător al oamenilor mutanți. Creatorul mutanților le-a dat secretul acestor motoare spațiale și, prin urmare, un monopol asupra călătoriilor în spațiu, ceea ce le permite să domine oamenii normali.

În timpul evadării sale, Paddy descoperă că toate cunoștințele despre cum se fabrică motoarele au fost stocate în cinci brățări de mână din aur, câte una pentru fiecare rasă de mutanți. Acestea sunt ascunse în cinci locuri secrete pentru a nu fi găsite. Cu ajutorul unui femei frumoase care este agent secret, Fay Bursill, Paddy caută planetele de origine ale fiecărei specii de mutanți, în speranța că pământenii își vor putea relua locul potrivit în spațiu.

Teme principale

Cu toate că este unul dintre primele eforturi literare ale lui Vance, The Five Gold Bands prezintă multe dintre elementele stilistice care ar putea să caracterizeze multe dintre lucrările sale de mai târziu: un protagonist colorat care realizează fără intenție binele mai mare într-o încercare frenetică și disperată de a-și salva propria viață (și avere), numeroase locuri exotice populate de specii simțitoare la fel de exotice și tema unei vânători de comori. De asemenea, introduce o altă temă frecventă a operei lui Vance - faptul că mediul unei planete extraterestre va schimba orice coloniști umani în câteva generații, în așa fel încât abia vor mai fi recunoscuți ca oameni.

Referințe

Legături externe
 Pagina principală și arhiva Jack Vance

Romane picarești
Romane de Jack Vance
Romane americane
Romane din 1950

The Five Gold Bands


La 3,3′-diaminobenzidine (DAB) est un composé organique de formule (C6H3(NH2)2)2. Ce dérivé de la benzidine est un précurseur du polybenzimidazole, qui permet la formation de fibres réputées pour leur stabilité chimique et thermique. Comme son tétrachlorhydrate soluble dans l'eau, le DAB est utilisé pour la coloration immunohistochimique des acides nucléiques et des protéines.

Structure
Le DAB est symétrique par rapport à la liaison carbone centrale entre ses deux structures cycliques. Dans le cristal, les anneaux de chaque molécule sont coplanaires et les unités amine relient les molécules pour former un réseau de liaisons hydrogène tridimensionnel intermoléculaire.

Préparation
La diaminobenzidine est disponible dans le commerce, et est préparée en traitant la 3,3′-dichlorobenzidine avec de l'ammoniac tout en utilisant un catalyseur de cuivre à hautes température et pression, suivi d'un traitement acide.

Une autre voie de synthèse implique la diacylation de la benzidine avec de l'anhydride acétique dans des conditions basiques :

 (NH2)C6H4C6H4(NH2) + 2 (CH3CO)2O ⟶ (NHCOCH3)C6H4C6H4(NHCOCH3) + 2 CH3CO2H.

Le composé diacétylé subit ensuite une nitration avec de l'acide nitrique pour produire un composé ortho-dinitro en raison des substituants acétyle ortho-directeurs :

 (NHCOCH3)C6H4C6H4(NHCOCH3) + 2HNO3 ⟶ (O2N)(NHCOCH3)C6H3C6H3(NHCOCH3)(NO2) + 2.

Les groupes acétyle sont ensuite éliminés par saponification :

 (O2N)(NHCOCH3)C6H3C6H3(NHCOCH3)(NO2) + 2NaOH ⟶ (O2N)(NH2)C6H3C6H3(NH2)(NO2) + 2(NaOCOCH3).

Le composé dinitrobenzidine est ensuite réduit avec de l'acide chlorhydrique et du fer pour produire la 3,3′-diaminobenzidine :

 3(O2N)(NH2)C6H3C6H3(NH2)(NO2) + 12HCl + 10Fe0 ⟶ 3(NH2)2C6H3C6H3(NH2)2 + 4Fe2O3 + 6FeCl2.

La réduction du composé dinitrobenzidine peut également se faire avec du chlorure d'étain(II) au lieu de poudre de fer ou avec du dithionite de sodium dans du méthanol.

Applications
Pour son utilisation principale, le DAB est le précurseur du polybenzimidazole.

La diaminobenzidine est oxydée par le peroxyde d'hydrogène en présence d'hémoglobine pour donner une couleur brun foncé. Ce changement de couleur est utilisé pour détecter les empreintes digitales dans le sang. La solubilité du DAB dans l'eau permet une adaptabilité par rapport aux autres solutions de détection qui utilisent des solvants toxiques. Des échantillons de tissus mal préparés peuvent donner des faux positifs. En recherche, cette réaction est utilisée pour colorer les cellules qui ont été préparées avec l'enzyme peroxydase d'hydrogène, en suivant les protocoles courants d'immunocytochimie. Concernant la maladie d'Alzheimer, les plaques amyloïdes de protéine Aβ sont ciblées par un anticorps primaire, puis par un anticorps secondaire, qui est conjugué à une enzyme peroxydase. Cela liera le DAB en tant que substrat et l'oxydera, produisant une couleur brune facilement observable. Les plaques peuvent ensuite être quantifiées pour une évaluation plus approfondie. Une autre méthode utilise des complexes de biocytine injectée avec de l'avidine ou de la streptavidine, de la biotine, puis de la peroxydase.

Références

Liens externes
  « Material Safety Data Sheet - 3,3'-Diaminobenzidine, 99% », 20 novembre 2008, sur fscimage.fishersci.com

Biphényle
Aminobenzène
Polyamine

3,3'-Diaminobenzidine


الصفين إحدى قرى مركز كفر شكر التابع لمحافظة القليوبية بجمهورية مصر العربية.

التاريخ
قرية الصفين من القرى القديمة، حيث وردت باسم «الصفين» في أعمال الشرقية ضمن قرى الروك الصلاحي التي أحصاها ابن مماتي في كتاب قوانين الدواوين، كما وردت في أعمال الشرقية ضمن قرى الروك الناصري التي أحصاها ابن الجيعان في كتاب «التحفة السنية بأسماء البلاد المصرية». وفي العصر العثماني ورد اسمها في التربيع العثماني الذي أجراه الوالي العثماني سليمان باشا الخادم في عصر السلطان العثماني سليمان القانوني ضمن قرى ولاية الدقهلية، وفي تاريخ 1228هـ/1813م الذي عدّ قرى مصر بعد المسح الذي قام به محمد علي باشا باسم «الصفين» ضمن قرى مديرية الدقهلية، بعد تأسيس مركز كفر شكر، اقتطعت القرية من مديرية الدقهلية، وألحقت بمركز كفر شكر في مديرية القليوبية.

السكان
بلغ عدد سكان الصفين 3,000 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
قائمة قرى محافظة القليوبية

مصادر

قرى كفر شكر

الصفين


Cinema stoner é um subgênero de filmes de comédia que gira em torno do uso recreativo de cannabis. Geralmente, seu uso é um dos temas principais e orienta grande parte do desenrolar da trama. Eles são frequentemente representativos da cultura popular da cannabis.

Muitos filmes stoner (stoner movies) têm certos elementos e temas em comum. De modo geral, trazem protagonistas, muitas das vezes amigos, que procuram ou consomem maconha e precisam realizar alguma tarefa sob o efeito psicoativo. Envolvem também figuras de autoridade evasivas, por exemplo agentes da lei, que são retratados como comicamente ineptos, mas também pais, colegas de trabalho ou figuras públicas que desaprovam o uso de maconha.

São exemplos de filmes stoner Reefer Madness (1936), Fritz the Cat (1972), Up in Smoke (1978), Still Smokin' (1983), Fear and Loathing in Las Vegas (1998), Dude, Where's My Car? (2000), Grandma's Boy (2006), The Wackness (2008), Our Idiot Brother (2011) e Ted 2 (2015).

Géneros de cinema
Cultura canábica

Cinema stoner


A hyperthermophile is an organism that thrives in extremely hot environments—from 60 °C (140 °F) upwards. An optimal temperature for the existence of hyperthermophiles is often above 80 °C (176 °F). Hyperthermophiles are often within the domain Archaea, although some bacteria are also able to tolerate extreme temperatures. Some of these bacteria are able to live at temperatures greater than 100 °C, deep in the ocean where high pressures increase the boiling point of water. Many hyperthermophiles are also able to withstand other environmental extremes, such as high acidity or high radiation levels. Hyperthermophiles are a subset of extremophiles. Their existence may support the possibility of extraterrestrial life, showing that life can thrive in environmental extremes.

