Charles Burns (born September 27, 1955) is an American cartoonist and illustrator.
His early work was published in a Sub Pop fanzine, and he achieved prominence in the early issues of RAW. His graphic novel Black Hole won the Harvey Award.

Career

Comics
Charles Burns' earliest works include illustrations for the Sub Pop fanzine, and Another Room Magazine of Oakland, but he came to prominence when his comics were published for the first time in early issues of RAW, the avant-garde comics magazine founded in 1980 by Françoise Mouly and Art Spiegelman. In 1982, Burns did a die-cut cover for RAW #4. Raw Books also published two books of Burns as RAW One-Shots: Big Baby and Hard-Boiled Defective Stories. In 1994, he was awarded a Pew Fellowships in the Arts. In 1999, he showed at the Pennsylvania Academy of the Fine Arts.

Most of Burns' short stories, published in various supports over the decades, were later collected in the three volumes of the "Charles Burns' Library" (hardcovers from Fantagraphics Books): El Borbah (1999), Big Baby (2000), and Skin Deep (2001). (A fourth and last volume, Bad Vibes, has yet to be published, which would have the Library collecting the entirety of his pre-Black Hole comics work.  It was later stated that Burns did not feel there was enough material for a complete fourth volume.)

From 1993 to 2004, he serialized the 12 chapters of his Harvey Award-winning graphic novel Black Hole (12 issues from Kitchen Sink Press and Fantagraphics Books). The series was collected into a single volume in 2005.  Black Hole was featured prominently in the film Dawn of the Planet of the Apes.

In 2007 Burns contributed material for the French made animated horror anthology Fear(s) of the Dark.

In October 2010, Burns released the first part of a new series, X'ed Out.  Part two of the new trilogy, The Hive, was released in October 2012. Sugar Skull, the final installment in the trilogy, was released Fall of 2014. The series was collected into a single volume, Last Look, published by Pantheon in 2016.

Illustration
Burns' high-profile illustrations include album cover work for the Iggy Pop album Brick by Brick.  His art was also licensed by The Coca-Cola Company to illustrate product and advertising material for their failed OK Soda product. More recently, he has worked on advertising campaigns for Altoids and portrait illustrations for The Believer. In the early 1990s, his Dogboy stories were adapted by MTV as a live-action serial for Liquid Television. In 1991, choreographer Mark Morris commissioned him to create illustrations that were then used as a basis for his version of Tchaikovsky's The Nutcracker, The Hard Nut. Burns's style was a source of inspiration for Martin Ander's artwork for Fever Ray, Karin Dreijer Andersson's solo project.

Publications

Comics and graphic novels
 1988 Hardboiled Defective Stories (Pantheon Books)
 1991 Curse of the Molemen (Kitchen Sink Press)
 1992 front cover of The Residents - Freak Show (Dark Horse Comics)
 1995 Black Hole 1 (Kitchen Sink Press)
 1995 Black Hole 2 (Kitchen Sink Press)
 1996 Black Hole 3 (Kitchen Sink Press)
 1997 Black Hole 4 (Kitchen Sink Press)
 1998 Black Hole 5 (Fantagraphics Books)
 1998 Black Hole 6 (Fantagraphics Books)
 1999 El Borbah (Fantagraphics Books)
 2000 Big Baby (Fantagraphics Books)
 2000 Black Hole 7 (Fantagraphics Books)
 2000 Black Hole 8 (Fantagraphics Books)
 2001 Skin Deep: Tales of Doomed Romance (Fantagraphics Books)
 2001 Black Hole 9 (Fantagraphics Books)
 2002 Black Hole 10 (Fantagraphics Books)
 2003 Black Hole 11 (Fantagraphics Books)
 2004 Black Hole 12 (Fantagraphics Books)
 2005 Black Hole (Pantheon Books) ; collects Black Hole 1-12
 2010 X'ed Out (Pantheon Books)
 2012 The Hive (Pantheon Books)
 2014  Sugar Skull (Pantheon Books)
 2016 Last Look (Pantheon Books) ; collects X'ed Out, The Hive and Sugar Skull
 2019 Dédales (Cornélius, France)
 2021 Dédales 2 (Cornélius, France)

Illustration books
 1998 Facetasm, Green Candy Press (in collaboration with Gary Panter)
 2007 One Eye (Pantheon Books)
 Permagel, French A3 sized publication in black and white
 Love Nest, Éditions Cornélius, hardcover
 Vortex, Éditions Cornélius, hardcover, full color
 Johnny 23, Le Dernier Cri

References

Sources
Charles Burns page at Fantagraphics - Books in print from this publisher.
Brian Heater, "Interview: Charles Burns Pt. 1", The Daily Cross Hatch, (November 10, 2008).
"I'm Slowly Learning to Draw Every Human Being in the United States," Interview with Hillary Chute, The Believer, January 2008

External links
 Charles Burns at Lambiek's Comiclopedia

American comics artists
American graphic novelists
Album-cover and concert-poster artists
Alternative cartoonists
Evergreen State College alumni
University of California, Davis alumni
Writers from Washington, D.C.
Raw (magazine)
Living people
1955 births
Pew Fellows in the Arts
American male novelists
Weird fiction writers

Charles Burns (cartoonist)


Acer crataegifolium , es una especie de árbol perteneciente a la familia de las sapindáceas. Es originaria de los bosques de las montañas del centro y el sur de Japón, en Honshū (Fukushima hacia el sur), Kyushu y Shikoku.

Descripción

Se trata de un pequeño árbol o arbusto caducifolio que crece hasta una altura de 5-10 m, con un tronco de hasta 30 cm de diámetro. La corteza es de color verde a verde-marrón, con estrechas rayas verticales de color blanco o gris claro, los brotes jóvenes son delgados, verdes a rojo-púrpura y los brotes maduros de color púrpura-rojo. La hojas tienen 5-8 cm (raramente a 15 cm) de largo y 4-7 cm de ancho, de color verde oscuro a verde azulado y, a menudo teñidas de rojizo por encima y verde más pálido por debajo, son ovado-triangulares, y puede ser unilobulada o con tres lóbulos; el pecíolo es de color rojo, de 2-3 cm de largo. La flores son pequeñas de color amarillo, pálido, producido en racimos en forma de arcos de 3-5 cm de largo. El fruto es una disámara de 1-2 cm de largo, de color rosa o rojo y en la maduración marrón, con núculas de no más de 4 mm de ancho.

