منخر الأسد هو نجم يقع في مقدمة رأس الأسد حسب تخيل العرب القدماء له لكن بالشكل الحديث لمجموعة الأسد فقد أصبح نجم منخر الأسد خارج مجموعة النجوم (فكوكبة الأسد المعروفة حديثا تتألف من تسعة نجومٍ فقط). يبلغ قدره الظاهري 4,46 ويبعد عنا 213 سنة ضوئية تقريباً.

.
.

مراجع

أجرام باير
أجرام فهرس هنري درابر
أجرام هيباركوس
أجسام فلامستيد
عمالقة نوع-K
فهرس النجوم الساطعة
كوكبة الأسد
مسح بون الفلكي
نجوم بأسماء خاصة

منخر الأسد


O Jacobs R-755 (designação da empresa L-4) é um motor radial de sete cilindros, refrigerado a ar, para aeronaves fabricado nos Estados Unidos pela Jacobs Aircraft Engine Company.

Projeto e desenvolvimento
O R-755 foi testado pela primeira vez em 1933 e ainda estava em produção na década de 1970. Com um diâmetro e curso de 5,25 pol. X 5 pol. (133 mm x 127 mm), o deslocamento era de 757 pol. cúbicas (12,4 L), a potência variava de 200 cv a 350 cv (150 kW - 260 kW). O motor possui cilindros de aço com cabeçotes de liga de alumínio. Uma variante do R-755E foi desenvolvida para uso em helicópteros.

Variantes
R-755A1A versão de produção de unidade direta de linha de base.
R-755A2Variante de 300 hp.
R-755A3Semelhante a A1, mas com magnetos Scintilla.
R-755B1Versão reduzida do R-755A para acionar uma hélice de passo fixo.
R-755B2Versão reduzida do R-755A para acionar uma hélice de passo variável ou controlável.
R-755EMotor melhorado com engrenagem de redução.
R-755EHDesenvolvido para alimentar o Jacobs Type 104 Gyrodyne.

Aplicações
 Anahuac Tauro
 Beechcraft Model 17 Staggerwing (B17L, C17L, E17L)
 Boeing-Stearman PT-18 Kaydet
 Cessna AT-17 Bobcat
 Cessna 195
 Funk F-23
 Grumman G-164 Ag Cat
 Kellett KD-1
 Lascurain Aura
 Morane-Saulnier MS.505 Criquet
 Waco F series (YMF, YPF)
 Waco Custom Cabin series (YOC, YQC)
 Waco Standard Cabin series (YKC, YKC-S, YKS-6)
 Waco PG-3 (versão bimotora do planador Waco CG-15, apenas protótipo)

Motores em exibição
 Um Jacobs R-755 preservado está em exibição no Arkansas Air Museum.
 Um Jacobs R-755 está em exibição pública no Museu Aeroespacial da Califórnia
 Um Jacobs R-755 preservado está em exibição na "Super T Aviation Academy" em Medicine Hat, Canadá.
 Um Jacobs R-755A restaurado está em exibição na House of Whitley.

Ligações externas

 The Jacobs Engine - Nanton Lancaster Society
 FAA Type Data Certificate Sheet - R-755
 We need this Jacobs-powered Plymouth in our garage

Jacobs R-755


Kjell Gustaf Svensson (* 10. September 1938 in Södertälje) ist ein ehemaliger schwedischer Eishockeytorwart.

Karriere
Kjell Svensson begann seine Karriere als Eishockeyspieler in seiner Heimatstadt beim Södertälje SK, für dessen Profimannschaft er von 1954 bis 1959 in der Division 1, der damals höchsten schwedischen Spielklasse, aktiv war. In der Saison 1955/56 gewann er mit seiner Mannschaft den nationalen Meistertitel. Anschließend verbrachte der Torwart die Saison 1959/60 beim Tabergs SK in der Division 2, ehe er weitere zwei Spielzeiten lang für den AIK Solna in der Division 1 zwischen den Pfosten stand. Von 1962 bis zu seinem Karriereende 1969 lief er erneut für seinen Heimatverein Södertälje SK auf.

International
Für Schweden nahm Svensson an den Olympischen Winterspielen 1960 in Squaw Valley und 1964 in Innsbruck teil. Bei den Winterspielen 1964 gewann er mit seiner Mannschaft die Silbermedaille. Zudem stand er im Aufgebot seines Landes bei den Weltmeisterschaften 1962, 1963, 1965 und 1967. Bei der WM 1965 gewann er mit seiner Mannschaft die Bronze-, bei den Weltmeisterschaften 1963 und 1967 die Silbermedaille. Bei der WM 1962 gewann Svensson mit Schweden die Goldmedaille. Als bestes europäisches Team wurde die Mannschaft zudem Europameister.

Erfolge und Auszeichnungen

International

Weblinks

Eishockeynationaltorwart (Schweden)
Eishockeytorwart (AIK Solna)
Eishockeytorwart (Södertälje SK)
Eishockeynationaltrainer (Schweden)
Olympiateilnehmer (Schweden)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1960
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1964
Europameister (Eishockey)
Weltmeister (Eishockey)
Schwedischer Meister (Eishockey)
Schwede
Geboren 1938
Mann

Kjell Svensson


Chronic Town er debut EPen fra det amerikanske alternative rockband R.E.M., der blev udgivet i 1982 på I.R.S. Records. Chronic Town er det første tilfælde af R.E.M.s signatur musikstil: guitarer, akkorder spillet i arpeggio, mumlende sang og obskure tekster.

Spor
Alle sange er skrevet af Bill Berry, Peter Buck, Mike Mills og Michael Stipe.
Side et – "Chronic Town"
 "Wolves, Lower" – 4:10
 "Gardening at Night" – 3:29
 "Carnival of Sorts (Box Cars)" – 3:54

Side to – "Poster Torn"
 "1,000,000" – 3:06
 "Stumble" – 5:40

Referencer

Eksterne henvisninger

R.E.M.-album
Album fra 1982
Debut EP'er

Chronic Town


Joël Giraud (født 14. oktober 1959 i Gap, Hautes-Alpes, Provence-Alpes-Côte d'Azur) er en fransk politiker fra Det radikale venstreparti (PRG) og La République en marche (LREM).

Medlem af Nationalforsamlingen
I 2002 blev Joël Giraud valgt til Nationalforsamlingen som radikalt medlem for anden kreds i Hautes-Alpes. Han er blevet genvalgt ved de efterfølgende valg.

Efter valget i 2017 tilsluttede han sig LREM's gruppe.

Borgmester i L'Argentière-la-Bessée
Joël Giraud blev medlem af byrådet i L'Argentière-la-Bessée i Hautes-Alpes i 1986. Han har været byens borgmester siden 1989.

Politikere fra Frankrig
Radikale fra Frankrig
Medlemmer af Frankrigs nationalforsamling

Joël Giraud


Marcelo Capalbo (Montevideo, 23 de setiembre de 1970) es un exjugador y actual entrenador de baloncesto uruguayo. Es considerado uno de los más destacados jugadores de su país de las últimas décadas. Su estilo de juego, basado en la velocidad, marcó para muchos un antes y un después en la historia del baloncesto uruguayo.

La mayor parte de su carrera como profesional la desarrolló en su país, pero jugó también en Sudamérica (Argentina y Chile) y Europa (Grecia, Italia y España), en clubes de primera y segunda división.

Fue internacional en varias ocasiones con la selección de Uruguay, integrando el plantel del combinado nacional que obtuvo el título en dos ediciones del Campeonato Sudamericano de Baloncesto: Montevideo 1995 y Maracaibo 1997. También contribuyó con la conquista de la edición especial de ese torneo disputada en Paraguay en 1994, donde todos los equipos presentaron jugadores con alturas menores a 1,95 metros.

Clubes

Como jugador

Como entrenador

Palmarés

Como jugador

Clubes

Torneos nacionales

Torneos internacionales

Selección

Distinciones individuales

Vida personal
Marcelo Capalbo es padre de Lucas Capalbo, quien también juega al baloncesto de manera profesional.

En 2012 debuta como escritor con la publicación del libro Deleite, una autobiografía publicada por la Editorial Fin de Siglo.

En televisión, participó como panelista en el programa Esta boca es mía, en el canal 12 de Uruguay.

Referencias

Enlaces externos
 URUBASKET.com - Trayectoria de Marcelo Capalbo
 URUBASKET.com - Leyendas del basketball: Marcelo Capalbo

Nacidos en Montevideo
Entrenadores de baloncesto de Uruguay
Baloncestistas de Uruguay
Baloncestistas de la selección de Uruguay
Baloncestistas de la Liga ACB
Baloncestistas de la Liga Nacional de Básquet Argentina
Baloncestistas de la Lega Basket Serie A
Baloncestistas del Club Malvín
Baloncestistas del Club Atlético Aguada
Baloncestistas de la Asociación Hebraica y Macabi
Baloncestistas del Olympia Larissa
Baloncestistas del Baloncesto Fuenlabrada
Baloncestistas del Club Atlético Welcome
Baloncestistas del Club Ferro Carril Oeste
Baloncestistas del Baloncesto León
Baloncestistas del Andrea Costa Imola
Baloncestistas del Club Baloncesto Murcia
Baloncestistas del Sebastiani Basket Club Rieti
Baloncestistas del Orlandina Basket
Baloncestistas del New Basket Brindisi
Baloncestistas del Defensor Sporting Club
Baloncestistas del Club Deportivo Liceo Mixto
Baloncestistas del Club Atlético Olimpia

Marcelo Capalbo


Arta Oceaniei (cunoscută și ca: arta oceanică sau arta oceaniană) cuprinde lucrările făcute în stilul nativ al insulelor din Oceanul Pacific (inculsiv și Australia, Hawaii plus Insula Paștelui). Zona aceasta este adesea împărțită în patru zone mai mici: Australasia, Melanezia, Micronezia și Polinezia.

Prezentare
Arta Oceaniei cuprinde în mod corespunzător tradițiile artistice ale indigenilor din Australia, Noua Zeelandă, și din alte teritorii din Oceanul Pacific. Strămoșii oamenilor din aceste insule au venit din Asia de Sud-Est în două grupuri diferite în perioade diferite.

Deși sunt originari din Asia, băștinașii din Australia, cunoscuți și ca aborigeni, au creat un stil aparte de artă. Cele mai vechi opere de artă ale aborigenilor sunt create în piatră. Majoritatea se aseamănă unor radiografii, pentru că arată oasele și organele animalelor reprezentate. O parte din arta aborigenă pare abstractă pentru privitorul modern, deoarece folosește forme geometrice și linii pentru a reprezenta peisajul. Acesta e reprezentat de sus. De exemplu, simbolul aborigen pentru un lac este o spirală dublă.

Nu departe de orașul Katherine din peninsula Arnhem (Australia) a fost descoperită în anul 2010 peștera Nawarla Gabarnmang, cea mai veche peșteră cu picturi murale aborigene din Australia (28.000 ani), respectiv una din cele mai vechi din lume.

Bradshaws reprezintă o formă unică de artă pe piatră ce se întâlnește în vestul Australiei.  În general reprezintă figuri umane desenate în cele mai mici detalii și cu proporțiile anatomice corecte. Ele datează de acum 17.000 de ani, iar originea lor este puternic disputată.

Ca și aborigenii din Australia, popoarele din Polinezia au lăsat în urmă o moștenire artistică aparte. Deși multe din artefactele lor erau create din materiale organice și au fost pierdute pe veci, câteva din realizările lor cele mai spectaculoase au supraviețuit în piatră și argilă. Printre acestea se numără numeroase fragmente de ceramică de pe tot cuprinsul Oceaniei, datând de la sfârșitul mileniului al II-lea î.e.n. De asemenea, aceste popoare au lăsat în urmă multe platforme de piatră și sculpturi dintre cale cele mai cunoscute sunt cele din Insula Paștelui.

După regiuni

Micronezia

Micronezia cuprinde coloniști din Oceania, al doilea val, cuprinzând locuitorii insulelor de la nord de Melanezia și are o tradiție artistică atestată culturii Lapita. Printre cele mai proeminente lucrări ale regiunii se numără orașul megalitic Nan Madol. Orașul a apărut în jurul anului 1200 și se construia chiar și atunci când exploratorii europeni încep să sosească în jurul anului 1600.

Polinezia

Polinezia, la fel ca Micronezia, are rădăcini în tradițiile culturii lapita. Cultura lapita includea părți ale Pacificului de vest și a ajuns chiar și în Tonga și Samoa. Totuși, mare parte din Polinezia, inclusiv Insulele Hawaii, Noua Zeelandă, Insula Paștelui și Tahiti, au fost populate relativ recent de popoare indigene. Cele mai cunoscute capodopere de artă ale artei polineziene sunt statuile Moai de pe Insula Paștelui. O caracteristică a artei polineziene este densitatea ridicată de modele, cele mai ornate opere de artă aparținând artei maoriene. Se credea că arta polineziană ar conține puteri spirituale.

Australia

Aborigenii australieni sunt cel mai bine cunoscuți pentru arta lor de pe stânci și de pe pereții peșterilor, pe care au continuat să o practice chiar și după contactul cu exploratorii vestici. Totuși, celealte forme de artă reflectă stilul lor de viață de a se muta dintr-o tabără în alta. Foloseau pietre și alte materiale ca să producă vopsea. Adesea folosesc bețe pentru producerea picturilor lor formate din puncte, modă care a început în 1971. Atunci când danseanză, își pictează corpurile cu vopsea albă sub forma unor modele ce conțin forme și linii cu semnificații. Donsurile lor se inspiră de animalele native australiene.