History
Hyperthermophiles isolated from hot springs in Yellowstone National Park were first reported by Thomas D. Brock in 1965. Since then, more than 70 species have been established. The most extreme hyperthermophiles live on the superheated walls of deep-sea hydrothermal vents, requiring temperatures of at least 90 °C for survival.
An extraordinary heat-tolerant hyperthermophile is Strain 121, which has been able to double its population during 24 hours in an autoclave at 121 °C (hence its name). The current record growth temperature is 122 °C, for  Methanopyrus kandleri.

Although no hyperthermophile has shown to thrive at temperatures >122 °C, their existence is possible.  Strain 121 survives 130 °C for two hours, but was not able to reproduce until it had been transferred into a fresh growth medium, at a relatively cooler 103 °C.

Research
Early research into hyperthermophiles speculated that their genome could be characterized by high guanine-cytosine content; however, recent studies show that "there is no obvious correlation between the GC content of the genome and the optimal environmental growth temperature of the organism."

The protein molecules in the hyperthermophiles exhibit hyperthermostability—that is, they can maintain structural stability (and therefore function) at high temperatures. Such proteins are homologous to their functional analogs in organisms that thrive at lower temperatures but have evolved to exhibit optimal function at much greater temperatures. Most of the low-temperature homologs of the hyperthermostable proteins would be denatured above 60 °C. Such hyperthermostable proteins are often commercially important, as chemical reactions proceed faster at high temperatures.

Physiology

General physiology

Due to the fact of living in extreme environments, hyperthermophiles can be adapted to several variety of factors, like pH, redox potential, level of salinity, and temperature. They grow-similar to mesophiles-within a temperature range of about 25-30 °C between the minimal and maximal temperature. The fastest growth is obtained at their optimal growth temperature which may be up to 106 °C. The main characteristics they present in their morphology are:

 Cell wall: the outermost part of archaea, it is arranged around the cell and protects the cell contents. It does not contain peptidoglycan, which makes them naturally resistant to lysozyme.The most common wall is a paracrystalline surface layer formed by proteins or glycoproteins of hexagonal symmetry. An exceptional peculiarity comes from the hand of the genus that lacks a wall, a deficiency that is filled by the development of a cell membrane whose unique chemical structure: it contains a lipid tetraether with and glucose in a very high proportion to the total lipids. In addition, it is accompanied by glycoproteins that together with lipids give the membrane of Thermoplasma spp stability against the acidic and thermophilic conditions in which it lives.
 Cytoplasmic membrane: it is the main adaptation to temperature. This membrane is radically different from that known from and to eukaryotes. The membrane of Archaeabacteria is built on a tetraether unit, thus establishing ether bonds between glycerol molecules and hydrophobic side chains that do not consist of fatty acids. These side chains are mainly composed of repeating isoprene units. At certain points of the membrane, side chains linked by covalent bonds and a monolayer are found at these points. Thus, the membrane is much more stable and resistant to temperature alterations than the acidic bilayers present in eukaryotic organisms and bacteria.
 Proteins: they denature at elevated temperatures so they must also adapt. To achieve this, they use proteins and protein complexes also known as heat shock proteins. Their function is to bind or engulf the protein during synthesis, creating an environment conducive to its correct, helping it to reach its tertiary conformation. In addition, they can collaborate in transporting news to their site of action.
DNA: will also adapt to elevated temperatures by several mechanisms. The first is cyclic potassium 2,3-diphosphoglycerate, which has been isolated in only a few species of the genus. Methanopyrus is characterized by the fact that it prevents DNA damage at these temperatures. Topoisomerase is an enzyme found in all hyperthermophiles. It is responsible for the introduction of positive spins in which it confers greater stability against high temperatures. Sac7d this protein has been found in the genus and characterized by an increase, up to 40 °C, in the melting temperature of DNA. And finally the histones with which these proteins are associated and collaborate in its supercoiling.

Metabolism
Hyperthermophiles have a great diversity in metabolism including chemolithoautotrophs and chemoorganoheterotrophs, while there are not phototrophic hyperthermophiles known. Sugar catabolism involves non-phosphorylated versions of the Entner-Doudoroff pathway some modified versions of the Embden-Meyerhof pathway, the canonical Embden-Meyerhof pathway is present only in hyperthermophilic Bacteria but not Archaea.

Most of informations about sugar catabolism came from observation on Pyrococcus furiosus. It grows on many different sugars such as starch, maltose, and cellobiose, that once in the cell they are transformed in glucose, but they can use even others organic substrate as carbon and energy source. Some evidences showed that glucose is catabolysed by a modified Embden-Meyerhof pathway, that is the canonical version of well-known glycolysis, present in both eukaryotes and bacteria.

Some differences discovered concerned the sugar kinase of starting reactions of this pathway: instead of conventional glucokinase and phosphofructokinase, two novel sugar kinase have been discovered. These enzymes are ADP-dependent glucokinase (ADP-GK) and ADP-dependent phosphofructokinase (ADP-PFK), they catalyse the same reactions but use ADP as phosphoryl donor, instead of ATP, producing AMP.

Adaptations
As a rule, hyperthermophiles do not propagate at 50 °C or below, some not even below 80 or 90º. Although unable to grow at ambient temperatures, they are able to survive there for many years. Based on their simple growth requirements, hyperthermophiles could grow on any hot water-containing site, even on other planets and moons like Mars and Europa. Thermophiles-hyperthermophiles employ different mechanisms to adapt their cells to heat, especially to the cell wall, plasma membrane and its biomolecules (DNA, proteins, etc):

 The presence in their plasma membrane of long-chain and saturated fatty acids in bacteria and "ether" bonds (diether or tetraether) in archaea. In some archaea the membrane has a monolayer structure which further increases its heat resistance.
 Overexpression of GroES and GroEL chaperones that help the correct folding of proteins in situations of cellular stress such as the temperature in which they grow.
 Accumulation of compounds such as potassium diphosphoglycerate that prevent chemical damage (depurination or depyrimidination) to DNA.
 Production of spermidine that stabilizes DNA, RNA and ribosomes.
 Presence of a DNA reverse DNA gyrase that produces positive supercoiling and stabilizes DNA against heat.
 Presence of proteins with higher content in α-helix regions, more resistant to heat.

DNA repair

The hyperthermophilic archaea appear to have special strategies for coping with DNA damage that distinguish these organisms from other organisms.  These strategies include an essential requirement for key proteins employed in homologous recombination (a DNA repair process), an apparent lack of the DNA repair process of nucleotide excision repair and a lack of the MutS/MutL homologs (DNA mismatch repair proteins).

Specific hyperthermophiles

Archaea
 Strain 121, an archaeon living at 121 °C in the Pacific Ocean.
 Pyrolobus fumarii, an archaeon living at 113 °C in Atlantic hydrothermal vents.
 Pyrococcus furiosus, an archaeon which thrives at 100 °C, first discovered in Italy near a volcanic vent.
 Archaeoglobus fulgidus
 Methanococcus jannaschii
 Aeropyrum pernix
 Sulfolobus
 Methanopyrus kandleri strain 116, an archaeon in 80–122 °C in a Central Indian Ridge.

Gram-negative Bacteria
 Aquifex aeolicus
 Geothermobacterium ferrireducens, which thrives in 65–100 °C in Obsidian Pool, Yellowstone National Park.
 Thermotoga, especially Thermotoga maritima

See also
 Mesophile
 Psychrophile
 Thermophile
 Unique properties of hyperthermophilic archaea

References

Further reading

 How hot is too Hot? T-Limit Expedition

Thermophiles
Geysers

Hyperthermophile


Die Pancaldo-Klasse ist eine drei Mehrzweck-Schwergutfrachter umfassende, Schiffsklasse der Bremer Reederei Harren & Partner, wobei die Schiffe langfristig an CombiLift verchartert sind.