Taxonomía
Acer crataegifolium fue descrita por Philipp Franz von Siebold & Joseph Gerhard Zuccarini y publicado en Abh. Math.-Phys. Cl. Königl. Bayer. Akad. Wiss. 4(2): 155 1845.
Etimología
Acer: nombre genérico que procede del latín ǎcěr, -ĕris = (afilado), referido a las puntas características de las hojas o a la dureza de la madera que, supuestamente, se utilizaría para fabricar lanzas. Ya citado en, entre otros, Plinio el Viejo, 16, XXVI/XXVII, refiriéndose a unas cuantas especies de Arce.

crataegifolium: epíteto latíno compuesto que significa "con las hojas de Crataegus.
Sinonimia

 Acer crataegifolium var. macrophyllum H.Hara
 Acer crataegifolium f. veitchii Schwer.

Referencias

Enlaces externos

crataegifolium
Plantas descritas en 1845

Acer crataegifolium


ජාත්‍යන්තර සහල් පර්යේෂණ ආයතනය () යනු පිලිපීනයේ ලොස් බැන්යොස්, ලහුන
හි මූලස්ථානය සහ රටවල් දාහතක කාර්යාල සහිත ජාත්‍යන්තර කෘෂිකාර්මික පර්යේෂණ සහ පුහුණු සංවිධානයකි. IRRI, 1960 දශකය තුළ ආසියාවේ සාගතය වළක්වා ගත් හරිත විප්ලවයට දායක වූ සහල් ප්‍රභේද සංවර්ධනය කිරීමේ කාර්යය සඳහා ප්‍රසිද්ධිය උසුලයි.

කාර්යාල පිහිටා ඇති රටවල්

පහත දැක්වෙන ආසියාවේ සහ අප්‍රිකාවෙ වී වගා කරණ රටවල් වල IRRI කාර්යාල පිහිටා ඇත:
Bangladesh
Burundi
Cambodia
China
India
Indonesia
Japan
Laos
Mozambique
Myanmar
Nepal
Philippines
Singapore
South Korea
Sri Lanka
Thailand
Vietnam

ආශ්‍රිත ලිපි
 Banaue Rice Terraces
 Irrigated Rice Research Consortium
 Rice paddy

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි

 Global Rice Science Partnership
 Annual Reports
 Downloadable (free) books published by the International Rice Research Institute
 Important Dates in IRRI History, 1960-2011
 Rice Today magazine

International research institutes
Research institutes in the Philippines
Organizations based in Laguna (province)
Rockefeller Foundation
UNESCO Science Prize laureates
Rice organizations
Ramon Magsaysay Award winners
Los Baños, Laguna
Rice research institutes
Agricultural organizations based in the Philippines
Recipients of the Presidential Medal of Merit (Philippines)

ජාත්‍යන්තර සහල් පර්යේෂණ ආයතනය


في علم الأحياء، يوصف الكائن الذي يحتاج لغرض التكاثر كائنين مختلفين في الصفات الجنسية بأنها جنسي، وهي صفة مخالفة لصفة اللاجنسي. يسمح التكاثر الجنسي بالخلط الوراثي أو الجيني.

تعد أغلب الكائنات التي نشاهدها، وبضمنها الإنسان، كائنات جنسية.

طالع أيضا
 تكاثر جنسي

تكاثر

جنسي


Poarta obeliscului (The Obelisk Gate) este un roman din 2016 de fantezie științifică de N.K. Jemisin și al doilea volum din seria Pământul sfărâmat (Broken Earth) - după Al cincilea anotimp și precedat de The Stone Sky. Poarta obeliscului, la fel ca predecesorul său din serie, a câștigat Premiul Hugo pentru cel mai bun roman.

Fundal
Poarta Obeliscului are loc pe un singur supercontinent, Stillness, care suferă de schimbări climatice catastrofale la fiecare câteva secole (așa-numitul "al cincilea anotimp"). Cartea începe înainte de un al cincilea anotimp deosebit de rău, unul care poate deveni o apocalipsă. Urmează două personaje principale: o mamă și o fiică, ambele fiind talentate magic ("orogeni"), care au fost separate chiar înainte de cel mai recent sezon al cincilea. Complotul se învârte în jurul călătoriei lor pentru a se regăsi încă o dată și a eforturilor lor de a descoperi de ce există al cincilea anotimp.

Rezumat

Povestea este povestită în primul rând din perspectiva lui Essun, un orogen puternic izgonit din casa ei la începutul primei cărți și a lui Nassun, fiica ei adolescentă.

Schaffa
Schaffa, fostul gardian al lui Essun, se trezește sub apă după atacul devastator al lui Essun în momentul culminant al celui de-Al Cincilea Anotimp. El este pe cale să se înece când, din disperare, permite entității (manifestată ca o forță a furiei pure) care îi sporește abilitățile lui și ale celorlalți Gardieni să preia controlul asupra corpului său pentru o scurtă perioadă de timp. Deși este salvat de la moarte, leziunile cerebrale rezultate îl lasă cu pierderi profunde de memorie și nu poate să-și amintească pe deplin trecutul său ca gardian. El este salvat de o familie de pescari de pe coastă. Necunoscându-și propriile  abilități supranaturale, îl omoară din neatenție pe toți din jur, iar el pornește spre sud ca răspuns la o vagă amintire pe jumătate revenită.

Nassun
Povestea continuă la scurt timp după ce tatăl lui Nassun descoperă că fratele ei este un orogen. Într-o furie oarbă, și concluzionând și că Nassun este probabil un orogen, îl bate până la moarte pe fratele lui Nassun și o răpește pe ea în timp ce fuge la Tirimo, orașul lor natal. El intenționează să o ducă pe Nassun spre sud, unde a auzit de un grup de gardieni care o pot "vindeca" pe Nassun de orogenie.

Nassun a fost întotdeauna apropiată de tatăl ei, datorită în mare parte relației sale stricte și neiertătoare cu mama ei Essun, care a învățat-o în secret să-și perfecționeze abilitățile orogene pentru a evita detectarea. Cu toate acestea, se teme de tatăl ei, care acum este conștient că este și ea un orogen. Tatăl ei o lovește la începutul călătoriei și este imediat copleșit de vinovăție; Nassun, însă, învață să-și întărească inima împotriva lui și nu-l mai consideră deloc ca fiind adevăratul ei tată.

Ei se deplasează spre sud cu mari greutăți și sunt martorii în primul rând devastărilor provocate de Alabaster prin fracturarea întregului continent spre nord. Al cincilea anotimp este declanșat de acest eveniment se vremea se înrăutățește constant pe măsură ce călătoresc. În cele din urmă, ajung la așezarea promisă: un oraș numit Found Moon, administrat de un grup de gardieni, deși nu este afiliat cu Fulcrum. Orașul este condus de Schaffa, care l-a folosit pentru adăpostirea tinerilor orogeni în anii de la sosirea lui aici.