Melanezia

Melanezia, care cuprinde Noua Guinee, insulele înconjurătoare și locuitorii coloniilor primului val, are probabil cea mai izbitoare artă a întregii Oceanie. Arta stilistică este de obicei extrem de decorativă și prezintă forme exagerate, adesea de teme sexuale. Au mai ales legătură cu strămoșii, vânătoarea și canibalismul. În mod obișnuit, acestea ar fi folosite în contextul ritualurilor spirituale, cum ar fi crearea de măști complexe. Cu toate acestea, puține exemple de artă melanesiană există pe insule de astăzi.

Galerie

Vezi și
 Arta Insulelor Cook

Note

Bibliografie

Legături externe
  Grafico Topico's articles on art from the Pacific region
  Oceanic Art Society
  Tribal Art Magazine
  Rayond and Laura Wielgus Collection, Eskenazi Museum of Art, Indiana University

Arta Oceaniei

Arta oceanică


Borbetomagus are a free jazz/noise rock group. They are cited by critics as pioneers of aggressive improvised noise music.

Biography
Borbetomagus formed in 1979 when saxophone players Jim Sauter and Don Dietrich joined with electric guitarist Donald Miller. Sauter and Deitrich were fans of and frequent callers to Miller's radio show on WKCR (Columbia University) which lead to them collaborating. Bass guitarist Adam Nodelman was briefly a member, and they have occasionally collaborated with others.

Their aggressive music has been described as "a huge, overpowering, take-no-prisoners mass of sound."  One extended technique they use is called "bells together" where Sauter and Dietrich place the bells (openings) of their saxophones against one other while playing.

While the core trio listed above has been responsible for most of Borbetomagus's music, they have collaborated with Swiss circuit bending duo Voice Crack, Dutch cellist Tristan Honsinger, German double-bassist Peter Kowald, multi-instrumentalist Milo Fine, the band Fat on their album Hit, and others. In 2006, they recorded a collaborative album with Hijokaidan live at the Festival International de Musique Actuelle de Victoriaville, Canada, and in 2007 their long out-of-print cassette Live In Allentown was released on CD with nearly twice as much material as the original. Sauter and Dietrich have also recorded a duo album and a collaborative album with Sonic Youth guitarist Thurston Moore.

Name
Borbetomagus refers to the Celtic origin of the German city of Worms.

Influence

They are considered widely influential on the Japanese noise music scene, as demonstrated by the re-release of their limited Live At Inroads cassette on CD by the Japanese label P.S.F. Records, as well as having a CD released by Osaka-based noise label Alchemy Records.

They have been influential on many American rock, free jazz, and noise musicians, such as Sonic Youth, Pelt, Thomas Ankersmit, and Kevin Drumm.  Miller has worked with Pelt; he now resides in New Orleans, where he frequently collaborates live with Rob Cambre and others on E-Bowed guitars.

Discography
 Borbetomagus (Agaric 1980)
 Work on What Has Been Spoiled (Agaric 1981)
 Borbetomagus (Agaric 1982)
 At In Roads (Sound Cluster 1982, Cause And Effect, P.S.F PSFD-19 1993)
 Industrial Strength (Leo LR113 1983)
 Barbed Wire Maggots (Agaric 1983)
 Borbeto Jam (Cadence CJR 1026)
 Zurich (Agaric 1984)
 Bells Together (Agaric 1985)
 New York Performances (Agaric 1986)
 Live in Allentown (LowLife LL02 1986, Agaric 1998)
 Seven Reasons for Tears (Purge Sound League 027, Agaric 1993)
 Fish That Sparkling Bubble (Agaric 1987 / Uhlang Produktion UP 06) with Voice Crack
 Snuff Jazz (Agaric 1988, 1990)
 Barefoot in the Head (Forced Exposure 1990) with Thurston Moore and liner notes purportedly by Thomas Pynchon
 Asbestos Shake (Agaric 1989, Uhlang Produktion UP 08, V-Records V2) with Voice Crack
 Buncha Hair That Long (Agaric 1990)
 Coelacanth (Agaric 1991) with Shaking Ray Levis
 Experience the Magic (Agaric 1992)
 L'Atlas Des Galaxies Etranges (Non Mi Piace NMPR 01 OK, 1993)
 Live in Tokyo (Alchemy ARCD-095)
 Songs Our Mother Taught Us (Agaric 1995)
 Both Noise Ends Burning (Les Disques Victo 2007) with Hijokaidan
 Borbetomagus à Go Go (Agaric 1997)
 The Rape of Atlanta (Not on label 2010)
 Trente belles années (Agaric 2012)
 Vole Lotta Love (Tyyfus/Verdura 2013)
 The Eastcote Studios Session (Dancing Wayang 2016)

References

External links
Official website
http://www.myspace.com/borbetomagus
Interview for the Perfect Sound Forever webzine
Trouser Press entry
Pitchfork webzine
MP3 Interview

Avant-garde ensembles
Free improvisation ensembles
Noise musical groups
American experimental musical groups
Cadence Jazz Records artists

Borbetomagus


Alem, tuğ ve sancak gönderlerinin tepelik bölümüne takılan sembol.

Etimoloji
Alem kelimesi, Arapça bildirmek, işaret etmek anlamına gelen "ilm" kökünden türemiştir ve işaret eden, bildiren anlamına gelmektedir. Bu anlam zaman zaman nişan ve sembol gibi anlamlarla da kullanılabilmektedir. Türkçesi belgidir. Aynı zamanda Alem, toplulukların altında birleştikleri alametler, sancaklar olarak da nitelendirilmektedir. Türk Dil Kurumu sözlüğünde Minare, kubbe, sancak direği gibi yüksek şeylerin tepesinde bulunan, madenden yapılmış ay yıldız veya lâle olarak tanımlanmaktadır.

Tanımlama
Türk ansiklopedisinde, yapı kubbeleri ve minare külahları üzerine kaplanan kurşun levhaların tepede birleşen kısımlarındaki açıklığı örtmek ve bu suretle rüzgarın kurşunları kaldırmasına engel olmak için ağızlarına, kapak gibi ağırca bir şey koymak ve aynı zamanda o kubbe külahın şekline bir güzellik vermek için konulan ay şeklinde sivri tepeliktir. tanımıyle yer bulmaktadır.

Türkler alemi 15'nci yüzyılın sonlarına kadar sancak ve tuğların tepelerinde taşımışlar, aynı zamanda silah olarak da kullanmışlardır. Zamanla alemler sadece sancak ve silah anlamında kullanılmayıp padişah ve komutanların yanında taşınan, altında askerin toplanması için de kullanılmaya başlanmış, bu sembolleri taşıyan kimselere de alemdar denmiştir.

Türk Mimarisinde Alem

Türk sanatında kubbe, minare ve sancak olmak üzere 3 grupta toplanmaktadır.Camilerin kubbe ve minarelerinin en tepe noktasına konulan taştan veya madenden yapılmış hilalli tepeliktir. En üstten itibaren hilal,küçük küp, boyun, armud, bilezik, büyük küp, kova diye adlandırılır. Hilalin ekseni kıbleye diktir. Bu alemlerin bakır ve üstü altın yaldızlı olanları vardır. Boğaziçi'ndeki son dönem camilerinin alemlerinin en ucundaki hilalin ortasında sekizgen yıldız bulunmaktadır.

Kaynakça

Aletler
Ateşsiz silahlar
Osmanlı İmparatorluğu'nun askeriyesi
Askerî tarih
Antik silahlar
VikiProje Tarih kaynak bekleyen maddeler

Alem (alet)


La batalla de Cabira fue un decisivo enfrentamiento sucedido en el año 72 a. C. entre las fuerzas romanas comandadas por Lucio Licinio Lúculo y las pónticas de Mitrídates VI del Ponto, terminando en una decisiva victoria romana.

Referencias

Cabira
72 a. C.
Turquía en el siglo I a. C.
Cabira

Batalla de Cabira


Olaylar
 1787 - Osmanlı-Rus Savaşı'nın ilanı.
 1821 - Navarin Katliamı: Mora İsyanı sırasında Navarin şehrini ele geçiren Yunanlar, 3.000 Türk'ü öldürdü.
 1878 - Saraybosna'nın Avusturya-Macaristan İmparatorluğu'nca işgali.
 1895 - James Ryan, yüksek atlamada 1.94 m yaparak dünya rekoru kırdı.
 1919 - Afganistan, Birleşik Krallık'tan bağımsızlığını kazandı.
 1939 - Boşanma için her iki tarafın da dilekçe vermesine dair Adalet Bakanlığı genelgesi yayımlandı.
 1943 - Roosevelt ve Churchill, Quebec Konferansı sırasında Quebec Anlaşması'nı imzaladı.
 1945 - Vietnam Savaşı: Ho Chi Minh iktidarda.
 1960 - Sovyetler Birliği; iki köpek, kırk fare, iki sıçan ve çeşitli bitkiler taşıyan Sputnik-5'i Ay yörüngesine oturtmayı başardı.
 1960 - U-2 Krizi: Sovyetler Birliği üzerinde düşürülen casus uçak U-2'nin Amerikalı pilotu Francis Gary Powers 10 yıl hapse mahkûm edildi.
 1981 - ABD savaş uçakları, Sidra Körfezi üzerinde iki Libya savaş uçağını düşürdü.
 1990 - Gagavuzlar, güneyde Gagavuzların en yoğun yaşadığı Komrat yöresinde Gagavuzya Cumhuriyeti'ni ilan etti. Bu karar, Moldova Yüksek Sovyeti tarafından iptal edildi.
 1991 - Rusya'da komünizm yanlısı KGB ve Ordu generalleri, darbe girişiminde bulundu.
 1991 - SSCB'nin dağılma süreci: Devlet Başkanı Mikhail Gorbachev evinde göz hapsinde.
 2002 - Askerî birlik taşıyan bir Rus Mil Mi-26 helikopteri, Çeçen Birlikleri'nce Grozni yakınlarında düşürüldü, 118 asker öldü.

Doğumlar
 232 - Probus, 276 ve 282 yılları arasında Roma imparatoru (ö. 282)
 1631 - John Dryden, İngiliz şair, eleştirmen, çevirmen ve oyun yazarı (ö. 1700)
 1646 - John Flamsteed, İngiliz gök bilimci (ö. 1719)
 1689 - Samuel Richardson, İngiliz yazar ve basımcı (ö. 1761)
 1743 - Madam du Barry, Kral XV. Louis'in son metresi ve Fransız Devrimi sırasında gerçekleşen Terör Dönemi'nin kurbanlarından biri (ö. 1793)
 1777 - I. Francis, 1825 ile 1830 yılları arasındaki İki Sicilya'nın kralı ve İspanya kraliyet ailesinin üyesi (ö. 1830)
 1819 - Julius van Zuylen van Nijevelt, Tutucu Hollandalı politikacı (ö. 1894)
 1830 - Julius Lothar Meyer, Alman kimyager (ö. 1895)
 1848 - Gustave Caillebotte, Fransız ressam (ö. 1894)
 1870 - Bernard Baruch, Amerikalı finansçı, borsa spekülatörü, devlet adamı ve siyasi danışman (ö. 1965)
 1871 - Orville Wright, Amerikalı öncü havacı (ö. 1948)
 1878 - Manuel L. Quezon, Filipin bağımsızlık hareketinin önderi ve Filipinler'in ilk devlet başkanı (ö. 1944)
 1881 - George Enescu, Rumen klasik müzik bestecisi (ö. 1955)
 1883 - Coco Chanel, Fransız moda tasarımcısı ve Chanel markasının kurucusu (ö. 1971)
 1900 - Gilbert Ryle, çağdaş İngiliz filozofu (ö. 1976)
 1903 - James Gould Cozzens, Amerikalı yazar (ö. 1978)
 1906 - Philo Farnsworth, Amerikalı mucit (ö. 1971)
 1916 - Orhan Hançerlioğlu, Türk yazar ve araştırmacı (ö. 1991)
 1921 - Gene Roddenberry, Amerikalı yazar ve senarist (ö. 1991)
 1923 - Joan Taylor, Amerikalı oyuncu (ö. 2012)
 1924 - Willard Boyle, Kanadalı Fizikçi (ö. 2011)
 1926 - Angus Scrimm, Amerikalı oyuncu ve yazar (ö. 2016)
 1929 - George Miller, İskoç kriketçi (ö. 2017)
 1930 - Frank McCourt, İrlanda asıllı Amerikalı yazar (ö. 2009)
 1937 - Richard Møller Nielsen, Danimarkalı futbolcu ve teknik direktör (ö. 2014)
 1938 - İzzettin İyigün, Türk asker. Eski Eğitim ve Doktrin Komutanı (ö. 2022)
 1940 - Johnny Nash, Amerikalı reggae ve soul müziği sanatçısı (ö. 2020)
 1942 - Jorgelina Aranda, Arjantinli oyuncu, model ve şarkıcı (ö. 2015)
 1942 - Fred Thompson, Amerikalı siyasetçi, hukukçu ve oyuncu (ö. 2015)
 1944 - Jack Canfield, Amerikalı motivasyonel konuşmacı ve yazar
 1944 - Bodil Malmsten, İsveçli romancı ve şair (ö. 2016)
 1945 - Ian Gillan, İngiliz müzisyen
 1946 - Charles Bolden, Eski NASA yöneticisi
 1946 - Bill Clinton, Amerikalı politikacı ve iki dönem ABD Başkanı
 1946 - Fedon, Rum asıllı Türk şarkıcı
 1948 - Christy O'Connor Jnr, İrlandalı golfçü (ö. 2016)
 1951 - John Deacon, İngiliz bas gitarist (Queen)
 1951 - Gustavo Santaolalla, Arjantinli müzisyen, film müziği bestecisi ve yapımcı
 1952 - Jonathan Frakes, Amerikalı oyuncu ve yönetmen
 1957 - Martin Donovan, Amerikalı oyuncu
 1957 - Cesare Prandelli, İtalyan teknik direktör
 1959 - Derya Alabora, Türk oyuncu
 1963 - John Stamos, Amerikalı oyuncu ve müzisyen
 1965 - Kyra Sedgwick, Amerikalı oyuncu
 1967 - Satya Nadella, Hint kökenli Amerikalı işletme yöneticisi (Microsoft'un İcra Kurulu Başkanı)
 1968 - Merve Kavakçı, Türk akademisyen, siyasetçi ve diplomat
 1969 - Nate Dogg, Grammy'ye aday gösterilmiş Amerikalı R&B/hip hop şarkıcısı (ö. 2011)
 1969 - Matthew Perry, Kanadalı-Amerikalı oyuncu
 1970 - Fat Joe, Amerikalı rap müzisyeni
 1971 - Mary Joe Fernández, Amerikalı profesyonel tenis oyuncusu
 1971 - João Vieira Pinto, Portekizli millî futbolcu
 1972 - Osamu Adachi, Japon futbolcu
 1972 - Roberto Abbondanzieri, Arjantinli millî kaleci
 1973 - Marco Materazzi, İtalyan eski futbolcu
 1977 - Michal Doležal, Çek futbolcu
 1979 - Tuğba Karaca, Türk model, televizyon sunucusu ve sinema oyuncusu
 1980 - İsmail Altunsaray, Türk saz ve ses sanatçısı
 1984 - Alessandro Matri, İtalyan millî futbolcu
 1984 - Ryan Taylor, İngiliz futbolcu
 1986 - Saori Kimura, Japon voleybolcu
 1986 - Christina Perri, Amerikalı şarkıcı ve söz yazarı
 1987 - Nico Hülkenberg, Yarış pilotu
 1989 - Lil' Romeo, Amerikalı şarkıcı rapçi
 1991 - Ali Ahamada, Komorlu futbolcu
 1991 - Salim ed-Devseri, Suudi millî futbolcudur
 1994 - Fernando Gaviria, Kolombiyalı profesyonel yol ve pist yarış bisikletçisi
 1994 - Alexis Raynaud, Fransız atıcı
 1994 - Mert Hakan Yandaş, Türk futbolcu
 1995
Katharina Mazepa, Avusturyalı manken
Velveteen Dream, Amerikalı profesyonel güreşçi
Friedelinde Petershofen, Alman atlet