Die Schiffe liefen zwischen 2000 und 2002 vom Stapel und sind vom Germanischen Lloyd klassifiziert.

Einzelheiten
Die Schiffe weisen eine Tragfähigkeit von circa 7.000 dwt bei 7,25 m Tiefgang auf. Durch den 5.400 kW leistenden MaK-Motor beträgt die maximale Geschwindigkeit 17 Knoten.

Der Schiffstyp ist mit zwei 150 mts Kranen von NMF ausgerüstet, die im Tandembetrieb eine Tragleistung von 300 mts leisten. Die verstärkte Tankdecke hat eine maximale Belastung von 12 t/m³. Es können circa 490 TEU geladen werden, darunter 40 Kühlcontainer.

Die beiden Laderäume umfassen insgesamt in etwa 10.000 m³.

Eingesetzt werden die Schiffe in der weltweiten Trampschifffahrt.

Die Schiffe

Weblinks
 Flottenliste auf der Website von Harren & Partner
 Flottenliste auf der Website auf CombiLift

Einzelnachweise

Frachtschiffstyp
Motorschiff
Peene-Werft

Pancaldo-Klasse


ClpP (proteolitička podjedinica kazeinolitičke proteaze) je serinska proteaza koja sudjeluje u proteostazi eukariotskih organela i prokariotskih stanica. Također utječe na virulenciju i infektivnost brojnih patogena.

Struktura
ClpP proteaza građena je u obliku tetradekamernog cilindra s dva uzdužno poredana heptamerna prstena. Svaki od prstena ima aksijalnu poru koja služi kao ulaz u unutrašnjost proteolitičke komore s 14 aktivnih mjesta. Svako aktivno mjesto se sastoji od kanonske katalitičke trijade Serin-Histidin-Aspartat. Svaki ClpP monomer sastoji se od globularne domene "head" i proširene "handle" domene.

Zbog svog potencijala kao antibakterijska meta u kasnim 90-ima, ClpP je počeo privlačiti sve više pozornosti, kada je dokazana njegova izravna veza s virulentnošću bakterija za Gram-pozitivne S. aureus i Listeria monocytogenes, zajedno s Gram-negativnom Salmonella Typhimurium.

ClpP se nalazi u matriksu mitohondrija širokog raspona eukariota. Eksprimiran je i u bakterijama i biljkama. U slučaju biljaka, kodiran je u genomu kloroplasta.

Funkcija
ClpP posjeduje peptidaznu aktivnost protiv peptida od ~10 aminokiselina, no ima minimalnu aktivnost protiv duljih ili strukturno kompleksnijih peptida. Neaktivan je prema proteinima. Degradacija duljih polipeptida i proteina omogućena je katalizacijom putem kompleksa ClpP sa ClpA ili ClpX. Produkti degradacije su peptidi od 5 do 15 aminokiselina. Glavna karakteristika degradacije proteina sa strane ClpAP ili ClpXP je njegova ovisnost vezanja i hidrolize ATP-a.

Serin-histidin-aspartat trijada
Cijepanje peptidne veze katalizira katalitička trijada serin–histidin–aspartat i oksianionska rupa prisutna u svakoj ClpP podjedinici. Cijepanje se odvija u dvije faze: brzoj i sporoj.

Brza faza
Proces počinje vezivanjem supstrata u S1 džep. To uzrokuje pomak negativno nabijene asparaginske kiseline prema histidinskom prstenu bogatom elektronima, što pogoduje njegovoj apstrakciji protona iz hidroksilne skupine na bočnom lancu serina, rezultirajući proizvodnjom vrlo reaktivnog alkoksidnog iona u aktivnom mjestu. Alkoksidni ion zatim izvodi nukleofilni napad na peptidnu vezu na karboksilnoj strani aminokiseline koja se nalazi u džepu S1. Ova reakcija prekida peptidnu vezu. Sada je jedan kraj originalnog polipeptida oslobođen i izlazi iz aktivnog mjesta dok je drugi kraj kovalentno vezan za kisik serina.

Spora faza
Druga faza zahtijeva da se prekine kovalentna veza između drugog kraja proteina i serinskog kisika kako bi se peptid mogao osloboditi. Proces počinje ulaskom vode u aktivno mjesto, koja je onda napadnuta na način sličan onom u prvoj fazi, stvarajući reaktivnu hidroksilnu skupinu koja izvodi nukleofilni napad na vezu protein-serin i prekida je. Drugi peptid se tada oslobađa i enzim se vraća u izvorno stanje.

Patologija
Perraultov sindrom (PRLTS) je klinički i genetski heterogeni autosomno-recesivni poremećaj. Glavna obilježja su gubitak sluha te uranjeno zatajenje jajnika i neplodnost. Uzrokuju ga mutacije u pet gena: HSD17B4, HARS2, CLPP, LARS2 i C10orf2. Pretpostavlja se poveznica između mutacije i promjene strukture proteina, što može narušiti njegovu funkciju, ali nejasno je kako te promjene dovode do značajki Perraultovog sindroma.

Novi dokazi pokazuju da je mitohondrijski ClpXP neophodan za podskup hematoloških maligniteta i solidnih tumora. Jedinstveno za ovu proteazu jest da i inhibicija i hiperaktivacija ClpP-a ometaju oksidacijsku fosforilaciju i imaju antikancerogene učinke. Nedavne studije identificirale su nekoliko klasa molekula koje ciljaju i moduliraju proteolitičku aktivnost ClpP s različitim stupnjevima selektivnosti i specifičnosti, međutim potrebno je više istraživanja.

Izvori

Biologija

ClpP


Humboldt Akıntısı, Güney Amerika'nın batı kıyısında bir soğuk su akıntısı. İsmini Alman doğa araştırmacısı Alexander von Humboldt'tan alır. Akıntı Antarktika'dan başlayarak And Dağları'na paralel şekilde kuzeye doğru yol alır.

Antarktika'daki suyun düşük ısı derecesi, Güney Amerika'nın batı kıyısındaki su sıcaklığının, aynı paralelde bulunan Pasifik suyuna göre 7-8 °C daha düşük olmasına yol açar.

Soğuk deniz suyu sayesinde hava ısısı da düşer. Bu yüzden Humboldt Akıntısı'nın sahil bölgelerini (örneğin Atacama Çölü gibi), yağış bakımından fakir çöl bölgeleri oluşturur.

Okyanus akıntıları
Deniz biyolojisi
Balık avlama yerleri
Peru'daki çevre
Şili'deki çevre
Büyük Okyanus coğrafyası
Antarktika coğrafyası
Akıntısı

Humboldt Akıntısı


Jan Tordh Ingemar Karlsson bedre kendt som Janne Karlsson (født 28. august 1958 i Växjö), er en svensk tidligere ishockeyspiller og nuværende træner. Han har været landstræner for Danmarks ishockeylandshold siden 2013. Tidligere har han vundet det svenske mesterskab tre gange som træner (2003, 2005, 2010) og i 2006 både VM- og OL-Guld som assistenttræner for det svenske landshold.

Eksterne henvisninger

Ishockeytrænere fra Sverige
Ishockeyspillere fra Sverige

Janne Karlsson


Jordi Escura Aixàs (*Andorra la Vieja, Andorra, 19 de abril de 1980) es un exfutbolista internacional andorrano que jugaba de defensa. Jugó 66 partidos con la Selección de fútbol de Andorra, debutando el 3 de junio de 1998 contra la Selección de fútbol de Brasil.
Integrante del 11 ideal de la Selección de fútbol de Andorra de todos los tiempos por la IFFHS

Fisioterapeuta (2001), readaptador y preparador físico licenciado (2005)

A partir de la temporada 2011/12 es también uno de los tres fisioterapeutas con los que cuenta el RCDEspanyol para su primer equipo. Anteriormente había desarrollado esta labor en la Unió Esportiva Lleida desde 2005 hasta 2011, año de desaparición de la institución. .

En la temporada 2013 ficha por el Buriram United F.C. de la Thai League como jefe de los Servicios Médicos con el que ganan la Liga, la Copa de la Liga y la Toyota Cup. En 2015 pasa a colaborar con Suphanburi F.C. también de Tailandia con quien acaban terceros obteniendo plaza para la previa de la Champions League asiática.