Nassun și tatăl ei se stabilesc în Found Moon, iar Nassun începe să avanseze rapid prin rangurile  improvizate de Fulcrum pe care le-au stabilit Gardienii. Ea formează o legătură deosebit de puternică cu Schaffa, care este feroce de protectiv față de ea și ia locul tatălui ei biologic. Începe să înțeleagă că orogenia, spre deosebire de învățăturile mamei sale și ale gardienilor, nu se referă doar la deplasarea energiei termice dintr-un loc în altul; învață să perceapă o energie misterioasă de argint, generată de ființele vii, care stă la baza tuturor puterilor sale orogene. Abilitățile ei cresc până la punctul în care începe să învețe să-și tragă puterea de la unul dintre obeliscurile care plutesc prin apropiere, la fel cum a făcut mama ei cu mulți ani mai devreme. Folosirea acestei puteri duce la uciderea accidentală a unuia dintre colegii ei de clasă, transformându-l în piatră în timp ce are un coșmar.

Pe măsură ce abilitățile lui Nassun cresc, tatăl ei începe să-și dea seama că nu este "vindecată" de "boala" ei. El îl confruntă pe Schaffa și încearcă să părăsească orașul cu Nassun, dar, de teamă și furie, ea își transformă și tatăl în piatră.

Essun
Essun a rămas în Castrima, o așezare comm aflată într-o imensă geodă subterană. Ykka, liderul ei, este tot un orogen și, datorită influenței sale, orogenilor li se permite să trăiască deschis alături de ceilalți. Așezarea este susținută de multe funcții misterioase ale geodei care par să funcționeze prin magie, cum ar fi reciclarea aeruui și controlul climei, deși locuitorii nu înțeleg mecanismele de bază; Cu toate acestea, ei observă că mecanismele funcționează numai atunci când sunt prezenți orogeni.

Tot în Castrima se află și Alabaster, fostul iubit al lui Essun și un orogen Fulcrum cel mai puternic. Alabaster este pe moarte, corpul său transformându-se încet spre piatră, ca urmare a folosirii energiei obeliscurilor pentru a sparge întregul continent în două totul pentru a declanșa actualul anotimp al cincilea. El este supravegheat de un mâncător de piatră pe care el l-a denumit Antimony, care pare să aibă o relație adversă cu misteriosul "copil" Hoa, acum a fost revelat a fi el însuși un mâncător de piatră, care a însoțit-o pe Essun în timp ce ea fugea din Tirimo.

Alabaster începe să transmită lui Essun o parte din cunoștințele sale despre obeliscuri și natura orogeniei. După cum s-a dezvăluit la sfârșitul celui de-al cincilea anotimp, Luna nu a fost văzută cu cel puțin câteva mii de ani înainte de evenimentele cărții și cei mai mulți nu știu să fi existat vreodată. Alabaster afirmă că fracturarea sa a continentului a fost o metodă de a genera suficientă căldură și putere geologică brută pentru a permite unui orogen suficient de puternic să folosească obeliscurile pentru a recaptura Luna pentru a pune capăt tuturor viitoarelor ale cincilea anotimpuri (orbita Lunei extrem de eliptică este unul dintre motivele pentru instabilitatea geologică a continentului). Alabaster este, de asemenea, conștient de energia-argint descoperită de Nassun, pe care o identifică ca magică, adevărata forță fundamentală care face posibilă orogenia (și mecanismele așezării Castrima). El se străduiește s-o învețe pe Essun să folosească energia eficient pe măsură ce starea lui se deteriorează, în același timp împăcându-se cu Essun în privința morții copilului lor cu ani în urmă. El moare în sfârșit, corpul său transformându-se complet în piatră, după ce și-a folosit ultima forță pentru a-o salva pe Essun dintr-o încercare de a valorifica puterea unuia dintre obeliscurile din apropiere.

De-a lungul timpului, apar tensiuni în Castrima, deoarece coexistența orogenilor și a oamenilor normali în cadrul comunității este în cel mai bun caz neliniștitoare. Aceste probleme sunt agravate de apariția unui detașament de atac al unei comunități rivale, Rennanis, care și-au părăsit locuința aflată mai spre nord și intenționează să ocupe Castrima cu forța. Inițial incapabili să câștige printr-un atac frontal, ei asediază comunitatea afectând mecanismele geodei și blocând ventilarea, intenționând să-i forțeze pe locuitori să iasă în câmp deschis.

Neavând de ales, locuitorii din Castrima se pregătesc pentru luptă. Ofensiva lui Rennanis este sprijinită de propria facțiune de mâncători de piatră, care se opun planurilor lui Alabaster și Antimony. Confruntându-se cu pierderea noii sale case, Essun folosește cu succes antrenamentul lui Alabaster și folosește puterea tuturor obeliscurilor din întreaga lume pentru a forma Poarta Obeliscului. Ea folosește imensa putere a Porții pentru a transforma instantaneu în piatră fiecare locuitor din Rennanis.

Castrima este salvată, dar mecanismele geodei au fost afectate iremediabil de asalt, iar așezarea se confruntă cu înfometarea și sufocarea, dacă rămân. Ei încep pregătirile pentru a intra în cel de-al cincilea anotimp prin a găsi o nouă casă.

Primire
Poarta Obeliscului a fost foarte așteptat la debutul său,  iar recenziile au fost extrem de pozitive.

Premii
Romanul Poarta Obeliscului a câștigat premiul Hugo pentru cel mai bun roman în 2017. A fost cel de-al doilea premiu pentru seria  Broken Earth (după Al cincilea anotimp din 2016), făcând-o pe Jemisin să fie primul autor în ultimele peste două decenii care a câștigat cel mai bun roman Hugo în doi ani consecutivi.  Mai mult decât atât, mai multe premii Hugo din 2017 au fost câștigate de femei, care a inclus cel mai bun roman, nuvelă, nuveletă, și povestire scurtă.

În afara premiilor Hugo, Poarta Obeliscului a fost nominalizat la Nebula pentru cel mai bun roman, dar a pierdut în fața All the Birds in the Sky de Charlie Jane Anders .   A câștigat premiul RT Book Review '2016 pentru cel mai bun roman de fantezie înaltă. În 2017 a fost nominalizat la Premiul World Fantasy pentru cel mai bun roman, dar a pierdut în fața The Sudden Appearance of Hope de Catherine Webb.