Ölümler
 14 - Caesar Divi Filius Augustus, Roma imparatoru (d. MÖ 63)
 947 - Ebû Yezîd Makhlâd Keydâd en-Nukkarî, Fâtımîler'e karşı, günümüz Tunus hudutları içerisinde kalan İfrîkiya'da 928 yılında düzenlenen Nukkarî-İbâzî isyânının önderi (d. 883)
 1493 - III. Friedrich, Kutsal Roma İmparatoru (d. 1415)
 1506 - Alexander Jagiellon, Litvanya'nın büyük dükü ve daha sonra Polonya kralı (d. 1461)
 1580 - Andrea Palladio, İtalyan mimar (d. 1508)
 1662 - Blaise Pascal, Fransız matematikçi (d. 1623)
 1691 - Köprülü Fazıl Mustafa Paşa, Osmanlı İmparatorluğu Sadrazamı (d. 1689)
 1819 - James Watt, İskoç mucit ve mühendis (buhar makinesini geliştirerek sanayi devrimi'nin başlamasında büyük rol oynayan) (d. 1736)
 1821 - Deli Ahmet Ağa, Türk asker, ağa ve yerel derebeyidir.
 1876 - George Smith, İngiliz Asurolog ve arkeolog (d. 1840)
 1887 - Vincenz Franz Kosteletzky, Bohemyalı bitki bilimci ve hekim (d. 1801)
 1889 - Mathias Villiers de l'Isle-Adam, Fransız yazar (d. 1838)
 1905 - William-Adolphe Bouguereau, Fransız ressam (d. 1825)
 1915 - Tevfik Fikret, Türk şair (d. 1867)
 1923 - Vilfredo Pareto, İtalyan iktisatçı ve sosyolog (d. 1848)
 1928 - Stefanos Skuludis, Yunan banker, diplomat ve siyasetçi (d. 1833)
 1932 - Louis Anquetin, Fransız ressam (d. 1861)
 1936 - Federico García Lorca, İspanyol yazar (d. 1898)
 1944 - Günther von Kluge, Alman asker ve Nazi Almanyası'nın Generalfeldmarschall'i (d. 1882)
 1954 - Alcide De Gasperi, İtalyan devlet adamı, siyasetçi ve İtalya Başbakanı (d. 1881)
 1959 - Jacob Epstein, Amerikan-Britanyalı heykeltıraş (d. 1880)
 1967 - Hugo Gernsback, Lüksemburg kökenli Amerikalı mucit, yazar ve dergi yayımcısı (d. 1884)
 1968 - George Gamow, Ukrayna asıllı Amerikalı fizikçi ve kozmolog (d. 1904)
 1977 - Groucho Marx, Amerikalı aktör ve komedyen (Marx Kardeşler) (d. 1890)
 1986 - Hermoine Baddeley, İngiliz karakter oyuncusu (d. 1906)
 1988 - Ariadna Çasovnikova, Kazak Sovyet politikacı (Kazakistan Sovyet Sosyalist Cumhuriyeti Yüksek Sovyeti Başkan Vekilliği yapan) (d. 1918)
 1993 - Donald Kerst, Amerikalı fizikçi ve akademisyen (d. 1911)
 1994 - Linus Pauling, Amerikalı kimyager ve Nobel Kimya ve Barış Ödülleri sahibi (d. 1901)
 2002 - Eduardo Chillida, Bask heykeltıraş ve ressam (d. 1924)
 2002 - Halil Tunç, Türk senatör ve Türk-İş Genel Başkanlarından (d. 1928)
 2008 - Levy Mwanawasa, 2002 ile 2008 yılları arası Zambiya devlet başkanlığı yapmış politikacı (d. 1948)
 2010 - Mehmet Yüceler, Türk siyasetçi (d. 1923)
 2011 - Raúl Ruiz, İspanyol-Şilili film yönetmeni ve senarist (d. 1941)
2011 - Beki Luiza Bahar, Yahudi asıllı Türk yazar (d. 1926)
 2012 - Tony Scott, İngiliz film yönetmeni (d. 1944)
 2013 - Reha Eken, Türk eski millî futbolcu ve teknik direktör (d. 1925)
 2013 - Donna Hightower, Amerikalı R&B, caz şarkıcısı ve söz yazarı (d. 1926)
 2013 - Abdülrahim Hatif, Afgan siyasetçi (d. 1926)
 2013 - Stephenie McMillan, İngiliz dekoratör ve sanat yönetmeni (d. 1942)
 2013 - Lee Thompson Young, Amerikalı oyuncu (d. 1984)
 2014 - Simin Behbehani, İranlı aktivist, şair (d. 1927)
 2014 - James Foley, Amerikalı fotomuhabir ve gazeteci (d. 1973)
 2015 - Doudou N'diaye Rose, Senegalli müzisyen ve besteci (d. 1930)
 2016 - Lou Pearlman, 1990'ların başarılı boyband müzik gruplarından Backstreet Boys ve 'N Sync'nin menajeri (d. 1954)
 2017 - Pyotr Deynekin, Rus askeri general (d. 1934)
 2017 - Dick Gregory, Amerikalı komedyen, insan hakları aktivisti, sosyal eleştirmen, yazar ve girişimci (d. 1932)
 2017 - Concha Valdés Miranda, Kübalı şarkı sözü yazarı, besteci ve Küba Halk müziği sanatçısı (d. 1928)
 2018 - Khaira Arby, Malili şarkıcı ve söz yazarı (d. 1959)
 2018 - Bazlur Rahman Badal, Bangladeşli dansçı (d. 1921)
 2018 - Rafael Calventi, Dominikli mimar, akademisyen ve diplomat (d. 1932)
 2018 - Margareta Niculescu, Rumen sanatçı, kuklacı, öğretmen ve tiyatro yönetmeni (d. 1926)
 2018 - Güngör Uras, Türk ekonomist ve gazeteci (d. 1933)
 2019 - Ahmet Halûk Dursun, Türk akademisyen ve bürokrat (d. 1957)
 2019 - Gina López, Filipinli çevreci, siyasetçi ve hayırsever (d. 1953)
 2020 - Allan Fotheringham, Kanadalı gazeteci, muhabir, köşe yazarı ve televizyon sunucusu (d. 1932)
 2020 - Slade Gorton, Amerikalı siyasetçi ve hukukçu (d. 1928)
 2020 - Nadir Salifov, Azerbaycan'ın önde gelen suç patronu (d. 1972)
 2020 - Agnes Simon, Macar eski profesyonel masa tenisi oyuncusu (d. 1935)
 2021 - Cüneyd Babunagari, Bangladeşli Deobandi İslam alimi, eğitimci, yazar, araştırmacı, vaiz ve manevi figür (d. 1953)
 2021 - Raoul Cauvin, Belçikalı çizgi romancı ve yazar (d. 1938)
 2021 - Sonny Chiba, Japon oyuncu (d. 1939)
 2021 - Chuck Close, Amerikalı fotorealist ressam (d. 1940)
 2022 - Egon Pajenk, Avusturyalı profesyonel futbolcudur (d. 1950)
 2023 - Ron Cephas Jones, Amerikalı aktör ve Emmy Ödülü sahibi (d. 1957)

Tatiller ve özel günler
 Dünya İnsani Yardım Günü
 Afgan Bağımsızlık Günü

0819
19

19 Ağustos


La European Low Fares Airline Association (ELFAA) était une organisation formée en 2004 pour représenter les transporteurs à bas coûts et faire pression sur les institutions européennes en leur nom[3]. Elle a cessé ses activités et s'est dissoute en 2016, les principaux membres ayant rejoint le groupe commercial nouvellement formé Airlines for Europe. ELFAA était basée à Bruxelles, en Belgique.

Membres
Avant de cesser ses activités en 2016, ELFAA comptait dix membres :
 British Airways
 Iberia
et les transporteurs à bas coûts
 EasyJet
 Jet2.com
 Iberia Express
 Norwegian Air Shuttle
 Ryanair
 Volotea
 Vueling
 Wizz Air

BA et Iberia ont adhéré en 2015, invoquant des points de vue similaires concernant la libéralisation du transport aérien et la position à l'égard des grandes compagnies aériennes du Moyen-Orient.

Les anciens membres comprennent :
 Air Polonia (a cessé ses activités le 5 décembre 2004),
 Bmibaby (a cessé ses activités le 9 septembre 2012),
 Flying Finn (a cessé ses activités le 27 janvier 2004),
 My Way Airlines, devenu MyAir.com (a cessé ses activités le 24 juillet 2009),
 SkyEurope (a cessé ses activités le  septembre 2009),
 Sterling (a cessé ses activités le 29 octobre 2008),
 Volareweb.com (a cessé ses activités le 12 janvier 2009),
 Basiqair (a fusionné avec Transavia.com le  janvier 2005),
 Clickair (a fusionné avec Vueling le 15 juillet 2009),
 Hapag-Lloyd Express, plus tard TUIfly (a fusionné avec TUIfly en janvier 2007), et
 Blue Air.

Voir aussi
 Association of European Airlines
 Airlines for Europe

Références

Source

Liens externes
European Low Fares Airline Association

Organisme fondé en 2003
Association ou organisme ayant son siège à Bruxelles

European Low Fares Airline Association


An Tillandsia zecheri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Walter Till. An Tillandsia zecheri in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 T. z. brealitoensis
 T. z. cafayatensis
 T. z. zecheri

Mga kasarigan

Tillandsia

Tillandsia zecheri


Die Haftanstalt Oslo bzw. das Osloer Gefängnis (Oslo fengsel) ist Norwegens größtes Gefängnis mit 392 Insassen und 367 Mitarbeitern. Das Gefängnis gehört zum Strafvollzug der Region Ost (Kriminalomsorgen Region Øst) und liegt im Stadtteil Grønland von Oslo in der Åkebergveien 11, 0134 Oslo, wo sich in unmittelbarer Nachbarschaft auch eine Polizeistation befindet.

Geschichte
Um 1841 verabschiedete das norwegische Parlament einen Beschluss zum Bau mehrerer neuer Gefängnisse und bewilligte dafür die entsprechenden Mittel, wovon auch das Botsfengselet in Christiania errichtet werden konnte. Dieser Beschluss beruhte auf einem Vorschlag der Norwegischen Strafrechtskommission von 1837. Die Arbeiten dazu begannen 1844 und das Gefängnis wurde 1851 in Betrieb genommen. Die Haftanstalt hatte zum Zeitpunkt der Eröffnung eine Kapazität von 240 Gefangenen. Das Gefängnis wurde nach dem "Philadelphia-System" betrieben, was bedeutete, dass die Inhaftierten in Einzelhaft streng isoliert wurden.