Desde 2016 hasta 2020 se encarga junto a Erica Hernández López de los Servicios Médicos y la prevención y recuperación de los jugadores del Qingdao Huanghai F.C. de la China League One. La temporada 2019 consiguen el ascenso a Superliga de China.

En diciembre de 2020, junto a Erica Hernández López firma por el Cangzhou Mighty Lions de la Superliga de China como Responsable de Rendimiento y Optimización de los jugadores
A finales de 2021 firma por la Selección femenina de fútbol de Ucrania junto al entrenador Lluís Cortés ejerciendo de preparador físico

También ha trabajado como docente en la Universidad de Lérida y la Universidad San Jorge impartiendo asignaturas en sus grados de Fisioterapia y Ciencias de la Actividad Física y el Deporte.

Selección nacional
Ha sido internacional con la Selección de fútbol de Andorra en sesenta y seis ocasiones. Debutó el 3 de junio de 1998 contra Brasil, partido que finalizó 0-3 a favor de los sudamericanos.

Clubes

Galería

Referencias

Enlaces externos
 Estadísticas en la web de la FIFA
 Fichaje por la Selección de Ucrania

Nacidos en Andorra la Vieja
Futbolistas de la selección de fútbol de Andorra
Futbolistas del Club Esportiu Europa
Futbolistas del Fútbol Club Andorra
Futbolistas del Fútbol Club Ascó
Futbolistas del Club Deportivo Benavente

Jordi Escura


Letničie este o comună slovacă, aflată în districtul Skalica din regiunea Trnava. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 504 locuitori.

Istoric
Localitatea Letničie este atestată documentar din 1452.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Letničie


Hair wax is a thick hairstyling product containing wax, used to assist with holding the hair. In contrast with hair gel, most of which contain alcohol, hair wax remains pliable and has less chance of drying out. It is often sold under names such as pomade, putty, glue, whip, molding gum, or styling paste. The texture, consistency, and purpose of these products varies widely and each has a different purported purpose depending on the manufacturer. Traditionally, pomade is a type of hair wax that also adds shine to one's hair.

Hair wax has been used for many years and a waxy soap-like substance was invented by the ancient Gauls as a hair styling agent and was not used as a cleaning agent until many years later.

Ingredients
The following are some of the ingredients typically found in commercial hair wax products.
 Beeswax
 Candelilla wax
 Carnauba wax
 Castor wax
 Emulsifying wax
 Japan wax
 Lanolin
 Ozokerite

Some stylists prefer making their own blends of hair wax customized for their clientele.  Various recipes exist, including some with "secret" ingredients.

See also
Brylcreem
Murray's Pomade

References

Hair care products
Waxes

ja:整髪料#ヘアワックス

Hair wax


Ağcaşar, Kahramanmaraş ilinin Nurhak ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahalle, 1523 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Kahramanmaraş il merkezine 109 km, Afşin ilçe merkezine 19 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Afşin'in mahalleleri

Ağcaşar, Afşin


L'accélérateur d'investissement désigne l'entraînement réciproque entre la croissance de la demande et de celle de l'investissement au niveau macroéconomique. Il est mis en évidence par Albert Aftalion en 1909, et est parfois attribué à John Maurice Clark qui l'a plus rigoureusement énoncé en 1917. Il s'agit d'un des effets accélérateurs en économie.

Concept
L'effet accélérateur d'investissement est un effet macroéconomique d'entraînement réciproque entre la demande et l'investissement. La découverte de cet effet s'est fondé sur une analyse de la relation positive mutuelle entre ces deux composantes macroéconomiques. L'effet accélérateur est tel que la variation de la demande (la consommation) dans un système économique entraîne une variation plus grande de l'investissement.

Cet effet accélérateur repose sur le fait que le capital, nécessaire à la production, est engagé afin de répondre à la demande anticipée. L'investissement net est donc . Il varie proportionnellement à la variation anticipée de la demande. Lorsque l'anticipation de la demande effective augmente, l'investissement augmente aussi. L'effet d'entraînement est tel qu'une augmentation anticipée de la demande entraîne une hausse de l'investissement, ce qui augmente encore plus la demande.

L'amélioration de la conjoncture économique se traduit par un accroissement concomitant de la demande adressée aux entreprises (et donc, de leur offre) et de l'investissement. L'investissement augmente lorsque la demande s'accroît. Le volume d'investissement est ainsi corrélé aux variations de l'investissement. L'investissement est par conséquent volatile et fortement lié à la demande agrégée.

Le succès de l'effet accélérateur est soumis à trois conditions. Tout d'abord, un coefficient de capital (K/Y) et la productivité doivent être constants. Les capacités de production doivent être utilisées pleinement. L'exemple de l'économie américaine des années 1930 est à cet égard une bonne illustration. Entre 1929 et 1932, à une chute du PIB américain de moitié correspond une baisse de l'investissement de 15 fois et, entre 1932 et 1937, à une hausse de 80 % correspond une multiplication de 14 fois. L'augmentation de l'investissement sur le marché des biens de production est donc plus que proportionnelle que celle de la demande sur le marché des biens de consommation, ce qui dope la reprise et peut provoquer la crise.

L'accélérateur d'investissement a connu une grande postérité a été décliné sous plusieurs formes.

Types d'accélérateur d'investissement

Accélérateur d'investissement originel

Démonstration
L'effet accélérateur d'investissement s'appuie sur une première formalisation simple.  est le niveau de la production nationale ;  est le stock de capital ;  est la contrainte technologique, qui est le rapport entre le stock de capital  et le niveau de production . On a donc :

 et

où

Si la demande augmente (), le seul moyen pour répondre à cette augmentation est de produire plus. Pour cela, il faut augmenter les capacités de production (). Autrement dit, il y a une égalité entre l'augmentation de la demande et l'augmentation des capacités de production :

L'investissement dans l'augmentation des capacités de production est nécessaire Or, on sait que l'investissement correspond à une augmentation du stock de capital de l'entreprise, car le capital est du capital productif (machines, outils, etc). Autrement dit, l'investissement est égal à la variation du capital :

Dans ce cas, la variation du capital est égale à la variation de la contrainte technologique multipliée par le niveau de production :

Or, comme ,

L'impact sur le stock de capital correspond au développement des capacités de production pour satisfaire le niveau de demande accru.

On en déduit que , c'est-à-dire la variation de D au carré.

Le niveau d'investissement dépend donc de la variation du capital, et la variation du capital de la variation de la production déterminée par la demande. En en conclut que la variation de l'investissement dépend de la vitesse d'accélération ou de décélération de la production (ou de la demande agrégée).

Conditions
Cet effet est accélérateur s'il est plus que proportionnel. Cela nécessite que soient réunies cinq conditions :

 le coefficient de capital v est constant. Cela suppose que soit la fonction de production est à facteurs complémentaires ou que la fonction de production est à facteurs substituables, mais avec des prix relatif constants ;
 la société n'est pas en situation de plein emploi. L'accroissement de la production exige une main d'œuvre disponible ;
 les capacités de productions doivent être saturées, sinon l'ajustement se fait par le taux d'utilisation des capacités productives, sans augmentation du stock de capital ;
 la productivité du capital doit être constante ou décroissante (sans progrès technique), sinon l'accroissement de cette productivité permet un accroissement de la consommation avec un investissement moins que proportionnel ;
 l'augmentation de la demande ne doit pas être temporaire, sinon l'ajustement se fait par les prix.

Accélérateur d'ajustement
Au début des années 1950, on s'aperçoit que l'on désinvestit moins que d'après le modèle de l'accélérateur simple. La dépression serait plutôt liée à une augmentation du taux de chômage du capital qu'à du désinvestissement. C'est Goodwin en 1951, puis Chenery en 1952, qui proposeront un modèle d'ajustement du stock de capital. Ils considèrent, comme dans le modèle de l'accélérateur simple, que le capital désiré K* est déterminé à un moment donné t au regard de la demande Y qu'elle doit satisfaire mais qu'il existe un paramètre u>0 reflétant les contraintes liées aux coûts d'installation et de désinstallation influant sur le niveau de l'investissement réalisé tel que :

Accélérateur flexible
Le modèle initial fait l'objet de révisions dans les années qui suivent. En 1954, Leendert Marinus Koyck propose un modèle dit de l'accélérateur flexible. Il considère que le capital désiré dépend des productions observées dans le passé car l'ajustement est en permanence imparfait. L'accélérateur flexible relativise donc le rôle de la demande dans la décision d'investir. Il est ainsi tourné vers le passé plus que vers l'avenir, car le stock de capital désiré n'est pas déterminé par le présent ou par des anticipations.