Referințe

Legături externe

Vezi și
2016 în științifico-fantastic

Premiul Hugo pentru cel mai bun roman
Romane din 2016
Romane fantastice
Romane științifico-fantastice
Romane americane
Romane de N. K. Jemisin
Fantezie înaltă
2016 în științifico-fantastic

Poarta obeliscului


An Arthrostylidium distichum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Pilg.. An Arthrostylidium distichum in nahilalakip ha genus nga Arthrostylidium, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Cuba. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Arthrostylidium

Arthrostylidium distichum


Stéphane Chaudesaigues (Versalles, 1968) es un artista tatuador francés. Su reputación como retratista es internacional. Trabaja en París en su taller y es miembro del S.N.A.T. (Sindicato Nacional de los Artistas Tatuadores).

Biografía
Al finalizar sus estudios, se inicia en el tatuaje de forma autodidacta. Después de haber intentado varias veces aprender con los profesionales sin conseguirlo, decide formarse y centrarse sólo en sus conocimientos artísticos.

Aborda el tema del tatuaje a través de libros que tratan la técnica de los grandes pintores. De esa forma, adquiere bases sólidas que le llevarán a crear un nuevo estilo pictóricoen el universo del tatuaje.

En 1987, Stephane Chaudesaigues abre su primer salón, "Art Tattoo", en Aviñón Vaucluse con la ayuda de su hermano Patrick (reconocido artista tatuador además de pintor, escultor y diseñador de máquinas de tatuajes).

En 1989 "Art tattoo" pasa a denominarse "Graphicaderme" y llegará a abrir hasta 8 salones en toda Francia.

Con su bagaje artístico, Stephane Chaudesaigues  decide cruzar el Atlántico para mostrar su trabajo a los profesionales estadounidenses. durante una convención en New Jersey, a partir de la cual será reconocido internacionalmente como artista tatuador.

Colabora con los grandes nombres del tatuaje: Shane O'Neill, Nikko Hurtado,  Tim Kern, Dan Marshall, Liorcifer, Bugs, Tony Ciavarro, Carson Hill, Mike Demasi, Mike Devries, Joshua Carlton, Lukas Zpira, Satomi y  James Kern, que declarará a propósito de Stephane Chaudesaigues:

Los salones de París y de Aviñón se han convertido en etapas ineludibles en el recorrido europeo de los artistas tatuadores internacionales.

En 1995, la National Tattoo Association (NTA) en los Estados Unidos, declara a Stephane Chaudesaigues Artista del año.

En 2005, Stephane Chaudesaigues se manifiesta con el S.N.A.T  en el Ministerio de Sanidad en Paris.

En 2006, abre un taller en París en el barrio del Marais, "L'atelier 168-La Bête Humaine".

Colaboradores
Entre los colaboradores que trabajan con Stephane Chaudesaigues, se encuentran David Coste, Pierre-Gilles Romieu y su hijo Steven Chaudesaigues.

En otro campo artístico, Stephane ha colaborado también con el pintor Leon Zanella.

Stephane ha colaborado con John Lobb "Bootmaker" uno de los fabricantes de zapatos más prestigioso del mundo, en la cocreación de un par de zapatos que encarnan la ciudad de París.

Publicaciones
Su nombre aparece citado varias veces en artículos franceses e internacionales. Podemos destacar el libro "Customizing the body: the art and culture of tattooing"  que vuelve a los inicios del estilo realista en los años 1990 gracias a los pioneros del tatuaje francés: Tin-tin y Stephane Chaudesaigues.

Un artículo publicado en el "Express"  da las direcciones de los mejores tatuadores en el cual Stephane afirma su inclinación por el estilo realista.

Numerosas revistas especializadas del tatuaje, incluso de música, publican artículos con regularidad sobre el trabajo de Stephane: "Tatouage Magazine"   el cual ha consacrado la portada y un artículo de su revista n2 - noviembre/niciembre, 1997/enero 1998, Skin-deep n161, Rise n3 octubre/noviembre/diciembre 2008, N9, Hard-Rock Magazine n25-H agosto/septiembre 2009, Prick Magazine, en el cual se puede ver a Steven Chaudesaigues mostrando uno de los numerosos trofeos ganado por su padre.

En 2011 ve la luz Inked Magazine, una nueva revista especializada del tatuaje que dedica, en su primera edición, un artículo describiendo el recorrido atípico de Stephane.

Chaudesaigues Awards
Siguiendo los pasos de Eusèbe Joseph Adolphe Chaudesaigues, Caballero de la Legión de honor y antepasado de Stephane y Patrick Chaudesaigues que fundó el premio Chaudesaigues en l'École des Beaux-Arts de París ("Escuela de Bellas Artes"), los dos hermanos crean el Chaudesaigues Awards.
El premio creado por Eusèbe Joseph Adolphe Chaudesaigues fue ganado entre otros, por Leon Jaussely arquitecto y urbanista francés y Pierre Louis Bénouville.

Por primera vez, el Chaudesaigues awards fue concedido en 2012 durante la convención "Best of midwest" organizada por Shane O'Neill los días 10, 11 y 12 de febrero en Council Iowa USA.

El Chaudesaigues Awards recompensa el recorrido y la orientación artística de un tatuador.

Este trofeo es concedido en el marco de una convención internacional.

En el año 2012, el jurado estaba compuesto de artistas tatuadores internacionales como: Nikko Hurtado, Shane O'neill, Boris, Andrea Afferni así como miembros honorarios  prestigiosos como Víctor Portugal, Pedro Álvarez, Madam Vyvyn Lazonga, Brian Everett, Goethe, Aaron Bell, Carlos Torres, Joe Capobianco y Bob Tyrell.

El Chaudesaigues Awards 2012 fue concedido a James Kern.

El Chaudesaigues Awards 2013 fue concedido a Matteo Pasqualin.

World Wide Tattoo Conference
Gran conferencia internacional del tatuaje.
En 2012 Stephane Chaudesaigues participa en la primera conferencia internacional de la comunidad del tatuaje en la cual tatuadores reconocidos internacionalmente como Bob tyrell, Guy Aitchison,  Joe Capobianco, asisten a seminarios sobre varias  habilidades técnicas cuyo objetivo es ayudar a los tatuadores a mejorar sus niveles.
En 2012 La WWTC tuvo lugar en Chicago y Londres.

Notas y referencias

Enlaces externos
 Site officiel la bête humaine
 Site officiel du Chaudesaigues Award

Pintores de Francia del siglo XX
Pintores de Francia del siglo XXI
Tatuadores
Yvelines

Stéphane Chaudesaigues


Lista episoadelor din Bleach arată episoadele al seriei anime Bleach ce se bazează pe seria manga Bleach de Tite Kubo care sunt regizate de Noriyuki Abe și produse de Studioul Pierrot și TV Tokyo și au început să fie difuzate pe data de 5 octombrie 2004 la TV Tokyo și s-au încheiat la data de 27 martie 2012.