Die ersten Gebäude des damaligen Gefängnisses, des Botsfengselet, wurden von dem deutsch-norwegischen Architekten Heinrich Ernst Schirmer gebaut. Das Botsfengselet bestand damals aus einem Hauptgebäude mit drei Flügeln. 1886 wurde die Anlage um eine Gefängniskirche mit einem separaten Flügel erweitert, die von dem norwegischen Architekten Jacob Wilhelm Nordan gebaut wurde. Ab 1935 kamen noch das ehemalige Brauereigebäude der Osloer «Aktiebryggeriet» (Aktienbrauerei) und später noch weitere Flächen dazu. Das ehemalige Gefängnis wurde 1975, nach Fertigstellung von entsprechenden Erweiterungsbauten am Standort des Botsfengselet und dem Abschluss der Umbaumaßnahmen, ein Teil des Osloer Bezirksgefängnisses, aus dem das heutige Osloer Staatsgefängnis hervorging.
Der historische Gefängnisbau des Botsfengselet ist seit dieser Zeit denkmalgeschützt. Rund um das Botsfengselet liegt der Grønland-Park bzw. Bots-Park (Grønlands park – Botsparken).

Abschnitte

Abschnitt A, «Botsen»
Die Abteilung besteht aus dem alten Botsfengselet ursprünglicher Schreibweise: Bodsfængslet, im Volksmund auch "Bodsen" bzw. "Botsen" genannt, das 1851 eröffnet wurde und bis 1970 als Gefängnis diente. Das "Bodsen" wurde nach dem Umbau und weiteren Erweiterungsbauten ab 1975 ein Teil des neuen Osloer Bezirksgefängnisses. Die Abteilung besteht aus einem großen Hauptgebäude mit sternförmig in Fächerform ausgerichteten Gebäudeflügeln sowie einigen kleineren Gefängnismauern bzw. Dämmen, die alle aus Ziegelmauerwerk gebaut sind. Das Eingangsgebäude des alten Botsfengselet erlangte in Norwegen große Bekanntheit durch die norwegischen Olsenbande-Filme. Der Protagonist dieser Filme, Egon Olsen (dargestellt von Arve Opsahl), hatte hier quasi seinen zweiten Wohnsitz und marschierte bei seiner Freilassung durch das Haupttor und wurde hier stets von seinen Kumpanen Benny und Kjell in der Allee zum Eingang empfangen. Die Allee vor dem Gefängnis wurde im April 2017 nach dem Hauptakteur der Olsenbande offiziell als Egon Olsen allé benannt.

Das alte Botsfengelet beherbergt derzeit teilweise den Eingang zum Anschnitt "Bayer" an der Åkebergveien und wird dazu als Haupteingang genutzt. Der direkte Eingang zur Abteilung A kann nur noch von Mitarbeitern der Haftanstalt und von Besuchern genutzt werden. Das Gitterportal am inneren Ende des Durchganges am ehemaligen Haupteingang ist ein beliebtes Motiv in Literatur, Film und für Fotos.

Seitlich zum alten Haupteingang befinden sich noch zwei Häuser: die ehemalige Wohnung des Gefängnisarztes (linke Seite) und das Haus des Gefängnisdirektors (rechts). An die Rückseite dieses Gebäudes grenzt ein langes, niedriges Haus, das einst unter anderem als Stall diente. Heute befindet sich dort der Laden "Benny Butikk", der Erzeugnisse der Gefangenen verkauft. Auf der linken Seite liegt der Betriebskindergarten "Egon Barnehave" für die Mitarbeiter im Gefängnis und für die Angestellten der nahen Polizeistation, die sich auf der rechten Seite befindet.

Abschnitt B, «Bayeren»

Die Abschnitt B wurde 1934 dem bestehenden Gefängnis angegliedert. Zuvor wurden die Räumlichkeiten als Brauerei «Christiania Aktie Ølbryggeri» (Christiania-Aktien-Bierbrauerei) genutzt. Diese bestand dort von 1872 bis 1925. Anschließend wurde sie als «Aktiebryggeriet» (Aktienbrauerei) in Oslo von 1925 bis 1931 noch weitergeführt. Damals wurden die Biersorten Landsøl (Landbier) und Bayerøl (Bayerbier) produziert. In Anlehnung an die Biersorte Bayerøl – ein Bier nach bayerischer bzw. deutscher Brauart – bildete der Volksmund die noch aktuelle Bezeichnung «Bayeren» für den Gefängnisabschnitt B.

Der Abschnitt B umfasst zehn Abteilungen. Die Abteilungen von 1 bis 10 haben unterschiedliche Haftbedingungs-Profile, die sich an den Vorstrafen und den Charakteren der Insassen orientieren. Der Abschnitt B ist in die Blöcke A und D aufgeteilt.

Abschnitt C, «Stifinner'n»
In den alten Räumen des ehemaligen Gefängniskrankenhauses liegt jetzt der Abschnitt C. In diesen Räumlichkeiten werden seit 1992 bis derzeit Inhaftierte mit Drogenproblemen und Suchtkrankheiten untergebracht. In einer drogenfreien Umgebung und durch gezielte Angebote soll hier die weitere Entwicklung der Insassen und ihre Lösung von den Suchtabhängigkeiten erreicht werden. Die betreffenden Bereiche im "Stifinner'n" werden vom Osloer Gefängnis in Zusammenarbeit mit der norwegischen Behandlungs- und Rehabilitationsklinik Tyrilistiftelsen betrieben.

Auszeichnungen
Das Osloer Gefängnis erhielt am 3. Februar 2005 seine erste Auszeichnung für vorbildliche Strafvollzugsbedingungen.

Weblinks
 Eigene Seite des Osloer Gefängnis
 kriminalomsorgen.no
 Strafvollzug, Osloer Gefängnis Gefängnishistorie (norwegisch, letzte Änderung 8. August 2008)
 Statsbygg:

Einzelnachweise

Botsfengselet
Bauwerk in Oslo
Organisation (Oslo)

Haftanstalt Oslo


كلية الهندسة جامعة القاهرة هي أعرق كليات الهندسة في مصر، يعود تاريخ إنشائها إلى عام 1816، حيث أمر محمد علي باشا بإنشاء المهندسخانة وكان مقرها آنذاك قلعة صلاح الدين الأيوبي بالقاهرة، أُعيد نقلها أكثر من مرة إلى أن استقرت في مكانها الحالي بالجيزة عام 1905، وضُمت إلى جامعة القاهرة كإحدى كلياتها عام 1935.

نبذة عن الكلية وتاريخ التعليم الهندسي في مصر

ترجع بداية التعليم الهندسي في مصر حين أنشأ محمد على باشا المهندسخانة في القلعة عام 1816 على شكل فصول أولية، وافتتحت أبوابها بصورة نظامية في بولاق عام 1834، ثم مالبثت أن أغلقت، لينشأ بالقلعة بعد ذلك مدرستين إحداهما لهندسة الري بالقناطر الخيرية والأخرى للعمارة عام 1858 ولكنهما أغلقتا بعدها بسنوات.

افتتح بعد ذلك مدرسة شاملة للري والعمارة بقصر الزعفران بالعباسية في عام 1866، ثم نقلت إلى درب الجماميز، وتشكلت المدرسة من قسم للري وآخر للعمارة، وكانت مدة الدراسة بها خمس سنوات منها سنة إعدادية، وكان التخصص في السنتين الأخيرتين، ثُم ألغيت بعد ذلك السنة الإعدادية وبقيت مدة الدراسة أربع سنوات وبقى التخصص كما هو في السنتين الأخيرتين، ليُلغى بعدها نظام التخصص وجعل الكلية قسما واحدا، كما نُقلت المدرسة مؤقتا إلى دار مدرسة الزراعة القديمة بالجيزة، لحين الانتهاء من إنشاء مبانيها (بالمقر الحالي) عام 1905 وسميت مدرسة الهندسة الملكية.

اُعيد تقسيم المدرسة مرة أخرى إلى قسمين للري والعمارة، مع استمرار نظام الدراسة السابق، إلى أن قسمت المدرسة عام 1916 إلى خمسة أقسام: الري، العمارة، البلديات، الميكانيكا، الكهرباء، ثم أُعيد تقسيم هذه الأقسام عام 1926 إلى أربعة أقسام رئيسة هي: الهندسة المدنية، الهندسة المعمارية، الهندسة الميكانيكية، الهندسة الكهربائية، لتتفرع هذه الأقسام بعد ذلك إلى أقسام مختلفة، وتبع ذلك إنشاء وتوسيع المعامل والمدرجات. ثم في عام 1935 أُلحقت مدرسة الهندسة الملكية بالجامعة المصرية (جامعة القاهرة حاليا)، وأصبحت تُسمى كلية الهندسة، وتوالى افتتاح الأقسام بها، وكانت الدراسة في الكلية تتبع نظام الفصلين الدراسيين إلى أن أدخلت الكلية نظام الساعات المعتمدة عام 2006.

شروط القبول بالكلية
يشترط للقبول في كلية الهندسة جامعة القاهرة:
 أن يكون الطالب حاصلًا على الثانوية العامة أو ما يعادلها: بشرط حصوله على المجموع المؤهل للكلية
 أن يكون الطالب حاصلًا على شهادة الدبلوم الفني: بشرط ان يمتلك مؤهل دبلوم تعليم فني فوق متوسط (خمس سنوات)
 أن يكون الطالب حاصلًا على مؤهل عال سابق: ويرغب في الحصول على مؤهل عال ثان من هندسة القاهرة بالشروط الآتية
 أن يكون خريج كلية عملية
 أن يكون حاصلاً على الثانوية العامة أو ما يعادلها بالمقررات المؤهلة للقبول بكليات الهندسة (شعبة الرياضة)
 أن لا يكون مضى على تخرجه أكثر من خمس سنوات
 أن يكون حاصل على تقدير (جيد) على الأقل في المؤهل الأول
 أن يكون متفرغاً للدراسة
 أن يقدم ما يفيد إنهاء الخدمة العسكرية أو الإعفاء منها

أقسام الكلية
تضم كلية الهندسة بجامعة القاهرة الآن 14 قسماً علمياً رئيسياً، وتمنح الكلية درجة البكالوريوس في التخصصات المختلفة، كما تمنح درجة الدبلوم والماجستير والدكتوراه في التخصصات العامة والفرعية لطلبة الدراسات العليا.

الجوائز التي حصلت عليها الكلية
حصلت الكلية على عدد من الجوائز منها:

المراكز البحثية

شخصيات عامة من خريجي الكلية
 مصطفى مدبولي: رئيس وزراء مصر الحالي
 أحمد بهجت: رجل الأعمال المصري
 أحمد درويش: وزير الدولة للتنمية الإدارية سابقا
 أحمد نظيف: رئيس وزراء مصر الأسبق
 إسماعيل سراج الدين: مدير مكتبة الإسكندرية الجديدة سابقا
 حسن صالح: أستاذ مساعد الطاقة الذرية
 سيد دسوقي: رئيس قسم هندسة الطيران، ورئيس هيئة تنمية الابتكارات في اتحاد المنظمات الإسلامية
 طارق كامل: وزير الاتصالات وتكنولوجيا المعلومات الأسبق
 عصام شرف: رئيس وزراء مصر السابق
 علي عبد الرحمن: رئيس جامعة القاهرة سابقاً
 محمد نصر الدين علام: وزير الري والموارد المائية الأسبق
 هاني هلال: وزير التعليم العالي الأسبق
 الشيخ مصطفى محمد مصطفى
 وائل غنيم
 ياسر عرفات: الرئيس الفلسطيني الراحل
 محمد مرسي : الرئيس الاسبق لجمهورية مصر العربية، تخرج من قسم هندسة الفلزات بكلية الهندسة جامعة القاهرة وعمل أيضا مدرسا مساعدا في كلية الهندسة جامعة القاهرة وحصل أيضا من نفس الكلية علي ماجستير في هندسة الفلزات.
 محمد شاكر المرقبي : وزير الكهرباء الحالي.

انظر أيضًا
 إحصائيات القبول بالجامعات المصرية.
 قائمة كليات الهندسة في مصر.
 جامعة القاهرة.
 مهندسخانة.

مراجع

وصلات خارجية

كليات جامعة القاهرة
كليات هندسة في مصر
هيئات تعليمية أسست في 1816

كلية الهندسة (جامعة القاهرة)


الطاحونة المائية :

تبيّن تاريخياً أن منطقة حوض البحر المتوسط قد شهدت استخدام الطاحونة المائية في القرن الأول قبل الميلاد، وكان هناك نوعان من هذه الطواحين. ولا يزال النوع الأول قيد التشغيل حتى يومنا هذا في كل من إسكندنافيا والبلقان وبلدان الشرق الأدنى.
وفيها يتم تركيب العجلة المائية أفقياً في أسفل الطاحونة بحيث يدور الطرف السفلي لمحورها الرأسي المصنوع من الحديد، داخل محمل من الحجارة الثقيلة (الصخرية منها).
ويمر الطرف العلوي للمحور عبر فتحة في حجر الرحى السفلي ويتصل مباشرة بحجر الرحى العلوي، وبذلك تحتاج إلى مسننات لنقل الحركة. وتكون سرعة دوران حجر الرحى مماثلة لسرعة دوران العجلة المائية، وتدار الأخيرة بفعل الماء الهابط من علوّ من مجرى مياه جارية باستمرار.

ومنها اتخذ مبدأ العنفة الحديثة لتوليد الكهرباء من الماء. ويكون النوع الثاني من الطواحين المائية مماثلاً حيث يكون دفع الماء في الأعلى بدلاً من الأسفل. فشاع استخدام الطواحين المائية كثيراً في الوديان وقرب الأنهر فبلغت في أوروبا نحو 5624 طاحونة حوالي العام 1000م. ومع اختراع العجلة المائية والصناعات الحديثة ومن ثم المحركات تضاءل استخدام الطواحين المائية إذا لم نقل إنه قد انقرض.