En effet, on note premièrement que l'accélérateur ne vaut qu'en cas d'augmentation de la demande. Si celle-ci baisse, les entrepreneurs ne désinvestissent presque pas. Ils préféreront largement sous-utiliser leur capacité de production. S'il y a reprise, il n'y aura donc pas investissement, mais réutilisation des capacités de production inutilisées.

De plus, les entreprises savent qu'il existe des variables de court terme, et font des anticipations. Concrètement, toute augmentation de la demande n'entraînera pas un investissement ; il faut également que l'entreprise estime cette augmentation suffisamment importante et durable pour mériter un investissement. L'incertitude quant à la durée de la reprise ou de la récession est donc déterminante.

On sait par ailleurs que certains investissements nécessitent des coûts d'ajustement irréversibles, comme la formation des ouvriers ou les délais d'installation.

En outre, l'investissement s'adapte avec retard à la demande (on parle de viscosité de la demande). L'inertie est d'autant plus grande que la vitesse d'ajustement du capital et des anticipations est faible.

Par ailleurs, Eisner en 1967 reprend les anticipations adaptatives (issues de Cagan en 1956), ce qui permet de réellement mettre en place le mécanisme d'anticipation à travers l'accélérateur d'investissement. Ainsi, le modèle prend en compte les phénomènes dits "permanents", tout en écartant ceux temporaires, qui pourront ainsi se reproduire. Concrètement :

 et

Il convient de remarquer que les accélérateurs de Koych, Goodwin et Eisner se ramènent tous à une formule de la forme :

Notes et références

Macroéconomie
Finance d'entreprise

Accélérateur d'investissement


Der Kegelige oder Fleischbräunliche Helmling (Mycena metata) ist eine Pilzart aus der Gattung der Helmlinge (Mycena).

Merkmale

Makroskopische Merkmale
Die Fruchtkörper sind sehr klein bis klein. Der Hut ist 1,0 bis 2,2 cm breit, schmal bis breit kegelförmig, durchscheinend-gestreift und schwach gebuckelt, eine Riefung setzt sich bis zur Hutmitte durch. Er ist hygrophan. Das Zentrum lässt sich als knopfartig und deutlich spitz beschreiben. Mögliche Farbtöne sind weiß und beige bis mattbraun. Hutoberfläche und Hutrand sind glatt und trocken.
Die Lamellen sind schmal angewachsen, dünn, matt weiß bis beige und teilweise rosa. Der Sporenabdruck ist weißlich.

Der zerbrechliche Stiel ist etwa 4,0 bis 8,0 cm lang, 0,10 bis 0,25 cm dick und hohl. Seine Textur ist samtig. Die Stielbasis ist mit langen, weißen Fibrillen bedeckt, ihre Farbe ähnelt der des Hutes und hellt sich nach oben hin auf. Das Fleisch ist weich und schwammig, bei der Betrachtung erscheint es glasig.

Mikroskopische Merkmale
Die Sporen sind 7–9,5 × 3,5–4,5 µm groß und hyalin. Ihre Oberfläche ist glatt, die Form ist breit ellipsoid. Sie weisen Amyloidität auf. Die Basidien sind 2 oder 4 sporig. Die dünnwandigen Cheilozystiden sind keulen- oder spindelförmig.

Verbreitung und Ökologie
Der Kegelige Helmling kommt vorwiegend in Europa vor. Er wurde auch in Nordamerika und Grönland nachgewiesen. Die Häufigkeit ist hoch einzuschätzen, das kontinentale Verbreitungsgebiet ist groß.

Die saprotrophe Art bewohnt vorzugsweise moosige Waldflächen. Zum Habitat zählen lichte Standorte unter Nadel- und Laubbäumen. Der Fruchtkörper wächst sehr zahlreich auf Nadelbetten, etwa denen der Fichte (Picea) und ist vergänglich. Weitere Nährböden können andere Pflanzenreste, insbesondere die der Koniferen (Zapfen), Mist und Dung sein. Die Fruchtkörper sind vom Sommer bis zum Spätherbst anzutreffen.

Nutzung
Die Art zählt nicht zu den Speisepilzen und ist wie alle bekannten Spezies der Gattung Mycena ungenießbar.

Quellen
 Giovanni Robich (2003), Associazione Micologica Bresadola: Mycena d'Europa
 https://mycena.no/metata.htm
 Berichte des Naturwissenschaftlich-medizinischen Vereins in Innsbruck, Universitätsverlag Wagner (1910) – Bände 32–34

Einzelnachweise

Weblinks

Helmlinge

Kegeliger Helmling


50 ani: Best of Phoenix 1962–2012 este o compilație cu piese ale formației Phoenix apărută în luna decembrie a anului 2012, în ediție limitată și doar pe suport disc de vinil.

Prezentare
Materialul marchează aniversarea a jumătate de secol de activitate a formației Phoenix și conține 11 dintre cele mai cunoscute piese din repertoriul acesteia, de la "Vremuri" și "Canarul" aparținând perioadei "beat", până la "Baba Novak" și "Fluier în cer", înregistrate în 2005. Mapa discului de vinil conține o istorie a formației, intitulată "50 de ani de rock", realizată de Gabi Gomboș și publicată inițial în septembrie 1992, în cadrul programului turneului național "Phoenix Champ Tour". În afară de istoria formației, mapa mai include poezia "Să nu vă fie frică!", scrisă de Nicolae Covaci și dedicată fanilor săi, discografia formației, versuri ale pieselor, fotografii mai vechi și mai noi, o prezentare scrisă de Șerban Foarță și intitulată "La aniversară", texte despre Phoenix aparținând unor personalități precum Angela Gheorghiu, Gheorghe Zamfir sau Marius Tucă.

Discul a fost fabricat în Marea Britanie și a fost distribuit doar în România, sub egida casei de discuri Phoenix Records, într-un ambalaj special, sub forma unui "obiect premium de colecție". Producătorul albumului este Nicu Covaci, cel care declara într-un interviu: "Este un produs de înaltă clasă, ce se adresează în primul rând colecționarilor și fanilor din «aripa dură» a Păsării Phoenix."  Vinilul a fost lansat în luna decembrie, când Phoenix a susținut două mari concerte aniversare: unul la Ateneul Român din București (5 decembrie) și altul în Piața Victoriei din Timișoara (20 decembrie).

Tirajul pentru compilația 50 ani: Best of Phoenix 1962–2012 a fost de 2250 de exemplare, în trei variante: gold, silver și bronze. Ediția gold este reprezentată de primele 50 de exemplare numerotate și semnate de Nicu Covaci. Fiecare exemplar conține numele cerut de cumpărător, inscripționat într-un dreptunghi auriu. Ediția silver este formată din 200 de exemplare ce conțin numele cerut de cumpărător, inscripționat într-un dreptunghi argintiu. Ediția bronze include 2000 de exemplare nepersonalizate.

Citate extrase de pe mapa discului

Piese
Fața A:
 Vremuri (1968)
 Canarul (1968)
 Nunta (1972)
 Mugur de fluier (1974)
 Strunga (1974)
 Mica țiganiadă (1974)

Fața B:
 Pavel Chinezul (1974)
 Norocul inorogului (1975)
 Baba Novak (2005)
 Fluier în cer (2005)
 În umbra marelui U.R.S.S. (2000)

Muzică: Nicolae Covaci și Florin Bordeianu (A1, A2); Nicolae Covaci (A3, A4, A5, B1, B2, B3, B4, B5)
Versuri: Florin Bordeianu și Victor Șuvăgău (A1); Victor Șugăvău (A2); Victor Cârcu (A3, A4); Vasile Alecsandri (A5); Șerban Foarță și Andrei Ujică (A6, B1, B2); Călin Angelescu (B3); Dinu Olărașu (B4); Nicolae Covaci (B5)

Observație: Pe coperta albumului, Philippe de Thaon nu este menționat ca fiind coautor al versurilor piesei "Norocul inorogului" (B2), iar ca textier al piesei "Baba Novak" (B3) este trecut John Kirkbride în loc de Călin Angelescu.