Lista episoadelor

Sezonul 1 (2004-2005)

Sezonul 2 (2005)

Sezonul 3 (2005-2006)

Sezonul 4 (2006)

Sezonul 5 (2006-2007)

Sezonul 6 (2007)

Sezonul 7 (2007)

Sezonul 8 (2007-2008)

Sezonul 9 (2008)

Sezonul 10 (2008-2009)

Sezonul 11 (2009)

Sezonul 12 (2009)

Sezonul 13 (2009-2010)

Sezonul 14 (2010-2011)

Sezonul 15 (2011)

Sezonul 16 (2011-2012)

Filme

Sfat: Filmul 4 continuă episodul 299.

OVA-uri

Sfat: OVA 1 este o versiune alternativă a episoadelor 8 și 9.

Referințe

Bleach
Liste cu episoade anime

Lista episoadelor din Bleach


AltaVista, internetska tražilica osnovana 15. prosinca 1995. godine. Postala je jedna od najkorištenijih tražilica. Izgubila je vodeće mjesto pored Googlea. Kupio ju je Yahoo! 2003. godine, koji je zadržao ime marke, ali je zasnovao sva AltaVistina pretraživanja na vlastitoj tražilici. Yahoo! je AltaVistu ugasio 8. srpnja 2013. godine. Otad je domena preusmjerena na Yahoo!-ovo mjesto pretraživanja.
Bila je prva pretraživa baza podataka cjelovitih tekstova na World Wide Webu s jednostavnim sučeljem. Kad je pokrenuta, dvije su je inovacije stavile ispred ostalih tražilica. Imala je brza višenitna web pauka (Scooter) koji je mogao pokriti mnogo više stranica nego što se prvo mislilo. Također je imala učinkovitu back-end pretragu koja je radila na naprednom sklopovlju.

Stvorili su ju istraživači na Digital Equipment Corporationovom Network Systems Laboratory and Western Research Laboratory koji su pokušavali omogućiti usluge za učiniti nalaženje datoteka na javnim mrežama lakšim. Paul Flaherty je došao s izvornom zamisli, skupa s Louisom Monierom i Michaelom Burrowsom, koji su napisali kod za web pauka i indeksor, respektivno. Izabrano je ime "AltaVista" s obzirom na okružje njihove kompanije u Palo Altu, Kalifornija. AltaVista javno je pokrenuta kao internetska tražilica 15. prosinca 1995. godine na adresi altavista.digital.com.

Izvori

Vanjske poveznice
AltaVista.com

Internetske tražilice
Web stranice

AltaVista


Klapczynski ist der Familienname folgender Personen:

 Joachim Klapczynski (1929–2006), deutscher Politiker (LDPD)
 Manfred Klapczynski (* 1939), deutscher Fußballspieler

Klapczynski


Orestida je drevna oblast u Gornjoj Makedoniji. Prostirala se u gornjem porječju rijeke Bistrice i uz Kostursko i Prespansko jezero. Graničila je na sjeveru s Linkestidom, Elimejom na jugu, Paravajom na zapadu i Eordejom na istoku. Najstariji i glavni grad bio je Arg Orestidski, blizu današnjeg Hrupišta, odakle je potjecala makedonska dinastija Argeada.

Po oblasti je imenovana općina Orestida u Kosturskom okrugu, suglasno grčkoj politici prisvajanja drevne povijesti Makedonije.

U Hrupištu nedaleko od Bitole rođen je Patrona Halil, Albanac, vođa ustanka kojim je okončana Era tulipana u Osmanskom Carstvu.

Izvori

Povijest Sjeverne Makedonije
Povijest Grčke

Orestida


Za drugu Mariju Bugarsku, pogledajte "Marija Bugarska (latinska carica)".
Marija Bugarska (bugarski Мария Българска; umrla nakon 1081.) bila je bugarsko-grčka plemkinja i protovestiaria, čiji je muž bio protovestiarios Andronik Duka (bratić Mihaela VII.). Posjedovala je imanja oko Ohridskog jezera.

Život
Nije poznato kada je Marija rođena. Njezini roditelji su bili princ Trajan Bugarski (sin cara Bugarske Ivana Vladislava i carice Marije) i njegova žena, bizantska plemkinja povezana s plemićkim obiteljima Foka i Kontostephanos. Marija se udala za Andronika prije 1066. godine te su imali petero djece:
Mihael Duka (protostrator)
Ivan Duka (megas doux)
Irena Duka, supruga bizantskog cara Aleksija I. Komnena i majka cara Ivana II. Komnena
Ana Duka, žena Georgija Paleologa
Teodora Duka, redovnica

Mariju je njena unuka, princeza Ana Komnena, opisala kao lijepu i mudru ženu.

Izvori i bilješke

D.I. Polemis (1968). The Doukai.
Dinastija Duka

Marija Bugarska


ජෝර්ජ් වෝකර් බුෂ් (උපත ජූලි 6, 1946) යනු, ඇමරිකානු දේශපාලනඥයෙක් සහ ව්‍යාපාරිකයෙක් වන අතර, 2001 සිට 2009 දක්වා  ඇමරිකා එක්සත් ජනපදයේ 43වන ජනාධිපතිවරයාද  1995 සිට 2000 දක්වා ටෙක්සාස්හී 46වන ආණ්ඩුකාරවරයාද විය.

ආශ්‍රිත

1946 උපත්

ජෝර්ජ් ඩබ්. බුෂ්


"Born to Make You Happy" este un cântec înregistrat de către interpreta americană Britney Spears pentru albumul ei de debut, ...Baby One More Time (1999). Piesa a fost lansată la 6 decembrie 1999 drept cel de-al patrulea disc single extras de pe album în Europa, sub egida casei de discuri Jive Records. Înainte de a înregistra melodia, Spears a trebuit să le ceară textierilor, Andreas Carlsson și Kristian Lundin, să rescrie versurile cântecului, deoarece aveau o natură sexuală. Cântăreața a înregistrat pentru prima dată vocea ei în martie 1998 și a reînregistrat-o mai târziu în același an. Cântecul dance-pop și teen-pop face aluzie la o relație pe care o femeie dorește să o corecteze, nu înțelege prea bine cu ce a greșit, și ajunge la concluzia că "s-a născut să [își facă iubitul] fericit".