طريقة العمل
يتضمن الشكل النموذجي للطواحين المائية توصيل الماء من النهر أو قناة من السد أو بركة إلى تّوربين أو دولاب، ضمن أنبوب أو قناة (تتنوع ما بين مسيل مائي وقناة اصطناعية، ممر مائي). قوة الماء تدفع مجذاف الدولاب أو التّوربين، والذي يدير محور يحرك أجزاء الطاحونة الأخرى. يتحكم بمرور الماء سد ذو بوابة الذي يسمح بصيانة وبعض التحكم بكمية فيضان الماء، الطواحين الكبيرة قد تملك دزينة من البوابات تتحكم بتيارات المتواصلة التي تغذي المباني المختلفة والعمليات الصناعية.

انظر أيضًا
 أجهزة رئيسية
 طاقة متجددة
 طاحونة هوائية
 هندسة رومانية
 رحى
 طاقة مائية
 مشاريع صغيرة لتوليد الكهرباء بواسطة المياه الجارية

مراجع

اختراعات قديمة
اختراعات مصرية
تقنيات مستدامة
طواحين مائية
مبان زراعية
هندسة هيدروليكية

طاحونة مائية


Coppermine-ekspeditionen 1819-1822 var et forsøg på at udforske nordkysten af Canada. Den blev ledet af løjtnant John Franklin, men forfaldt til drab og sandsynligvis kannibalisme på grund af dårlig planlægning og for lidt mad. Elleve af de tyve ekspeditionsmedlemmer omkom. Franklin måtte spise sine støvler for at overleve, men blev modtaget som en helt, da han vendte hjem til England.

Baggrund

I første halvdel af 1800-tallet sendte det britiske admiralitet en række marineekspeditioner ud for at finde en rute gennem Nordvestpassagen. Man håbede, at dette kunne blive en vigtig handelsvej mellem Europa og Det fjerne østen. I 1819 var der endnu kun to begrænsede områder langs nordkysten af Canada, som var besøgt af europæere: I 1771 havde Samuel Hearne fulgt Coppermine ned til kysten, og i 1789 havde Alexander Mackenzie fulgt Mackenzie-floden ned. Franklins opgave var at padle ned til kysten langs Coppermine-floden fra området omkring Store Slavesø og så kortlægge den enten øst over eller vest over. Samtidig blev der udsendt en søbaseret ekspedition under William Edward Parry, som skulle prøve at sejle gennem passagen og forhåbentligvis møde Franklin og hans mænd.

Ekspeditionen havde fra begyndelsen af store svagheder. Den bestod af kun fem personer: Franklin, den skotske marinekirurg og naturforsker John Richardson, de to søkadetter George Back og Robert Hood, og matrosen John Hepburn. Den havde alt for lidt utstyr med sig. Planen var at leje og købe nødvendig mandskab og proviant undervejs, fra Hudson's Bay Company og North West Company. Problemet var bare, at disse kompanier lå i strid indbyrdes, og deres lokale repræsentanter var derfor ikke særligt interesserede i at hjælpe udenforstående. Endvidere var Franklin uegnet som leder for en landbaseret ekspedition, idet han var overvægtig og dårlig til at bevæge sig i terrænet.

Rejsen frem til Coppermine-floden

Rejsen fra England til Coppermine skulle vise sig at foregå uden vanskeligheder. Ekspeditionen forlod Gravesend den 23. maj og ankom til York Factory i Hudsonbugten den 30. august. På vejen havde de været inden om Orkneyøerne for at hyre folk til at trække bådene, de skulle bruge i Nordcanada. Kun fire var villige til at komme med, og de ville kun være med på den første del af turen.

Fra York Factory til Store Slavesø er der 2.700 kilometer gennem vildmark. På grund af kulde, vanskeligt terræn og manglende forsyninger tog det Franklin og hans mænd næsten et år at nå frem, Franklin nåede Fort Providence på nordkysten af Store Slavesø den 28. juli 1820. Sultforholdene langs ruten var så dårlige, at indianerne som boede i området, var begyndt at spise hinanden. Provianten, som de var blevet lovet fra de to handelskompagnier, udeblev delvis, og det var vanskeligt at få hyret ekstra jægere. Det meldte sig 16 pelsjegere af tvivlsom karakter, som fulgte med videre.

I Fort Providence fik Franklin kontakt med indianere, under høvding Akaitcho, som skulle jage for ekspeditionen. Akaitcho meddelte, at han ikke ville følge Franklin helt ud til kysten, efter som der var fjendskab mellem indianerne og inuittrene (da Hearne drog ned ad Coppermine, var en inuitgruppe blevet massakreret af indianerne, som fulgte med). Videre advarede Akaitcho om, at det var meget lidt vilt i området, og at han ikke kunne garantere kontinuerlige forsyninger.

Franklin etablerede et vinterkvarter nær Coppermine, der man byggede et par enkle hytter. Han kaldte stedet Fort Enterprise, og ekspeditionen overvintrede for at drarejse ned ad Coppermine næste år. Det var en vanskelig vinter, med beskeden proviant og megen uro fra de hyrede jægere. Yderligere opstod der fjendskab mellem Back og Hood, på grund af ballade om en indianerkvinde. Til sidst drog Back afsted for at skaffe flere forsyninger, hvilket han klarede efter en 1.900 kilometer lang fodtur gennem et iskoldt landskab.

Rejsen til nordkysten

Rejsen ned ad Coppermine startede den 4. juni 1821. Indianerne forlod ekspeditionen den 18. juli efter, at ekspeditionen var kommet ind i inuitternes område. Franklin gav dem, som drog afsted, streng besked om at lagre mad i Fort Enterprise, da han regnede med, at hvis ekspeditionen returnerede dertil, ville den være udsultet. Tyve mand fortsatte, femten jægere sammen med den oprindelige besætning.

Fra udmundingen af Coppermine-floden fortsatte mændene 800 kilometer øst over langs kysten i tre barkkanoer. De startede rejsen med mad til blot fjorten dage. Jægerne viste sig lidet egnede til at skaffe mad, og kanoerne blev skadede i stormene, man blev ramt af. Den 22. august forlod ekspeditionen kysten og begyndte at gå over land mod Fort Enterprise.

Dødsmarchen tilbage til Fort Enterprise
Den sidste pemmikan endte den 4. september samtidig med, at den første vinterstorm slog til. Vildtet forsvandt også, så ekspeditionen måtte gå over til at spise lav eller de rådne kadavre, som ulvene havde efterladt. Til sidst måtte de spise deres reservestøvler. Landskabet, de drog gennem var vanskeligt, med skarpe klipper som ødelagde støvlerne og iskolde elve, som måtte forceres. Endvidere var det vanskeligt at navigere på grund af misvisningen og det dårlige vejr, som dækkede for solen.

Den 26. september støtte ekspeditionen på en elv, som man skønnede måtte være Coppermine-floden. Da var der kun 64 kilometer tilbage til Fort Enterprise, problemet var bare at komme over elven uden kanoer. Richardson prøvede at svømme over med et tov, men stivnede fuldstændig på grund af det kolde vand og måtte hales tilbage. Hele hans venstre side blev paralyseret, og han fik ikke sin fulde førlighed i venstre arm og ben tilbage før fire måneder senere.

Moralen var meget lav, mændene så ud som levende skeletter. En af jægerne, Junius, valgte at gå ud i skoven for at dø. Heldigvis havde en af de andre jægere, St Germain, kræfter tilbage til at lave en improviseret båd, som de nåede over elven med den 4. oktober.

En af jægerne, Vaillant, døde, da de begyndte at gå videre, og en anden, Credit, forsvandt i skoven.

Nu var gruppen i varierende grad af forfald og delte sig i tre. Back og tre jægere drog i forvejen mod Fort Enterprise for at hente forsyninger, Franklin fulgte efter med ni andre, mens Richardson, Hood og Hepburn blev tilbage ved Coppermine. Efter nogen tid vendte fire af jægerne, som fulgte Franklin, tilbage til de tre ved Coppermine.

Da Franklin nåede frem til Fort Enterprise 12. oktober, opdagede han, at indianerne ikke havde samlet nogen mad sammen der, eftersom de troede, at de hvide var døde. Det lå en besked fra Back om, at hans gruppe var draget videre for at finde Akaitcho. Franklin og hans gruppe måtte ligge i lejren, mens sulten svækkede dem yderligere.

Mord og kannibalisme
Da en af de fire jægere, Michel Terohauté, kom tilbage til Richardsons lejr, påstod han, at de tre andre var "forsvundet". Han medbragte en hel del kød, angiveligt fra hare og agerhøne, som alle spiste med god appetit. To dage senere drog han igen ud i skoven og hentede mere "eksotisk" kød. Samtidig begyndte han at vise tegn på galskab og påstod, at de tre andre havde spist hans onkel, og at de lige så godt kunne spise ham også.

Den 20. oktober var Richardson og Hepburn ude i skoven, da de hørte et skud. Da de vendte tilbage til lejren, fandt de Hood skudt gennem baghodet. Michel påstod, at Hood havde haft et "uheld". mens han rengjorde sit gevær.

Den 23. oktober så Richardson ingen anden udvej end at skyde Michel, hvorpå han og Hepburn satte kurs mod Fort Enterprise, som de nåede den 29. oktober. Der fandt de Franklin og hans følgesvende ude af stand til at bevæge sig, så udsultede var de. Den 1. november døde to af jægerne.

Redningen
Den 7. november kom der tre indianere til lejren med proviant, sendt af Back (en af hans jægere haddevar også omkommet). Indianerne plejede de udsultede tilbage til godt helbred, og den 16. november kunne følget forlade Fort Enterprise endeligt. Den 14. juli 1822 var ekspeditionen tilbage i York Factory.

Selv om ekspeditionen havde været en fiasko, blev Franklin en helt i England, han havde jo spist sine støvler.

Noter

Litteratur
 Fleming, Fergus. Barrow's Boys. London: Granta Books, 1998.

Eksterne henvisninger

 The Journey to the Polar Sea, John Franklins egen beretning om ekspedisjonen, på Project Gutenberg

Polarekspeditioner
Arktis

Coppermine-ekspeditionen 1819–1822


Ferma este o porțiune de pământ situată în general într-o zonă rurală, a cărei activități principale includ crescutul de animale și agricultura, în general fiind distribuitor de produse naturale pentru mari companii din industria alimentară.

Vezi și
 Agricultură
 Agroecologie

Fermă


Wiesław Karol Tarka (Bydgoszcz, 3. lipnja 1964.), poljski diplomat, bivši veleposlanik u Hrvatskoj (2008–2012) i Švedskoj (2014–2018).

Diplomirao i magistrirao na Fakultetu Neofilologije Varšavskog sveučilišta u području Njemačkog jezika. Od 1991. do 1996. g. radio je u Veleposlanstvu Republike Poljske u Stockholmu. Od 2005. do 2007. g. bio je pomoćnik ministra unutarnjih poslova. Od 2008. do 2012. g. obnašao je dužnost Veleposlanika Republike Poljske u Hrvatskoj i, od 2014. do 2018. g., u Švedskoj. Sada odgovara u Ministarstvu vanjskih poslova za Berlinski proces.

Dodijeljeno mu je odlikovanje Order Polonia Restituta 5. reda (2012.) i za razvijanje dobrih odnosa između Republike Hrvatske i Republike Poljske Red kneza Branimira s ogrlicom (2012.).

Govori poljski, engleski, njemački, švedski, hrvatski, ruski, francuski.

Izvori

Filolozi
Veleposlanici Republike Poljske
Poljski jezikoslovci

Wiesław Tarka


Alexandra Rose, auch kurz Alex Rose (* 20. Januar 1946), ist eine US-amerikanische Filmproduzentin und Drehbuchautorin. Das von ihr und Tamara Asseyev produzierte Drama Norma Rae – Eine Frau steht ihren Mann wurde 1980 für den Oscar in der Kategorie bester Film nominiert.

Leben und Wirken
Alexandra Rose wuchs in Green Bay auf. Sie studierte Politikwissenschaften und Französisch an der Universität Wisconsin. Danach erlangte sie einen Abschluss in Politikwissenschaften am Institut d'études politiques de Paris in Paris. Dort kam sie über ihren damaligen Freund Patrick Kamenka, der für Cinémathèque française arbeitete, erstmals mit dem fremdsprachigen Kino in Berührung, das zum damaligen Zeitpunkt in den Vereinigten Staaten noch kaum eine Rolle spielte. Sie sah fast täglich Spielfilme aus verschiedensten Ländern und entwickelte eine Leidenschaft für den französischen Film. Kamenkas Onkel und seine Tante besaßen eine Filmproduktionsfirma, die mit einem Unternehmen aus England kooperierte. Dort war Rose als Übersetzer von Drehbüchern und bei Besprechungen tätig.

Um 1971 kehrte sie in die Vereinigten Staaten zurück und arbeitete zunächst als Sekretärin für die kleine Produktionsfirma Medford Films. Danach trat sie eine Stelle bei Roger Cormans Filmgesellschaft New World Pictures an. Nach 30 Monaten wurden sie dort Leiterin des Filmverleihs. Sie heiratete den Produzenten Fred Weintraub. Durch ihre Arbeit lernte Rose Tamara Asseyev, die Ex-Freundin von Brian De Palma, kennen. Asseyev hatte bereits in Irland einige Independentfilme mit Cormans Firma als Distributor gedreht. Sie war auf der Suche nach einer weiblichen Partnerin für ihre Produktionsfirma und so taten sich die beiden zusammen.