Note

Bibliografie
 Mapă LP 50 ani: Best of Phoenix 1962–2012, Phoenix Records, 2012.
 Covaci, Nicolae. Phoenix: Giudecata înțelepților, Editura Integral, București, 2014. ISBN 978-973-8209-53-4
 Ionescu, Doru. "Integrala Phoenix", episodul 7 – "Știu că mă iubești și tu... Vlad Țepeș!", Televiziunea Română, 2017.

Legături externe
 Pagina albumului 50 ani: Best of Phoenix 1962–2012 pe site-ul Discogs.com

Albume muzicale Phoenix
Albume din 2012
Albume rock
Compilații

50 ani: Best of Phoenix 1962–2012


Earl of Airth was a title in the Peerage of Scotland, created on 21 January 1633 by Charles I, for William Graham, 7th Earl of Menteith. It became extinct on the death of his grandson in 1694.

Owing to the uncanonicity of the marriage of Robert II to Elizabeth Mure, and the 1373 Act which only sidestepped this question for heirs male of Robert II's sons, William Graham's ancestors potentially had a better claim to the Scottish throne than Mary, Queen of Scots. Graham thus had a potentially better claim to the throne than Mary's descendant, Charles I, as Graham's claim descends from Robert II's second - undoubted - marriage.  Graham had successfully petitioned for the return of the title of Earl of Strathearn which the first Graham Earl of Mentieth had held.  Before he was invested, however, Graham boasted that his blood was "bluer than the King's".  He was dismissed from his positions and instead of receiving the Earldom of Strathearn, he was given the insultingly minor title of Earl of Airth.

Earls of Airth (1633)
William Graham, 1st Earl of Airth (c. 1591 – 1661)
William Graham, 2nd Earl of Airth (c. 1634 – 1694)

19th century claimant
On the death of the 2nd Earl of Airth the earldom became dormant. In 1834 Capt Robert Barclay Allardice of Ury and Allardice petitioned the King to be recognised as Earl of Airth as a descendant of William Graham, 1st Earl of Airth, his great-great-great-grandfather, basing his claim on the fact that the Letters Patent of 1633 specified descent to 'heirs general', rather than limiting it to 'heirs male'. The petition was referred to the House of Lords. No decision was forthcoming and in 1840 Capt Barclay Allardice petitioned Queen Victoria for him to be recognised as Earl of Strathearn, Menteith and Airth. Capt Barclay Allardice died in 1854 and his elder daughter, Mary Barclay Allardice, renewed the claim in 1870. The Committee for Privileges heard evidence in support of the opposing claims in 1870 and 1871, but came to no decision, and the three Earldoms remained dormant. On 29 April 2011, Queen Elizabeth II conferred the title of Earl of Strathearn on Prince William of Wales. As a result, on marriage his wife Catherine became Countess of Strathearn. He generally uses this title in Scotland.

References

Extinct earldoms in the Peerage of Scotland
1633 establishments in Scotland
1694 disestablishments in Scotland
Noble titles created in 1633

Earl of Airth


Cette page concerne les évènements survenus en 1909 en Australie  :

Évènement
  : Naufrage du .
  :

Arts et littérature
 Sortie des romans  de Miles Franklin et  d'Arthur Wright.
 Hans Heysen remporte le prix Wynne avec Summer.

Sport
  (football)
 Coupe Davis à Sydney.

  (hockey sur glace)

Naissance
 , homme d'affaires.
 , scientifique.
 , expert en explosifs.
 Nell Hall Hopman, joueuse de tennis.
 , philanthrope.
 Chips Rafferty, acteur.

Décès
 Charles Conder, peintre et graveur.
 , homme d'affaires et économiste.
 , ingénieur.
 , magistrat.
 , religieux.
 , banquier.

Notes et références

1909 en Australie
Chronologie de l'Australie au XXe siècle
Histoire de l'Australie

1909 en Australie


Lupta de la Pașcani s-a desfășurat în perioada 12/25 ianuarie-15/28 ianuarie 1918 și a avut ca rezultat dezarmarea trupelor ruse aflate în retragere, din flancul nordic al Frontului român. În luptă au fost angajate forțele Diviziei 7 Infanterie române și forțele  Corpului 2 Armată rus.

Contextul operativ strategic

Dezagregarea armatei ruse după Revoluția din Octombrie 1917 a determinat părăsirea Frontului român de aproape totalitatea marilor unități ale fostei armate țariste, care au început o mișcare dezorganizată de întoarcere pe teritoriul rusesc.
 "Toate drumurile Moldovei erau acum pline de cete de soldați, fugari de pe front, frânturi de unități fără șefi, sau cu șefi aleși dintre ofițeri inferiori ori dintre soldați, ducând cu ei arme, tunuri, cai, vehicule și fondurile statului. Unii luau cu asalt trenurile, grămădindu-se unii peste alții pe acoperișurile vagoanelor, pe scări, pe tampoane, devastând gările si vagoanele, amenințând cu armele pe mașiniști și pe funcționari. Alții mergeau în coloane mai mari sau mai mici pe șosele, dedându-se la tot felul de neorânduieli și excese, și vânzând în alte sate produsul prădăciunilor făcute aiurea. Pentru a-și ușura drumul și a câștiga bani, începură să vândă mai pe nimic efectele militare, arme, cai și chiar tunurile! Moldova cunoscu astfel o nouă calamitate, aceea a retragerii unei armate dezorganizate."
În fața acestei situații, Marele Cartier General român a dispus o serie de măsuri care vizau: ocuparea sectoarelor de front părăsite de trupele ruse de către trupe române, împărțirea teritoriului Moldovei în zone militare aflate în responsabilitatea unor mari unități române și instituirea unor puncte de control și îndrumarea a circulației, pentru dezarmarea trupelor ruse și asigurarea deplasării acestora către graniță, în mod organizat.

Forțe participante

Forțe române
Forțele române erau reprezentate în principal de trupe din Divizia 7 Infanterie ( Regimentul  16 Infanterie și  Brigada 7 Artilerie), precum și  Regimentul 2 Grăniceri.

Forțe ruse
Forțele ruse erau reprezentate de unități ale  Corpului 2 Armată (Diviziile 26 și 84 Infanterie).

Comandanți

Comandanți români
Comandant al Diviziei 7 Infanterie - General de brigadă Constantin Scărișoreanu
Comandant al Brigăzii 14 Infanterie - Colonel Dumitru Colori
Comandant al Brigăzii 7 Artilerie - Colonel Constantin Tulea
Comandant al Regimentului 16 Infanterie - Locotenent-colonel Cezar Mihail
Comandant al Regimentului 2 Grăniceri - Locotenent-colonel Dumitru Rădulescu

Comandanți ruși
Comandant al Corpului 2 Armată - General Vasili Egorovici Flug

Desfășurarea acțiunilor militare
După părăsirea frontului, trupele ruse s-au îndreptat spre aliniamentul Roman- Pașcani, supravegheat de forțe aparținând Diviziei 7 Infanterie, care aveau misiunea de a dezarma trupele ruse în debandadă și a le direcționa spre nordul Basarabiei, împiedicându-le totodată să se îndrepte spre Iași. Forțele ruse aparținând Corpului 2 Armată (Diviziile 26 și 84 Infanterie) aveau intenția de a forța trecerea pe la Pașcani pentru a se uni cu trupele Corpului 18 Armată plecate de pe frontul din Bucovina, în scopul de a executa o acțiune concertată spre Iași și Basarabia.

În fața acestora se afla Regimentul 16 Infanterie, având Batalionul I la Miroslăvești, Batalionul II la Brătești și Batalionul III în rezervă. Regimentul organizase avanposturi pe principalele căi de comunicații: la Soci, Moțca, Gâștești și Pașcani.