"Born to Make You Happy" a primit recenzii mixte din partea criticilor de muzică de specialitate, care au lăudat cântecul pentru a fi un single clasic vechi și competent, cu toate că a fost considerat ca fiind complet neremarcabil față de celelalte balade ale albumului. Cântecul a avut un succes comercial la nivel mondial, ajungând pe locul întâi în Irlanda și ajungând pe primele cinci poziții din Belgia, Elveția, Europa, Finlanda, Germania, Norvegia, România, Suedia și Țările de Jos. În Regatul Unit, a ajuns, de asemenea, pe locul unu, și este cel de-al șaselea cel mai bine vândut single a lui Spears din țara respectivă. Videoclipul piesei a fost regizat de Billie Woodruff în care Spears visează că este cu iubitul ei, în timp ce cântă și dansează pe tot parcursul videoclipului. Spears a interpretat "Born to Make Happy" în patru turnee.

Informații generale
Înainte de a înregistra albumul ei de debut, Spears și l-a imaginat inițial în stilul "muzicii lui Sheryl Crow, dar mai tineresc [și] mai adult contemporan". Cu toate acestea, cântăreața a fost de acord cu producători pe care i-au fost acordați de casa ei de discuri, care avea ca obiectiv să ajungă la publicul adolescent la vremea respectivă. A zburat la studiourile Cheiron din Stockholm, Suedia, unde jumătate din album a fost înregistrat din luna martie până în luna aprilie al anului 1998, împreună cu producătorii Max Martin, Denniz Pop și Rami Yacoub, printre alții. "Born to Make You Happy" a fost scris și produs de Kristian Lundin și co-scris de Andreas Carlsson fiind, de asemenea, prima colaborare a celor doi. Spears a înregistrat inițial vocea pentru piesă în martie 1998, la studiourile Battery din New York City, New York. Vocea a fost reînregistrată în aprilie 1998 la studiourile Cheiron, și a fost folosită pe versiunea de pe album, în timp ce vocea originală a fost inclusă într-un "Bonus Remix" a piesei. De asemenea, piesa a fost mixată la studiourile Cheiron de către Max Martin. Esbjörn Öhrwall a cântat la chitară, în timp ce claviatura și programarea au fost realizate de către Lundin. Acompaniamentul vocal au fost oferit de Carlsson și Nana Hedin. "Born to Make You Happy" a fost lansat ca al patrulea single al albumului ...Baby One More Time la data de 6 decembrie 1999 în Europa. Acesta nu a fost lansat ca single în Statele Unite ale Americii, din cauza faptului că piesa "From the Bottom of My Broken Heart" a fost lansată că al patrulea single extras al albumului în schimb.

Structura muzicală și versuri

"Born to Make You Happy" este un cântec teen pop și dance-pop care durează patru minute și trei secunde. Cântecul este compus în tonalitatea Si minor și este situat într-un metru muzical obișnuit, cu un tempo moderat de lent de 88 de bătăi pe minut. Gama vocală a lui Spears se întinde pe mai mult decât o singură octavă, de la nota Fa♯3 la nota Si4. Versurile cântecului vorbesc despre o relație pe care o femeie dorește să repare, neînțelegând foarte bine ce a mers greșit, realizând că "I don't know how to live without your love/ I was born to make you happy" (ro.: "Nu știu cum să trăiesc fără dragostea ta/ Am fost născută să te fac fericit)". Cântecul are o secvență de bază de Sim–Sol–Re–La în progresia de acorduri.

David Gauntlett, autorul cărții Media, gender, and identity: an introduction (2002), a observat că, în ciuda faptului că dorește ca iubitul ei să fie alături de ea în cântec, "fanii lui Spears o văd ca fiind hotărâtă, puternică și încrezătoare, și un exemplu că femeile tinere se pot descurca pe cont propriu". Cântăreața a dezvăluit într-un interviu cu Rolling Stone, că textierii au trebuit să rescrie versurile originale ale piesei. "I-am rugat să schimbe cuvintele în «Born to Make You Happy.» Era un cântec de natură sexuală, am spus că «ar putea fi un pic cam matur pentru mine.» Din cauza imaginii, nu vreau să atrag atenția exagerat. Dacă aș deveni Miss Prima Donna, nu ar fi o mișcare inteligentă. Vreau să am un loc pentru a putea crește".

Recepția criticilor
"Born to Make You Happy" a primit recenzii mixte din partea criticilor de specialitate. Kyle Anderson de la MTV a considerat refrenul cântecului mai mult decât "un pic deranjant," spunând că primele fraze ale acestuia "ar putea fi un sentiment pe care îl poate înțelege o adolescentă de 16 ani, care tocmai a fost părăsită, dar se pare că și Spears se pregătește pentru a fi o gheișă." Craig MacInnis de la The Hamilton Spectator a spus că: "«Born to Make You Happy» se aproprie de a fi acel gen de cântec de calitate inferioară, în care este vorba despre a venera un băiat pe care chiar și pe Tiffany ar bufni-o râsul." Mike Ross de la Edmond Sun a spus, așa cum Spears recită în cântec, "mesajul din spatele muzicii este mai rău decât niște nimicuri dulci. [...] Atât de mult pentru Girl Power." Amanda Murray de la Sputnikmusic a considerat "Born to Make You Happy" drept un "cântec competent, dar în întregime nememorabil," în timp ce Andy Petch-Jex de la musicOMH consideră că melodia este un "clasic vechi."

Performanța în clasamentele muzicale
La data de 29 ianuarie 2000, "Born to Make You Happy" a debutat pe locul unu în clasamentul UK Singles Chart. Cântecul a fost distribuit peste 200.000 de exemplare în Regatul Unit, primind un certificat de argint din partea British Phonographic Industry (BPI). "Born to Make You Happy" s-a vândut peste 325.000 de exemplare în Regatul Unit, conform lui The Official Charts Company. Este cel de-al șaselea cel mai bine vândut single din țară. În Irlanda, cântecul s-a poziționat și în clasamentul Irish Singles Chart pe locul unu la data de 20 ianuarie 2000, în timp ce s-a poziționat pe locul doi în clasamentul European. În Suedia, "Born to Make You Happy" a debutat pe locul patru la data de 23 decembrie 1999, atingând locul doi în săptămâna următoare. Cântecul a distribuit peste 30.000 de exemplare în țara respectivă, primind un certificat de platină din partea International Federation of the Phonographic Industry (IFPI). În Germania, cântecul a primit un certificat de aur din partea Bundesverband Musikindustrie (BMVI), după ce a ajuns pe locul trei în clasamente. În Franța, "Born to Make You Happy" a ajuns pe locul nouă și a primit certificat de argint din partea lui Syndicat National de l'Édition Phonographique (SNEP). În România, melodia a petrecut două săptămâni consecutive pe locul trei în ierarhia Romanian Top 100, rămânând în clasament timp de 16 de săptămâni. De asemenea, single-ul a ocupat locul 40 în topul celor mai difuzate cântece la posturile de radio în anul 2000.