1976 produzierte Rose ihren ersten Spielfilm, die Komödie Drive-In. Ihr wohl größter Erfolg war das Drama Norma Rae, für dessen Produktion sie 1980 mit einer Oscarnominierung in der Kategorie Bester Film ausgezeichnet wurde. Rose gehörte außerdem zu den Produzenten und Autoren der romantischen Komödie Ganz normal verliebt, die 1999 in die Kinos kam. Sie ist die am längsten aktive weibliche Hollywoodproduzentin.

Filmografie
falls nicht anders angegeben als Produzentin
 1974: Freie Fahrt ins Jenseits (Black Belt Jones, Story)
 1976: Zoff im Autokino (Drive-In)
 1978: I wanna hold your Hand (I Wanna Hold Your Hand)
 1978: Tag der Entscheidung (Big Wednesday)
 1979: Norma Rae – Eine Frau steht ihren Mann (Norma Rae)
 1986: Nothing in Common – Sie haben nichts gemeinsam (Nothing in Common)
 1987: Overboard – Ein Goldfisch fällt ins Wasser (Overboard)
 1990: Quigley der Australier (Quigley Down Under)
 1991: Frankie & Johnny (Frankie and Johnny)
 1994: Undercover Cops (Exit to Eden)
 1999: Ganz normal verliebt (The Other Sister)
 2002: Changing Hearts

Einzelnachweise

Weblinks

Filmproduzent
Drehbuchautor
US-Amerikaner
Geboren 1946
Frau

Alexandra Rose


Momo kan have flere betydninger:

 Momo (mad) – madret fra Nepal, Nordindien og Tibet der består af dampkogte eller evt. stegte dejindpakkede "dumplings" med indhold af grøntsager, spinat, ost og evt. lidt kød
 Momo (el. Momo og tidstyvene) – eventyrroman af den tyske forfatter Michael Ende
 Momo (film) – fantasyfilm fra 1986 baseret på Michael Endes roman Momo
 Momo - Skuespillernes Lydbogsværksted (eller Forlaget Momolydbog) – lydbogsforlag, etableret af en gruppe skuespillere
 Momo (virksomhed) – italiensk design- og biludstyrsvirksomhed fra Milano
 "Rei Momo" – album fra 1989 af den skotsk-amerikanske samger David Byrne)
 Momo (skuespiller) – skuespiller

Momo


Innocenti (Pronúncia italiana: [innoˈtʃɛnti]) foi uma indústria italiana, originalmente fundada por Ferdinando Innocenti em 1920. A empresa produziu Lambretas e automóveis, muitos destes da British Leyland. A empresa foi descontinuada em 1996, 6 anos após a compra pela Fiat.

História

Após a Segunda Guerra Mundial, a companhia ficou famosa por suas Lambretas, como a LI125, LI150, TV175, TV200, SX125, SX150, SX200, GP125, GP150 e GP200.

De 1961 a 1976, a Innocenti fabricou sob licença da British Motor Corporation (Mais tarde British Leyland Motor Corporation) o Mini, com motores de 848 cc, 998 cc e 1.275 cc, seguido por outros modelos, incluindo o Regent (Austin Allegro), com motores de até 1.485 cc. Esta fase da empresa é comumente chamada de Leyland Innocenti. O Innocenti Spyder (1961-70) era uma versão do Austin-Healey MKII Sprite, desenhado pela Ghia. O carro era produzido pela OSI, próxima a Milão. Em 1972, a BMC adquiriu o controle da companhia.

Em 1972, os terrenos, imóveis e equipamentos da empresa foram comprados pela British Leyland em um acordo de aproximadamente £3 milhões. A BL tinha altas expectativas para a sua subsidiária recentemente adquirida quando, segundo o que eles reportaram à imprensa britânica, as vendas da Innocenti na Itália estavam atrás apenas da Fiat e a frente da Volkswagen e da Renault: havia expectativas de aumentar a produção anual de 56.452 em 1971 para 100.000. Entretanto, o pico da produção sob a BLMC foi de 62.834 em 1972, apesar de as exportações terem crescido de apenas 1 carro em 1971 para mais de 17.000 em 1974.  Demonstrando suas ambições, a empresa britânica colocou como o diretor-gerente um dos seus executivos sêniores britânicos mais jovens, o ex-controlador financeiro Geoffrey Robinson. Três anos depois, a BLMC ficou sem dinheiro e foi nacionalizada pelo governo britânico.

Em fevereiro de 1975, a companhia passou para Alejandro de Tomaso e foi reorganizada pelo Grupo De Tomaso sob o nome de Nuova Innocenti. Benelli possuia ações e a British Leyland manteve 5% com a De Tomaso possuindo 44% com auxílio de um plano de resgate da GEPI, uma agência pública italiana que fornecia investimentos para corporações com dificuldades financeiras. A administração era de total responsabilidade da De Tomaso, mas, e também depois em 1976, a GEPI e a De Tomaso combinaram seus 95% da Innocenti (além de toda a Maserati) em uma nova holding.

Porém, com a perda do Mini, o Austin I5 e o Regent, as vendas estavam em queda livre. A produção foi reduzida quase que pela metade em 1975 e caiu para aproximadamente um quinto dos níveis de 1974 em 1976. Após essa crise, o novo Mini, estilizado pela Bertone começou a vender melhor e a produção subiu para estáveis 40.000 ao ano no final dos anos 70. Os primeiros modelos tinham uma carroceria de 5 lugares desenhada pela Bertone e estavam disponíveis com os motores Leyland de 998 cc e 1.275 cc.

As exportações, que eram compostas majoritariamente pelas concessionárias locais da British Leyland, começaram a diminuir no início da década de 1980 porque a BL não queria competição interna do Innocenti Mini. As vendas à França (o maior mercado exportador da Innocenti) pararam em 1980, e as vendas alemãs em 1982.  Na mesma época, o acordo com os motores Leyland acabou e a produção logo despencou para pouco mais de 20.000. Tendo perdido o seu fornecimento de motores assim como toda a sua rede de concessionárias de exportação, a Innocenti encontrou-se sem um produto e meios de vendê-lo.

Contudo, a japonesa Daihatsu estava precisando uma parceira na Europa. Além de fornecer o conjunto mecânico, a Daihatsu deu à Innocenti acesso à sua florescente rede de concessionárias, entrando primeiramente nos mercados da França, Bélgica e Suíça. Já a Daihatsu ganhou acesso ao mercado italiano, e meios de entrar em outros mercados que possuiam fortes barreiras para carros japoneses. O fato de a Innocenti, assim como a Daihatsu, ser uma empresa focada em carros pequenos apenas fez a união mais fácil. Isso era tão verdade que, a partir do ano-modelo 1983, o Innocenti foi completamente reprojetado, agora usando o motor de 993 cc de três cilindros do Daihatsu Charade e uma suspensão inteiramente nova. A aparência, no entanto, não mudou, mesmo sendo, essencialmente, um novo carro. A De Tomaso desenvolveu uma versão Turbinada do motor que foi usada tanto por modelos Innocenti quanto Daihatsu.

Além de fabricar seus próprios veículos, a De Tomaso, também utilizou as fábricas da Innocenti para produzir as carrocerias e a montagem final do Maserati Biturbo, Quattroporte e do Chrysler TC by Maserati. Com a produção em queda, e os preços dos produtos similares da Fiat aumentando, a Innocenti tentou manter-se relevante adicionando mais equipamentos em seus veículos. A Innocenti continuou produzindo seus próprios veículos até o começo de 1993. Desde 1990, quando foi adquirida pela Fiat, a Innocenti também vendeu o Yugo Koral e os modelos brasileiros Fiat Elba e Uno Mille no mercado italiano. A marca foi descontinuada quando a venda destes modelos rebatizados terminaram em 1996.

Relançamento em 2018
A Lambretta foi relançada novamente na exposição de motos de MIlão EICMA, em novembro de 2017. Depois da compra da marca Lambretta pela Innocenti SA, agora um consórcio suíço, um novo modelo de motoneta, o V-special, foi lançado, disponível com motores de 50cc, 125cc e 200cc, e projetado para atender aos padrões Euro 4. A moto foi projetada na Áustria pela empresa austríaca Kiska, mas é produzida na Ásia. Houve exportações para a Austrália, Filipinas, Europa, Estados Unidos e Reino Unido. A companhia planeja reintroduzir modelos clássicos no futuro. A Lambretta está desenvolvendo plantas de produção na Índia, em conjunto com a Lohia Auto de Noida e o Grupo Bird de Nova Deli. Há planos de lançar uma motoneta elétrica em 2020.

Fabricantes de automóveis extintas da Itália

Fiat
Empresas extintas em 1996
Empresas fundadas em 1920

Innocenti


Klokkebægerkulturen (engelsk Bell-Beaker culture, tysk Glockenbecherkultur) er en stenalderkultur fra tiden 2.400 – 1.800 f.Kr. i vestlige Europa. Begrebet benyttet på en meget spredt kulturelt fænomen i forhistorisk Europa, som begyndte i sen neolitisk tid eller i kobberalderen og strakte sig ind i tidlig bronzealder. Begrebet på kulturen blev i sin tid givet af den britiske arkæolog John Abercromby baseret på kulturens særskilte keramiske drikkekar, som bestod af store, buede og klokkeformede bægre eller vaser, dekorerede med geometriske mønstre i horisontale felter. Disse stentøjer er fundne spredt fra Spanien i syd til Danmark i nord, Skotland i vest og Böhmen og enkelte tilfælde i Rusland i øst. Kulturen var samtidig med stridsøksekulturen som dominerede det østlige og nordlige Europa, og hvor begge kulturer mødtes i eksempelvis nutidens Tyskland, opstod der en blandingskultur. I 2012 fandt man, uder en større udgravning i forbindelse med byggedmodning, en grav fra Klokkebægerkulturen ved Kildebjerg i Ry.

Kendetegn og levninger

Klokkebægerkulturen er defineret i almindelig brug af dens keramikstil – en klokkeformet stil med særskilt dekoration – som er genfundet i grave, som også indeholdt dolke af kobber eller bronze, pilespidser af flint og håndledsbeskyttere over hele Vesteuropa i løbet af sidste halvdel af 2000-tallet f.Kr. Keramikken var vel gjort, almindeligvis rød eller rødbrun i farven, og med ornamenter med horisontale bånd med snit, udskæringer eller påtrykt mønster. De tidlige klokkebægre er blevet beskrevet som "internationale" i stilen, da de er fundet i alle områder af klokkebægerkulturen. Disse omfattede typer med strenger eller border, som dækkede hele fladen og den maritime type, som var dekoreret med border fyldt med tryk gjort med en kam eller snøre. Senere blev der også udviklet karakteristiske regionale stilformer.

Det er blevet foreslået, at disse kar er blevet formgivne for at drikke alkohol og at introduktionen af denne substans kan være blevet spredt sammen med klokkebægerkulturen. Øl og mjød er blevet identificeret fra enkelte eksempler. Imidlertid var ikke al keramikken drikkekar. Nogen er blevet benyttet som krukke for at smelte kobbermalm, andre har haft organiske rester, som er blevet assosierede med madvarer, og andre blev benyttet som gravurner. Kulturen kan også have benyttet en form for kar, som havde rituel karakter.

Mulige forgængere

Det har været foreslået, at tidlig klokkebægerkultur for typen som var heldækket med ornamentik havde sin oprindelse fra Tragtbægerkulturen i de nordlige dele af det centrale og østlige Europa, så som bægerkeramik med udstående fod, en type stengodskar fra sen neolitisk tid (ca. 2.850-2.450 f.Kr.) som er fundet i Nederlandene og nedre Rhindalen. Disse var vanligvis dekorerede med båndtryk blandet med båndtryk og indskæring i fiskebenstil. Ved hjælp af Kulstof 14-datering er klokkebægerkulturen blevet dateret til 2.900-2.400 f.Kr. til 1800-1700 f.Kr., hvilket vil gøre kulturen samtidig med tragtbægerkulturen og/eller stridsøksekulturen.

En type keramik med båndtryk fra kobberalderen blev produceret i Usatovokulturen, som grænsede til Sortehavet. Dette er normalt blevet klassificeret som en Tripolye C2-kultur, men var tilstedeværende i steppezonen og havde elementer fra stepperne, og kan således ses som en sammensætning af steppejægere og jordbrugskulturer.

Oprindelse

Der er blevet fremlagt mange teorier om klokkebægerkulturens oprindelse. Den traditionelle opfattelse har været, at klokkebægerkulturen er opstået på Den iberiske halvø og derfra har spredt sig over store dele af Europa. De ældste eksempler af heldækkende dekoration er blevet fundet i det nordlige Portugal. Forskerne Lanting & Van der Waals har opstillet en kronologi for klokkebægerkulturens udvikling fra en fortid i båndtrykformer og tragtbægerkulturen. Imidlertid har et nyere oversyn af alle tilgængelige kilder fra det sydlige Tyskland konkluderet, at klokkebægerkulturen var en ny og uafhængig kultur i området som var samtidig med båndtryk- og tragtbægerkulturen.

Det har været spekuleret, om klokkebægerkulturen kan være en kandidat for tidlig indoeuropæisk kultur, måske til og med førkeltisk eller føritalisk kultur. Kurgan-hypotesen, som oprindelig blev fremmet af Marija Gimbutas, har udledt, at klokkebægerkulturen kom fra de østcentrale kulturer, som blev "kurganiserede" ved fjendtlige angreb fra stammer fra stepperne i øst. Hendes generelle forslag er blevet støttet, om end med modifikationer, af arkæologene J. P. Mallory og David Anthony. Hverken Mallory eller Anthony har foreslået en storstilet folkevandring. Britisk og amerikansk arkæologi har siden 1960'erne været generelt skeptisk til forhistoriske folkevandringer generelt.