După o serie de ciocniri minore în zilele precedente, la 12/25 ianuarie, o coloană rusească venind de la Cristești s-a apropiat de Soci. Trupele ruse refuză să se supună solicitărilor comandantului român de a se opri, împușcându-l din spate pe maiorul Butnariu, comandantul Batalionului II/R. 16 I și atacând din spate cu focuri de pușcă și de mitraliere Compania 7 a aceluiași regiment. Le iese înainte spre a-i convinge să se supună dispozițiilor comandamentului rus. Incidentul a provocat riposta hotărâtă a trupelor române. Bateriile Brigăzii 7 Artilerie execută un foc precis împrăștiind trupele ruse din marginea de sud-est a satului Soci care fug în debandadă. Regimentul 16 Infanterie declanșează un atac general. Batalionul I a ocupat satele Soci și Boureni, iar Batalionul II a ocupat satul Sodomeni, unde erau retranșate trupele ruse, care s-au predat cu un bogat material de război.

Rezultate și urmări
Forțele ruse s-au retras în debandadă spre nord, în direcția Drăgușeni, Ciumulești, Fălticeni. Trupele române dezarmează succesiv Regimentul 104 Infanterie cu cinci mitraliere și Regimentele 335 și 336 Infanterie ruse. Divizia 26 Infanterie rusă s-a predat în întregime la Timișești, depunând armele și fiind îndrumată spre nordul Basarabiei, pe itinerarul stabilit de comandamentul român.

Note

Bibliografie
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, vol. II, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918, vol II, Tipografia Geniului, București, 1929

Vezi și

 Participarea României la Primul Război Mondial
 Ordinea de bătaie a Armatei României (1918)

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial

Lupta de la Pașcani (1918)


La  des Championnats du monde juniors de ski alpin se déroulera du 27 janvier au 3 février 2024 en France. C'est la  fois que la France organisera ces Championnats du monde juniors. Les épreuves se dérouleront en Haute-Savoie dans les stations de Châtel (vitesse), Saint-Jean-d'Aulps (géant), Morzine-Avoriaz (slalom) et Les Gets (parallèle par équipes). Les dates exactes ne sont pas encore définitives.

Onze épreuves s'y dérouleront : cinq épreuves individuelles masculines et féminines, et une épreuve par équipes mixtes.

Désignation

La Fédération internationale de ski désigne la France comme hôte des Championnats du monde juniors de ski alpin 2024 dont l'officialisation est faite en mai 2022. De nombreuses stations portent leurs candidatures à cet évènement mais ce sont les stations haut-savoyardes du Chablais qui sont désignées. Ainsi les quatre stations hôtes sont Châtel (vitesse), Saint-Jean-d'Aulps (géant), Morzine-Avoriaz (slalom) et Les Gets (parallèle par équipes). Les autres stations candidates étaient Auron, Isola 2000 et les Orres. La France accueille pour la sixième fois cet évènement après 1982, 1998 et 1999, 2003 et 2010. L'édition se déroulera du 25 janvier au 2 février 2024.

Les stations sélectionnées ont par le passé déjà accueilli de grands évènements de ski. Morzine a régulièrement accueilli des épreuves de Coupe du monde entre 1977 et 1994, les Gets entre 1974 et 1981.

Podiums

Hommes

Femmes

Team Event

Tableau des médailles

Classement du trophée Marc Hodler
Ce Trophée permet de classer les nations en fonction des résultats (par top 10) et détermine les futures places allouées aux nations en catégories juniors.

Notes

Références

Liens externes
   Site officiel.
  Résultats complets sur le site de la Fédération internationale de ski

2024
Ski alpin juniors
Alpin Monde juniors
Sport en France en 2024
Championnat du monde en France
Compétition de ski alpin en France


Veľký Kýr este o comună slovacă, aflată în districtul Nové Zámky din regiunea Nitra. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 2.999 de locuitori.

Istoric
Localitatea Veľký Kýr este atestată documentar din 1113.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Veľký Kýr


Pentenele sunt acele alchene cu formula chimică . Fiecare pentenă conține o singură legătură dublă în molecula sa. Există șapte alchene izomere cu această formulă chimică, care diferă prin ramificarea catenei și prin poziția legăturii duble (inclusiv și formele de izomerie cis-trans). Aceștia sunt:

 1-pentenă;
 2-pentenă;
 2-metil-1-butenă;
 3-metil-1-butenă;
 2-metil-2-butenă;
 cis-2-pentenă;
 trans-2-pentenă.

Vezi și
 Propenă
 Butenă

Referințe

Alchene

Pentenă


Mercedes-Benz 600 este un automobil de lux sofisticat, produs de Mercedes-Benz în variantele sedan și limuzină, între anii 1963 și 1981. În general, modelele cu ampatament scurt (SWB) erau construite pentru a fi conduse de proprietarul lor, pe când cele cu ampatament alungit (LWB) erau dotate cu un separator din sticlă neagră, acționat electronic, fiind create pentru a fi conduse de un șofer.

Predecesor al lui Maybach Marque, "Mercedes Grosser" Typ 600, a fost lansat ca o variantă îmbunătățită a lui Typ 300 Adenauer, păstrând aceeași poziție de serie reprezentativă, dar și cea mai scumpă, a producătorului. Acesta a fost clasat cu mult deasupra seriei anterioare de automobile 300, Mercedes-Benz W112. Competitorii săi au fost puțini, iar printre aceștia se numără câteva modele produse de Rolls-Royce și Bentley și automobilele Cadillac Fleetwood 75, Lincoln Continental Lehmann-Peterson și Chrysler Imperial Crown Ghia.

Gama Mercedes-Benz 600 a fost ultima serie de automobile de lux a producătorului, cu producție neîntreruptă, încă de la seria Simplex de 60 CP, din 1903. În anul 1981 producția acestei serii a încetat complet. Compania avea să revină în acest segment de piață, odată cu lansarea lui Maybach 57/62, 20 de ani mai târziu. Cu toate acestea, această serie a fost un eșec total în ceea ce privește cererea din piață, la fel ca și competitoare sa britanică, astfel că în 2012, Daimler a renunțat complet la gama Maybach, cu decizia de a nu mai reveni asupra acestui segment de piață. În prezent, automobilul de top al producătorului este Mercedes-Maybach S Class, care se încadrează pe o treaptă mult mai mică în ceea ce privește prețul de listă, și nu are niciun fel de legătură cu vechiul Grand 600, sau a modelelor anterioare. Cu toate acestea, Mercedes-Maybach S Class este primit în piață ca un succesor spiritual, întrucât este prima mașină de lux lansată după întreruperea seriei 600, și singura care se bucură de câteva dotări nemaiîntâlnite anterior în toată gama S Class.

Istoric
Producția gamei 600 a început în 1964 și a continuat până în 1981.  În această perioadă, cifra de produție a ajuns la 2,677 de unități, incluzâd 2,190 de limuzine, 300 de mașini tip Pullman, 124 de automobile tip Pullman cu 6 uși, și 59 de autovehicule tip Landaulet (sinonim: Cabriolet).

Modele
Seria Mercedes-Benz 600 era disponibilă în două variante principale:

 Un sedan cu 4 uși cu ampatament scurt, disponibil cu fereastră separatoare acționată electric între partea din față și cea din spate, deși cele mai multe exemplare erau cerute și vândute fără această dotare;
 O limuzină tip Pullman cu 4 uși, cu ampatament alungit (care avea 2 scaune în plus, orientate spre partea din spate a mașinii, care era separată de cea din față de o fereastră acționată electric, model care a stat la baza noii seri 304) și o limuzină cu 6 uși (care avea încă două scaune orientate spre partea din față, poziționate în dreptul celor două portiere din mijloc, și o banchetă obișnuită în partea din spate a mașinii).

O mare parte din modelele de limuzină au fost construite ca automobile tip Landaulet, partea din spate, cea pentru pasageri, acoperită de un plafon retractabil din pânză impermeabilă. Acestea au fost folosite de personalități precum Papa și reprezentanții Guvernului German, pe parcursul vizitei din Germania a reginei Elisabeta a II-a, în 1965. Producția acestui model a fost întreruptă în anul 1980.