Videoclipul
Cei de la casa de discuri Jive Records au decis ca videoclipul muzical pentru piesă să fie regizat de către Billie Woodruff. A fost produs de către Geneva Films, în timp ce coregrafia a fost realizată de Wade Robson. Conceptul videoclipului o prezintă pe Spears în timp doarme și visează în camera ei. Pe măsură ce visul începe, Spears este prezentată într-o cameră futuristă albastră și argintie cu diferite trepte, unde cântă și se plimbă și își pune picioarele pe perete în timp ce poartă un costum argintiu strălucitor. Reporterul de la MTV News, Ellen Thompson, a considerat scena ca fiind cel mai sexy moment al videoclipului muzical. În timp ce videoclipul continuă, Spears este văzută pe partea superioară a clădirii în care locuiește, interpretând un segment de dans într-un top roșu și o fustă neagră, cu câțiva dansatori de fundal. Următoarele scene arată cântăreața purtând haine albe și cântând în camera în care doarme, în timp ce iubitul ei intră în cameră să o vadă. Împreună, încep o bătaie cu perne care se termină la scurt timp după ce Spears este arătată din nou în camera ei încă dormind, acum cu un zâmbet pe față. Un segment de dans mai lung se intercalează cu toate scenele întregului videoclip.

Interpretări live

Britney a interpretat piesa pentru prima oară în cadrul turneul ei "The Hair Zone Mall Tour" din New York City, Statele Unite ale Americii la data de 1 iulie 1998. "Born to Make You Happy" a fost interpretat de Spears în patru turnee. La primul ei turneu important, ...Baby One More Time Tour, a cântat piesa așezată pe o scară, în timp ce în al doilea turneu, Crazy 2k Tour, spectacolul a inclus un segment complet de dans. În turneul Oops!... I Did It Again World Tour din anul 2000, Spears a interpretat "Born to Make You Happy" purtând pijamale și papuci de casă, cu un segment de dans aproape de sfârșit. "Born to Make You Happy" a fost interpretat pentru ultima dată la turneul Dream Within a Dream Tour, în care Spears a ieșit din mijlocul unei casete muzicale uriașă pe scenă ca o balerină, pentru a interpreta piesa împreună cu "Lucky" și "Sometimes", imediat după interpretarea piesei "Overprotected". Spears a interpretat, de asemenea, "From the Bottom of My Broken Heart" și "Born to Make You Happy" la Disney Channel in Concert în anul 1999. Spectacolele au fost filmate și incluse în prima ediție video a lui Spears făcută acasă, Time Out with Britney Spears.

Ordinea pieselor pe disc

Specificații
 A ^ Versiunea albumului de proveniență In the Zone.
 B ^ "Bonus Remix".
 C ^ "Hip-Hop Mix" realizat de Jazzy Jim.
 D ^ Mesagerie vocală.

Personal
Persoanele care au lucrat la album sunt preluate de pe coperta ...Baby One More Time.
 Britney Spears – voce principală
 Kristian Lundin – textier, producător, claviatură, programare
 Andreas Carlsson – textier, acompaniament vocal
 Nana Hedin – acompaniament vocal
 Esbjörn Öhrwall – chitară bas, chitară
 Max Martin – mixaj
 Michael Tucker – inginer de sunet Pro-Tools
 Reza Safina – inginer de sunet asistent
 Tom Coyne – masterizare audio

Clasamente

Săptămânale

Anuale

Certificări

Note
 reprezintă "disc de aur";
 reprezintă "disc de argint";
 reprezintă "disc de platină";

Datele lansărilor

Referințe

Legături externe

Cântece din 1999
Discuri single din 1999
Cântece ale lui Britney Spears
Cântece care au atins prima poziție în Regatul Unit

Born to Make You Happy


Mossesundet er et sund i Ytre Oslofjord der ligger i Moss kommune i Viken fylke i Norge. Det er sundet som skiller Jeløya fra fastlandet på nordsiden af kanalen. Sundet strækker sig fra kanalen i syd og omkring 10 km nordover. På den anden side af kanalen i syd ligger Værlebugten og i nord grænser sundet til selve Oslofjorden ved Son.

Referencer

Sundet
Oslofjorden
Farvande i Norge

Mossesundet


Cuper's Cove, on the southwest shore of Conception Bay on Newfoundland's Avalon Peninsula was an early English settlement in the New World, and the third one after Harbour Grace, Newfoundland (1583) and Jamestown, Virginia (1607) to endure for longer than a year. It was established in 1610 by John Guy on behalf of Bristol's Society of Merchant Venturers, who had been given a charter by King James I of England to establish a colony on the island of Newfoundland. Most of the settlers left in the 1620s, but apparently a few stayed on and the site was continuously inhabited.

The community is currently known as Cupids.

Site selection
In the early sixteenth century the island of Newfoundland was frequented by seasonal fisherman from many European countries. The competition was tough to be the first to sail to the rich fishing grounds around the island and indeed the rest of North America. The island had some obvious advantages over the rest of North America as a site to establish an English colony. The island was very familiar to fisherman and explorers, especially the bays and coves on the Avalon Peninsula where many would set up temporary shelters as they prosecuted the fishery. The merchants and owners of the vessels that made those trips to Newfoundland had recognized the importance that the strategic location that Newfoundland had placed on establishing a permanent settlement.

Time was ripe for a permanent settlement in Newfoundland. Given the failure of Walter Raleigh to establish a colony at Roanoke Island in 1584 and the successful settlement at Jamestown in 1607 and on learning that Samuel de Champlain had sailed into the St. Lawrence to initiate the settlement of New France, pressure was mounting to lay claim to the resource rich New World. King James was told that the French had made attempts to over-winter in Newfoundland and it was only a matter of time before a successful colony would be established by the French and lay claim to the island.

In 1607 Bristol's Society of Merchant Venturers which included Sir Francis Bacon, Sir Percival Willoughby and John Slany, had formed the Newfoundland Company with shares selling at £25. The Newfoundland Company had then petitioned the King James I, seeking approval to establish a colony in Newfoundland. John Guy visited the island in 1608 to scout possible locations for a settlement, selecting Cuper's Cove as his preferred location. The Privy Council accepted his petition on 2 May 1610 issuing a charter to the Earl of Northampton (Guy's patron).

In 1610 John Guy, his brother Phillip, his brother-in-law William Colston and 38 colonists had set sail from Bristol aboard three ships. In August 1610 they made landfall in the area Guy had visited two years earlier to set about building a settlement.