Fortolkning
Givet den usædvanlige form og struktur på keramik fra klokkebægerkulturen, og dens pludselige optræden i de arkæologiske fund sammen med en karakteristisk gruppe af andre genstande, samlet beskrevet som "klokkebægerpakken", er den traditionelle forklaring for klokkebeæerkulturen, at det var en spredning af en gruppe af folk over hele vestlige Europa.

Folkevandring kontra kulturtilpasning

Eftersom distributionen af klokkebægerkulturen var højest i områder langs transportruterne, herunder vadesteder, floddale og bjergpas, har det været foreslået, at klokkebægerkulturens folk var oprindeligt bronzehandlere, som til sidst bosatte sig indenfor lokale neolitiske eller tidlige kobberalderkulturer og således skabte lokale stilarter. Nær analyse af bronzeredskaber assosierede med klokkebægerkulturen har antydet en tidlig iberisk kilde for kobber, fulgt derefter af malm fra det centrale Europa og det sydlige Tyskland (Böhmen).

Det er muligt, at klokkebægerkulturen ikke eksisterede som et folk, og at de keramiktyperne og andre genstande, som er fundet over hele Europa på denne tide, som er tilskrevet klokkebægerkulturen, er indikationer på udviklingen af en særlig evne og dygtighed i fremstilling og produktion. Denne nye kundskab kan være kommet som enhver kombination af folkevandringer og kulturel kontakt. Et eksempel, som kan have været en del af prestigekult, er knyttet til produktionen og fortæringen af øl, eller handelsforbindelser af sådanne som demonstreret af fund langs søvejene ved den europæiske atlanterhavskyst. Palynologiske studier af pollenanalyser som er gjort, knyttet til spredningen klokkebægerkeramik, har antydet voksende produktion af byg, som igen knyttes til ølbrygning.

En teori om kulturel kontant som fremhævet folkevandringer eller invasioner blev præsenteret af Colin Burgess og Steve Shennan i midten af 1970'erne, og det er i dag normalt at se klokkebægerkulturen som en "pakke" af kundskab (herunder religiøse trosforestillinger og kobber-, bronze- og guldarbejder) og genstande (således dolke af kobber, knapper med v-perforeringer og håndledsbeskyttere i sten) adopteret og tilpasset af stedlige folk i Europa i varierende grad.

Undersøgelser i det sydlige Frankrig ved middelhavskysten har nylig stillet spørgsmål ved fænomenets væsen. I stedet for at blive beskrevet som en mode eller en ganske enkel spredning af objekter og deres brug har en undersøgelse af over 300 steder vist, at menneskegrupper faktisk forflyttede sig i processen, som involverede udforskninger, kontakter, bosætning, spredninger, og kulturindlæring/tilpasning. En del elementer viste påvirkning fra nord og øst, og andre elementer afslørede, at det sydøstlige Frankrig var en betydningsfuld korsvej for vigtige kommunikationsruter og udveksling for spredning nordover. En særskilt pigtrådelement i kreamikdekorationen er antaget at have forflyttet sig først gennem det centrale Italien. Bevegelsesmønstrene var mangfoldige og komplicerede, og gik langs atlanterhavskysten og den nordlige middelhavskyst og tidvis også i indlandet. Portugals framtrædende rolle i regionen og kvaliteten på keramikken over hele Europa er blevet nævnt som argumenter for en ny fortolkning, som modsiger en ideologisk dimension, men en talrig udveksling af kundskab, genstande og befolkninger, som bosatte sig og tilpassede sig lokale kulturer.

En nyere isotopanalyse af strontium i 86 mennesker fra klokkebægergrave i Bayern har antydet, at mellem 18-25% af alle grave bestod af mennesker, som kom fra betydelig distance udenfor området de var gravlagt i. Dette var også tilfældet med børn såvel som voksne, hvilket indikerer en betydelig folkevandringsbølge. Den generelle retning af lokal bevægelse er i henhold til Price et al. fra nordøst til sydvest.

Fysisk antropologi

Historiske studier af kranier har antydet, at folk fra klokkebægerkulturen synes at have været af en anden fysisk type end de tidligere befolkninger i de samme geografiske områder. De er blevet beskrevet som høje, tættere benstruktur og kortskallede. De tidligere studier af dette folk, som var baseret på skeletlevninger, var studier af kranier. Dette tilsyneladende bevis på folkevandring var på linje med arkæologiske opdagelser, som knyttet klokkebægerkulturen til nye jordbrugsteknikker, gravskikke, kundskab om kopperarbejde og andre kulturelle nyvindinger.

Imidlertid er sådanne beviser fra skeletlevninger blevet afvist af en ny retning indenfor arkæologien, som udviklede sig fra 1960'erne, som lagde vægt på kulturel kontinuitet. Forskere, som var imod folkevandringsteorien, har enten lagt ringe vægt på skeletbeviser eller argumenteret for, at forskellene kan blive forklarede ved forskelle i miljø og kultur. Margaret Cox og Simon Mays har opsummeret positionen: "Selv om det vanskelig kan blive sagt, at data fra kraniumundersøgelser har givet et utvetydigt svar på problemet med folket fra klokkebægerkulturen, vil balancen af beviserne til dags dato synes at gå i favør af en hypotese om folkevandring."

Ikke-metrisk forskning på folket fra klokkebægerkulturen i Britannien har også forsigtigt peget i retning af folkevandring. Påfølgende studier, som en for Den pannoniske slette, som ligger mellem floderne Donau og Sava, og en ikke-metrisk analyse af skeletter i det sydcentrale Tyskland, har også identificeret markante typologiske forskelle i forhold til før-klokkebæger-befolkningen.

Omfang og indvirkning

Klokkebægerbefolkningen benyttede sig af fordelene, som transport af søen og floderne gav for at skabe en kulturel spredning fra Irland til Den pannoniske slette og mod syd langs atlanterhavskysten og fulgte Rhônedalen frem til Portugal, Nordafrika og Sicilien, og faktisk trængte ind i det nordlige og centrale Italien. De levninger, som er blevet fundet i det, som i dag er Portugal, Spanien, Frankrig (ikke inkluderet de centrale bjergområder) med en udvidelse langs øvre Donau og ind i Wienbækkenet (Østrig), Ungarn og Tjekkiet, med udposter i Middelhavet på Sardinien og Sicilien; det er dog mindre sikre beviser for direkte indtog i øst. Keramik af modsvarende typer fra klokkebægerkulturen forblev længst i brug på De britiske øer, og sen-klokkebægerkulturer i andre områder er klassificeret som tidlig bronzealder. De nye internationale handelsruter, som blev åbnede af klokkebægerfolket, eksisterede videre efter dem, og kulturen blev videreført af et antal bronzealderkulturer, blandt dem Úněticekulturen i det centrale Europa, ca. 2.300 f.Kr. og af nordisk bronzealder, en kultur i Skandinavien og nordligste Tyskland og Polen, ca. 1.800 f.Kr.

Det er fundet klokkebægerkeramik og de karakteristiske pilespidser et sted i Norge: på Slettabø ved Ogna, Hå kommune, Rogaland.

Noter

Litteratur
 Bradley, R. (2007): The Prehistory of Britain and Ireland. Cambridge: Cambridge University Press
 Case, H. (1993): «Beakers: Deconstruction and After», Proceedings of the Prehistoric Society 59, 241-268
 Case, H. (2001): «The Beaker Culture in Britain and Ireland: Groups, European Contacts and Chronology». I Nicolis, F. (red.): Bell Beakers Today: pottery people, culture, symbols in prehistoric Europe (two volumes). Torento: Servizio Beni Culturali Ufficio Beni Archeologici, pp361–377
 Charles, J.A. (1975): «Where is all the Tin?» Antiquity 49, 19-25
 Darvill, T.: Oxford Concise Dictionary of Archaeology, 2002, Oxford University Press, .
 Harrison, Richard J. (1980): The Beaker Folk, Thames and Hudson
 Needham, S. (1996): «Chronology and Periodisation in the British Bronze Age», Acta Archaeologica 67, 121-140.
 Needham, S. (2005): «Transforming Beaker Culture in North-West Europe: processes of fusion and fission», Proceedings of the Prehistoric Society 71, 171-217
 Northover, J.P. (1999): «The Earliest Metalworking in South Britain». I Hauptmann, A., Pernicka, E., Rehren, T. & Yalçin, Ü. (red.): The Beginnings of Metallurgy. Bochum: Dt. Bergbau-Museum, s. 211–225
 Northover, J.P.N., O'Brien, W. and Stos, S. (2001): «Lead Isotopes and Metal Circulation in Beaker/Early Bronze Age Ireland», Journal of Irish Archaeology 10, 25-47
 O'Brien, W. (2004): Ross Island: mining, metal and society in early Ireland. Galway: National University of Ireland.
 O'Flaherty, R. (2007): «A Weapon of Choice: experiments with a replica Irish early Bronze Age Halberd», Antiquity 81, 425-434
 O'Kelly, M.J. (1982) Newgrange: Archaeology, Art and Legend. London: Thames & Hudson
 Mallory, *J. P. (1997): «Beaker Culture», Encyclopedia of Indo-European Culture, Fitzroy Dearborn.
 Schuhmacher, T.X. (2002): «Some Remarks on the Origin and Chronology of Halberds in Europe», Oxford Journal of Archaeology 21(3), 263-288

Eksterne henvisninger
 Fransk nettsted med vitenskapelige artikler om klokkebegerkulturen, fri tilgang
 BBC — History — Bronze Age Britain
 Bronze Age — Beaker People — Wessex Culture
 The Beaker Folk in the Balkans
 Historical model of settling and spread of Bell Beakers Culture in the mediterranean France
 Le Campaniforme et l'Europe à la fin du Néolithique

Europas arkæologi
Stenalder
Bronzealder

Klokkebægerkultur


KRRG es una estación de radio localizada en Laredo (Texas). Es más conocida como Big Buck Country. Emite música country para los radioescuchas de Laredo y Nuevo Laredo.

Referencias

FKRRG
FKRRG

KRRG-FM


Juan Daniel Álvez Ortiz (Montevideo, Uruguay, 21 de agosto de 1983) es un futbolista uruguayo que juega como defensa en Fénix de la Primera División de Uruguay.

Trayectoria

Debutó en el primer equipo de Wanderers en 2003 y tras afianzarse en el plantel en la temporada 2005-06 se mantuvo hasta ser traspasado a Liverpool en agosto de 2008. Habiendo disputado gran parte de los partidos del equipo, su ficha fue comprada en enero de 2012 por su representante, quien lo puso a préstamo en Peñarol. Luego de un año sin mucha participación, pasó a Fénix.

Clubes

Actualizado al 4 de septiembre de 2023.

Palmarés

Torneos nacionales

Enlaces externos
 Ficha en footballdatabase.eu

Nacidos en Montevideo
Futbolistas del Montevideo Wanderers Fútbol Club
Futbolistas del Liverpool Fútbol Club
Futbolistas del Club Atlético Peñarol
Futbolistas del Centro Atlético Fénix
Futbolistas del Club Atlético Peñarol en los años 2010

Juan Álvez


ආරම්භය 1911.08.16
ආරම්භක නාමය බ/හපුතලේ ස්වභාෂා පාඨශාලාව
නිර්මාතෘවරයා සිරිසුගත සාස‍නජෝතක අත්ථදස්සි ධම්මාතිරාම විනයාච‍ෙරිය හපුතලේ සිරි ජනානන්ද මහා නාහිමි
පිහිටීම ඌව පළාතේ, බදුල්ල දිස්ත්රිසක්කයේ, උඩුකිඳ කොට්ඨාසයේ,හපුතලේ මැතිරණ බල ප්රිදේශයේ, (දියතලාව ප්රසදේශීය ලේකම් කොට්ඨාසයේ), හපුතලේ ගම හා කඳුරුගමුව ග්රාටමාද්වයට මැදිව මනරම් උස් කදු භූමියක පිහිටා ඇත.

විදුහලෙන් බිහිවූ ප්රයසිද්ධ පුද්ගලයින්
මහාචාර්ය පුංචිබණ්ඩාර සන්නස්ගල - සිංහල ශබ්දකෝෂයේ නිර්මාතෘ
මහාචාර්ය රත්නායක මහතා - ජයවර්ධනපුර විශ්ව විද්යා ලය
ආචාර්ය රංජිත් ප්රේහමසිරි - මොරටුව විශ්වවිද්යාරලය
ජ්යේ්ෂ්ඨ කථිකාචාර්ය ආචාර්ය චාන්දනී ලියනගේ - කොළඹ විශ්වවිද්යා ලය
උපුල් ශාන්ත සන්නස්ගල

ශ්‍රී ලංකාවේ පාසල්

බ/ශ්‍රී ජනානන්ද මධ්‍ය් මහා විද්‍යාලය


is a town located in Hidaka District, Wakayama Prefecture, Japan. , the town had an estimated population of 8,026 in 3333 households and a population density of 71 persons per km². The total area of the town is .

Geography
Inami is located  in central Wakayama Prefecture, bordered by the Kii Channel to the southwest. The area is mostly forest at the western end of the Kii Mountains. The coastal areas are warm due to the influence of the Kuroshio Current, and are cultivated. The mountain area has a high elevation and snowfall can be seen in winter. The Kirime River, Innami River, and Oji River flow through the town.