Mercedes a produs și două mașini coupé speciale, una drept cadou de pensionare pentru cel ce fusese designerul principal al mărcii timp de foarte mulți ani, Dr. Rudolf Uhlenhaut, iar ce-a doua pentru un anume Dr. Fritz Nallinger. Aceste autovehicule aveau un ampatament cu 22 cm (8.6 inch) mai scurt decât cel al modelelor clasice de sedan cu ampatament scurt – SWB. Un al treilea astfel de automobil a fost construit de experții gamei Mercedes-Benz 600 și restauraratori auto Karl Middelhauve și Asociații din Wausau, Wisconsin, dintr-un sedan SWB.

Aceeași companie din Wisconsin preluase câteva automobile sedan cu ampatament scurt din gama 600 și le transformase în mașini tip coupé, după modelul Chevrolet El Camino. Unul dintre acestea a fost chiar dotat cu un compresor Vorthech supercharger.

În ceea ce privește automobilele tip Landaulet, a fost construit un singur exemplar cu ampatament scurt, cu 4 uși. Acesta îmbina cu succes manevrabilitatea unui automobil cu ampatament scurt, cu calitățile unui Landaulet, și a fost fabricat în 1967 special pentru un fost pilot de curse, Philipp Constantin von Berckheim.

Mecanică
Dimensiunile mari și greutatea lui Mercedes-Benz 600, dar și numeroasele sale dotări acționate hidraulic, necesitau un motor cu o putere mult mai mare decât cel mai puternic motor produs de Mercedes până atunci – M189 cu 6 cilindri, și capacitate de 3 l. Astfel a luat naștere un nou motor tip V8, cu o capacitate aproape dublă, de 6.3 l – M100. Acesta avea un arbore unic de distribuție cu pinioane, și o injecție mecanică de benzină Bosch. Noul motor dezvolta 300 CP, din care 50 CP erau utilizați numai pentru susținerea diferitelor sisteme acționate hidraulic.

Sistemul complex de presiune hidraulică al lui Mercedes 600, de 150 de bari (2,176 psi) era utilizat pentru acționarea geamurilor, a scaunelor, a trapei, capotei portbagajului, precum și a portierelor acționate automat. Suspensiile hidraulice confereau o înaltă calitate a condusului și un grad ridicat de siguranță la manevrarea automobilului pe orice tip de suprafață.

În 1967, motorul M-100 și sistemul hidraulic au fost folosite pe o mașină mult mai mică, dar la fel de remarcabilă – 300SEL 6.3, creând astfel cel mai rapid sedan cu 4 uși din lume. Odată cu lansarea șasiului W116, s-a produs o versiune mai puternică a motorului M-100, cu o capacitate de 6.9 L, și a fost utilizat pentru Mercedes-Benz 450SEL 6.9.

Proprietari celebri

 Papa
 Coco Chanel
 Hugh Hefner
 Elizabeth Taylor
 John Lennon
 George Harrison
 Karen Carpenter
 Jay Kay
 Kim Jong-un,
 Aristotle Onassis
 Jack Nicholson
 Simon Spies
 Ronnie Wood
 Bob Jane
 Frank Packer
 Elvis Presley
 Rowan Atkinson
 Jay Leno (al cărui Mercedes-Benz 600 cu apatament scurt a fost modificat de către compania Karl Middelhauve și Asociații, care i-a adăugat un supercharger, făcând din acesta unicul Mercedes-Benz 600 Kompressor existent)
 Peter Freedman
 Jeremy Clarkson.

Mercedes-ul 600 al lui Clarkson, fabricat în 1973, a apărut într-una din edițiile Top Gear ale vremii – Ccompetiția: Mercedes-Benz 600 vs. Rolls-Royce Corniche Coupé. Atunci, 600 a concurat împotriva unui Rolls-Royce Corniche Coupé, care aparținea lui James May (an de fabricație 1972), iar cursa a fost câștigată de Mercedes-Benz 600.

Lideri de stat – Proprietari de Mercedes-Benz 600:

 Regele Khalid Bin Abdulaziz Al Saud of Saudi Arabia
 Park Chung-hee
 Josip Broz Tito (1971 Pullman Landaulet)
 Nicolae Ceaușescu
 Pol Pot
 Președintele Bangladeshului
 Enver Hoxha
 Francois (Papa Doc) Duvalier
 Jean-Bédel Bokassa
 Împăratul Hirohito,
 F. W. de Klerk
 Leonid Brezhnev
 Idi Amin
 Fidel Castro
 Robert Mugabe,
 Jomo Kenyatta
 Daniel Moi
 Ferdinand Marcos (deținea 4 exemplare, inclusiv un Landaulet, un Mercedes cu caroserie blindată, din 1971, și o versiune cu 6 uși a acestuia),
 Kim Il-sung
 Kim Jong-il
 Kim Jong-un (deținea și un exemplar Laudaulet, iar ambele sale automobile Mercedes au defilat la cea de-a 65-a Paradă aniversară Pyongyang, din 10 octombrie 2010)
 Saddam Hussein, (deținea un Laudaulet cu apatament alungit, care a fost recuperat după căderea Baghdadului , iar azi este deținut de Muzeul Petersen din Los Angeles)
 Shahul Iranian Mohamman Reza Pahlavi (și curtea regală a acestuia deținea numeroase exemplare Mercedes 600)
  Revoluționarul chinez  Mao Zedong
 Fostul ministru al Afacerilor Externe al Chinei  Chen Yi
 Deng Xiaoping
 Soția primului Premier chinez Zhou Enlai - Deng Yingchao
 Fostul rege al Cambodgiei Norodom Sihanouk Norodom Sihanouk

au folosit Mercedes - Benz 600. Primul regim senegalez (1960 – 1980), sub conducerea lui Léopold Sédar Senghor, deținea 3 automobile din gama 600, unul cu apatament scurt, unul cu apatament alungit și un Landaulet, înlocuit ulterior cu o limuzină W126.

Primul președinte al Indoneziei, Soekarno, deținea de asemenea un Mercedes 600 cu ampatament scurt.

Președintele Anastasio Somoza Debayle al statului Nicaragua, a achizționat un 600 cu apatament scurt, din prima tranșă de producție, pentru soția sa, Hope Portocarrero.

Liderul religios Guru Maharaj Ji, deținea și el un astfel de automobil, precum și bine cunoscutul producător și dealer de droguri columbian Pablo Escobar, care avea un exemplar cu ampatament alungit și 6 uși, care a fost distrus într-un atac asupra lui Escobar în 1988, în Medellin.

În domeniul cinematografiei, Mercedes-Benz 600 a avut apariții în câteva dintre filmele seriei James Bond, cea mai notabilă fiind cea din On Her Majesty's Secret Service și Diamonds are forever, unde automobilul aparținea personajului negative, Ernst Stavro Blofeld. Kamal Khan apare conducând un 600 în Octopussy.
În televiziune, o limuzină Mercedes Benz 600 este folosită de capul familiei ficționale Channing / Gioberti, Angela Channing în serialul american Falcon Crest. Imagini ale automobilului parcurgând drumul de la San Francisco,pe Golden GATE Bridge, până la podgoria din Falcon Crest, au fost utilizate în genericul tuturor episoadelor primlor 4 sezoane ale serialului. În plus, acesta a avut numeroase apariții și în serialul Friday the 13th.
În ceea ce privește contextul politic, automobilele serie 600 au fost, vreme îndelungată, asociate totalitarismului, dictaturii și, într-un procent mai mic, regimurilor comuniste. Toate acestea, datorită popularității sale printre liderii și reprezentanții unor astfel de regimuri politice, la finele anilor 1960, la fel cum predecesorul său, 770, a fost asociat cu liderii Antantei.

Date tehnice
Date tehnice: Mercedes-Benz W108  (conform cifrelor comunicate de producător)

Referinte

Link-uri externe

 Mercedes-Benz 600 – historical information at Daimler.com
 The International M-100 Group (with a car registry by serial number)
 Photos of the 1965 papal landaulet at Conceptcarz.com
 Presentation of the 600 SWB at Amelia Island, Florida - video
 Jay Leno's Garage – 1972 Mercedes-Benz 600 - video
Informații despre Mercedes S Class 2021

Vehicule Mercedes-Benz

Mercedes-Benz W100