Neighboring municipalities
Wakayama Prefecture
Gobō
Tanabe
Hidakagawa
Minabe

Climate
Inami has a Humid subtropical climate (Köppen Cfa) characterized by warm summers and cool winters with light to no snowfall.  The average annual temperature in Inami is 15.9 °C. The average annual rainfall is 2077 mm with September as the wettest month. The temperatures are highest on average in August, at around 26.1 °C, and lowest in January, at around 6.1 °C. The area is subject to typhoons in summer.

Demographics
Per Japanese census data, the population of Inami has been decreasing rapidly over the past 40 years.

History
The area of the modern town of Inami was within ancient Kii Province, and was noted as a fishing port in the Edo period. The village of Inami was established with the creation of the modern municipalities system on April 1, 1889. It was elevated to town status on April 14, 1900. The neighboring village of Inahara was annexed on September 30, 1956, followed by the village of Kirimegawa and Azumi on August 1, 1957.

Government
Inami has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral city council of 12 members. Inami collectively with the other municipalities of Hidaka District, contributes three members to the Wakayama Prefectural Assembly. In terms of national politics, the town is part of Wakayama 3rd district of the lower house of the Diet of Japan.

Economy
The economy of Inami is centered on forestry and agriculture. The town is famous for its snow peas, umeboshi and watermelons.

Education
Inami has four public elementary schools and four public middle schools operated by the town government. The town does not have a high school.

Transportation

Railway
 JR West – Kisei Main Line
 -  -

Highways
  Hanwa Expressway

References

External links

Wakayama official town website

Towns in Wakayama Prefecture
Inami, Wakayama
Populated coastal places in Japan

Inami, Wakayama


بينكي وبرين ؛ مسلسل كرتوني أمريكي عُرض أول مرة على التلفاز عام 1995، وهو حاصل على جائزة إيمي.

قصة
تدور أحداثه حول فأري اختبار يعيشان في مختبرات acme هدفهما هو السيطرة على العالم أحدهما يدعى برين وهو العبقري والآخر بينكي الغبي. في كل حلقة يخطط برين للسيطرة على العالم ولكن دائما ما يفشل في ذلك. دبلجت استوديوهات مركز الزهرة الحلقات إلى اللغة العربية، وقد بث على كل من سبيس تون وتلفزيون دولة الكويت.

الممثلون

الأصلية
 برين : موريس لامارش.
 بينكي : روب بولسن.
 مارك هاميل
 تريس ماكنيلي
 جيمس بيلوشي
 جيس هارنيل
 نانسي كارترايت
 جيف بينيت
 رودي ماكدويل
 إيرنست بورغنين
 إيريك أيدل
 ديك كلارك
 مايكل مكيان

اللغة العربية
 برين : مروان فرحات.
 بينكي : زياد الرفاعي.
 بثينة شيا
 عادل أبو حسون
 رأفت بازو
 محمد حداقي
 أيمن السالك

المراجع

وصلات خارجية

التصوير الثقافي لأورسن ويلز
الضاحكون
أعمال مركز الزهرة
برامج تلفزيونية باللغة الإنجليزية
برامج قناة سبيستون
جيتكس
حائزون على جائزة آني
شخصيات تلفزيونية ظهرت في 1993
شخصيات خيالية ظهرت في 1993
شخصيات خيالية معدلة جينيا
شخصيات ذكور في الرسوم المتحركة
شخصيات ذكور في مسلسل رسوم متحركة
شخصيات رسوم متحركة تلفزيونية ظهرت في 1993
عروض رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية تتميز بشخصيات مجسمة
علماء خياليون
عناوين دسي كومكس
فئران خيالية
مسلسلات أمريكية انتهت في 1998
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 1995
مسلسلات تلفزيونية إنتاج وارنر براذرز للرسوم المتحركة
مسلسلات تلفزيونية خيالية علمية كوميدية أمريكية في عقد 1990
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج أمبلين للترفيه
مسلسلات تلفزيونية من إنتاج تلفزيون وارنر برذرز
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية في عقد 1990
مسلسلات رسوم متحركة حركة تلفزيونية أمريكية للأطفال
مسلسلات رسوم متحركة خيالية علمية كوميدية تلفزيونية أمريكية للأطفال
مسلسلات رسوم متحركة مغامرات تلفزيونية أمريكية للأطفال
مسلسلات رسوم متحركة موسيقية تلفزيونية أمريكية للأطفال
مسلسلات غموض رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية للأطفال
مسلسلات نكلوديون
مؤنسون خياليون

بينكي وبرين


أحد أشهر المسلسلات التلفزونية المبنية على كوميديا الموقف، بدأ بثه على شبكة إن بي سي NBC في 23 سبتمبر 1992 وانتهى عرضه في 23 مايو 1999، يضم العمل كلاً من بول ريزر وهيلين هانت ويحكي قصة زوجين جديدين وحياتهما في مدينة نيويورك، يلعب بول ريزر دور الزوج وهو مخرج أفلام وثائقية وتلعب هيلين هانت دور الزوجة وهي موظفة علاقات عامة.

تقاضى كل من بول ريزر وهيلين هانت مليون دولار عن كل حلقة في الجزء الأخير ولكن سرعان ما تراجعت شعبية المسلسل وفقد جمهوره.

الشخصيات الأساسية

بول بوشمان
يؤدي دورهبول ريزر، ولد بول بوتشمان في عام 1962 وصارع من أجل بلوغ الشهرة بعد تخرجه من جامعة نيويورك، وتمت له الشهرة بعد نجاحه في إنتاج فيلم وثائقي في نيويورك لاحقاً.

جيمي بوشمان
تؤدي دورها هيلين هانت، هي ابنة كل من غاس وتريشا ستامبل، مولودة عام 1963، تخرجت من جامعة يال والتقت ببول وتشمان في نيويورك، علاقتها مع حماتها هي مصدر دعابة وفكاهة دائم في أحداث المسلسل.

موراي
هو كلب بول بوشمان وشخصية محببة لدى الجمهور، وجده بول عندما كان جرواً صغيراً وكان معه حينما التقى جيمي لأول مرة، أحياناً يلاحق فأراً خفياً وينتهي به المطاف بأن يضرب رأسه بشيء ما ويكف عن الملاحقة، يبدو على أنه كلب مخلص وعطوف بالرغم من بلاهته النسبية.

فران ديفانو
صديقة جيمي الحميمة ومرؤوستها السابقة في العمل، تترك فران العمل كمديرة لشركة علاقات عامة لتتفرغ لزوجها مارك وابنهما، وتترقى جيمي لتأخذ منصبها، ينفصل الزوجان أثناء حلقات المسلسل ويكون انفصالهما بمثابة صدمة لبول وجيمي ويعودان معاً فيما بعد.

ليسا ستامبل
أخت جيمي وتكبرها بثلاث سنوات، لديها بعض المشاكل النفسية كالخوف والحرص الزائدين، تلوم اختها جيمي على كافة مشاكلها بالرغم من أنها تقضي معظم وقتها في بيت اختها، زيارة الأهل عادة ما تزيد حالات اضطراب الأكل النفسي لديها.

إرا بوشمان
ابن عم بول وصديقه الحميم، كان يعمل مع والد بول وبعد تقاعد والد بول أخذ إرا زمام العمل مما أشعل مشادة بينه وبين ابن عمه، عادة ما يكون إرا صديقاً مقرباً وداعماً لبول وجيمي.

سيلفيا بوشمان
أم بول وزوجة بيرت بوشمان، مصدر إزعاج دائم لجيمي ولكنها بين حين وآخرً تبدي جانباً من الرقة لكنتها.

مابيل بوشمان
ابنة بول وجيمي، كان قدومها نقطة تحول في سياق المسلسل، تمت تسميتها من تجميع الحروف الأولى من جملة الجدة (أم جيمي) "Mothers Always Bring Extra Love" ومعناها (الامهات يجلبن دوماً حباً زائداً) ومن هنا جاء اسمها MABEL.

الممثلون الرئيسيون
بول ريزر (بول بوشمان)
هيلين هانت (جيمي بوشمان)
آن رامزي (ليزا ستامبل)
ليلا كينزل (فران ديفانو)
جون بانكو (إرا بوشمان)
ريتشارد كيند (مارك ديفانو)
ماوي (الكلب موراي)
سينثيا هاريس (سيلفيا بوشمان)
لويس زوريش (بيرت بوشمان)
روبين بارتليت (ديبي بوشمان)
تومي هينكلي (جاي سيلبي)
كارتر وماديسون جايل (الطفلة مابيل بوشمان)

جوائز
 جائزة جولدن جلوب.
 جائزي بي بودي.
 جائزة جينيسيز.
 5 ترشيحات لجائزة إيمي عن أفضل مسلسل كوميدي.

مراجع

وصلات خارجية

امتيازات تلفاز
برامج تلفزيونية باللغة الإنجليزية
برامج تلفزيونية حائزة على جائزة بيبودي
برامج شبكة هيئة الإذاعة الوطنية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في مانهاتن
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في مدينة نيويورك
فريندز (مسلسل)
كوميديا ودعابة يهودية
مسلسلات أمريكية انتهت في 1999
مسلسلات تلفزيونية أمريكية أعيدت بعد إلغائها
مسلسلات تلفزيونية أمريكية انتهت في 2019
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 1992
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 2019
مسلسلات تلفزيونية رومانسية كوميدية أمريكية في عقد 1990
مسلسلات تلفزيونية رومانسية كوميدية أمريكية في عقد 2010
مسلسلات تلفزيونية عن الزواج
مسلسلات تلفزيونية يهودية
مسلسلات كوميديا موقف أمريكية
مسلسلات من إنتاج إستوديوهات سوني بكتشرز

ماد أباوت يو


Antonio Requeni (* 8. September 1930 in Buenos Aires) ist ein argentinischer Journalist und Schriftsteller.

Requeni verbrachte seine ersten Lebensjahre in Valencia und begann ein Studium an der Escuela Mariano Acosta und der Universidad de La Plata. Dieses brach er 1958 ab und wurde Redakteur der Zeitung La Prensa für die er bis 1994 arbeitete. Daneben war er Korrespondent des Radioprograma Hemisferio und schrieb für swn mexikanischen Mundial, die spanischen Papeles de Son Armadans und zahlreiche argentinische Zeitungen und Zeitschriften wie El Hogar, Atlántida, La Nación, die Noticias Gráficas, La Razón, Clarín, Los Andes, La Gaceta und El Liberal. Er war dann zehn Jahre lang Sekretär der Fundación El Libro und arbeitet als Literaturkritiker für La Nación.

Außerdem wurde Requeni als Lyriker, Essayist und Kinderbuchautor bekannt. Als Journalist erhielt er Preise der Asociación de Entidades Periodísticas Argentinas (ADEPA), des Ayuntamiento de Málaga und der Ferrovia dello Stato in Rom. Für den Gedichtband Camino de canciones (1953) erhielt er einen Preis der Sociedad Argentina de Escritores, für Manifestación de Bienes (1965) und das Reisetagebuch Los viajes y los días Preise des Fondo Nacional de las Artes.

Beim Internationalen Lyrikwettbewerb 1980 der Associazione Siciliana per le Lettere e le Arti erhielt er den Preis als bester ausländischer Autor. 1984 wurde er mit dem Großen Ehrenpreis der Fundación Argentina para la Poesía ausgezeichnet, zweimal (1984 und 1997) erhielt er den Premio Konex. 1989 zeichnete ihn die italienische Regierung als Cavalliere Ufficiale aus. Der Fondo Nacional de las Artes wählte ihn 1996 unter die zehn bedeutendsten lebenden Dichter Argentiniens. 1998 wurde er als Nachfolger von Roberto Juarroz Mitglied der Academia Argentina de Letras. 2010 erhielt er den Großen Ehrenpreis der argentinischen Schriftstellervereinigung.

Werke
Luz de Sueño, Gedichte mit einem Vorwort von González Carbalho, 1951
Camino de canciones, Gedichte, 1953
El alba en las manos, Gedichte, 1954
La soledad y el canto, Gedichte mit einem Vorwort von Oscar Hermes Villordo, 1956
Umbral del horizonte, Gedichte, 1965
Manifestación de Bienes, Gedichte, 1965
Los viajes y los días, Reisetagebuch, 1969
El pirata Malapata, Erzählungen für Kinder, 1974
Inventario, Gedichte, 1974
Cronicón de las peñas de Buenos Aires, 1984
Línea de sombra, Gedichte, 1986
La vida novelesca del Perito Moreno, 1990
Poemas, 1951-1991 mit einem Vorwort von María Rosa Lojo
Israel, entre lo cotidiano y lo sobrenatural, 1992
Breve crónica de la Avenida de Mayo, 1994
Antología poética, 1996
Travesías, Gespräche mit Olga Orozco und Gloria Alcorta, 1997
El vaso de agua, Gedichte, 1997
La palabra en el tiempo (antología poética, selección de Francisco José Cruz, col. Palimpsesto, Carmona-Sevilla, 2017)

Quellen
Arte Argentino - Requeni, Antonio
Fundacion Konex - Antonio Requeni
Poéticas - Antonio Requeni
Academia Nacional de Periodismo - Antonio Requeni

Autor
Lyrik
Journalist (Argentinien)
Argentinische Literatur
Träger des Gran Premio de Honor de la Sociedad Argentina de Escritores
Mitglied der Academia Argentina de Letras
Argentinier
Geboren 1930
Mann

Antonio Requeni