Site construction (1610—1611)
John Guy had landed at Cuper's Cove in August 1610 and is described in a letter from John Guy to Sir Percival Willoughby from Cuper's Cove, 6 October 1610 where it states in part:

The colonists all male were made up of masons, carpenters, blacksmiths and other apprentices to build fortifications and dwellings to prepare for the coming winter. The charter had stipulated that the settlers of Cuper's Cove were not to interfere with the operation of the migratory fishery in any way. It wasn't deemed a problem, for the Cuper's Cove area was not considered prime fishing grounds, but certainly over winter they would have time to prepare for the next year fishing season and they would be the first on those grounds.

Guy and his colonists began clearing the area and by May 1611 the colony consisted of a dwelling house and a store house contained within a . x . enclosure, a second dwelling house, a work house and a forge. Within the confines of the settlement were two saw pits and a wooden defense works upon which three cannons were mounted.

One of the first items of construction was to dig a cellar, which in recent excavations has determined it to be roughly . across with a maximum depth of seven feet, walled-up with flat stone and back-filled with rubble. The dwellings were made of cobble and flagstone floors with some areas covered by wooden timbers and floor boards. The end of the first winter, a mild winter, the report back to England was very optimistic where Guy notes that the months of October and November are both warmer and drier than in England. The livestock they had brought from England had thrived and had added to their numbers.

The colonists built, along with the dwellings and support structures, six fishing vessels and a twelve tonne bark, Endeavour. Fortifications were by means of a palisade wall of local cut poles sixteen feet long set upright all around the perimeter of the settlement. The fortress was completed by the summer of 1612 to defend the plantation against the pirate Peter Easton.

Settlement expansion (1612–1613)
The plantation continued development and by 8 September 1612 a dwelling for Henry Crout and his ward Thomas Willoughby had begun. By the spring of 1613 at least sixteen structures were built on the site. Much of the land had been cleared for the planting of crops and to allow livestock to pasture.

John Guy had stayed at the colony during the winter of 1610 to 1611 and had returned to England in the autumn of 1611. Four of the colonists had died during the winter of 1610 to 1611. In the spring of 1612, Guy had returned, this time with more adventurers and livestock. Guy, an alderman and sound churchman, had also brought with him a clergyman, Rev. Erasmus Stourton.

During the winter of 1612 to 1613 sixty-two people were known to be at the plantation. That winter eight deaths were recorded, all apparently from scurvy. There was also a birth recorded, the first English child born in Newfoundland and what is now Canada. The child was born to Nicholas Guy and his wife on 27 March 1613.

Beothuk contact
No mention of the natives of Newfoundland, namely the Beothuk, is made in the petition of the charter of the Newfoundland Company, a fact that had helped speed it through Privy Council. There was a brief notation in the charter that stated explicitly any contact with natives would be to convert them to Christianity. Guy had assumed that the natives had long since left Conception Bay, but he knew that they lived not far away. One reason for his construction of the bark Indeavour was to explore nearby Trinity Bay and to make contact with the Beothuk.

Two failed attempts to make contact with the Beothuk overland (see article on Henry Crout and construction of Crout's Way) Guy had readied his bark and one of his newly constructed fishing vessels to set off in search of the Beothuk at Trinity Bay. In October 1612, Guy, Crout and seventeen others set sail in both vessels in search of the Beothuks. They had entered Mount Eagle Bay (Hopeall) on October 22 and two days later they found several Beothuk houses in a place they called Savage Harbour located at Dildo Arm. They found a path leading to a freshwater pond that proved to also be a campground for the Beothuk. A modern excavation at this site called Russell's Point has yielded many artifacts of this campsite.

John Guy and his party eventually did meet with the Beothuk at a Bull Arm, where they shared gifts and a meal. The Beothuk had lit a fire to express their willingness to trade and they also produced a white flag made from a wolf skin.

Post colony use

Captain John Mason was appointed the new Proprietary Governor of the colony in 1615, but he too grew tired of disputes with fishermen and with the difficulties of the terrain, and abandoned the colony in 1621 for New England.

Patuxet tribesman, Tisquantum (better known as Squanto)  was brought here by Sir John Slany in 1617 and worked with Captain John Mason, governor of the Newfoundland Colony. While being here, he encountered a ship's captain by the name of Thomas Dermer, who had worked with both Sir Ferdinando Gorges and Captain John Smith. After staying for many months at this site, Squanto thought he would be able to return home to the modern-day American state of Massachusetts, but Dermer took him back to London to meet Gorges and ask for permission about the trip to Squanto's homeland. He eventually found a ship bounding for his homeland, but later discovered that his tribe had been all wiped out by an unknown disease.

There is some evidence that an unorganized settlement remained here possibly into the eighteenth century before finally being abandoned, although the cove remained a popular location for visiting fishermen. Cuper's Cove is now known as the Town of Cupids.

Names and Details of the Original 39 Colonists
 William Colston, brother-in-law of John Guy
 Richard Fletcher, master pilot
 John Guy
 Philip Guy, brother of John Guy
 John Morris, died 1 February 1610
 Thomas Percy, died 11 December 1610
 Thomas Stone, died 13 April 1611
 Marmaduke Whittington, died 15 February 1610 of smallpox

See also
 List of communities in Newfoundland and Labrador
 Bristol's Hope
 British colonization of the Americas

References

External links
 Newfoundland and Labrador Museum
 Baccalieu Crossroads for Cultures

Populated coastal places in Canada
Populated places established in 1610
1621 disestablishments in North America
Former English colonies
1610 establishments in the British Empire

Cuper's Cove


بلدية توريلو (بالكاتالانية: Torelló) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة, والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 13.449 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة

توريلو


දඩයම යනු 1983 වර්ෂයේ ශ්‍රී ලංකාවේ තිරගත වූ වසන්ත ඔබේසේකර  විසින් අධ්‍යක්ෂණය කරන ලද, සිංහල චිත්‍රපටයකි. සත්‍ය කතා පුවතක් පාදක වූ මෙම සිනමා පටය නිර්මාණය කළේ ඇඩ්ලින් විතාරණ සිද්ධිය පසුබිම් කොටගෙනය. 1983 මැයි මස 20 දා ප්‍රදර්ශනය ඇරඹූ එහි රවීන්ද්‍ර රන්දෙනිය, ස්වර්ණා මල්ලවආරච්චි, සොමී රත්නායක, අයිරාංගනී සේරසිංහ, ජේ. එච්. ජයවර්ධන, රත්නාවලී කැකුණවෙල, ශිරානි කෞශල්‍යා, දයා අල්විස්, රත්මලී ගුණසේකර හා ග්‍රැන්විල් රොඩ්‍ර්‍ගු යන නළු නිළියෝ රඟපෑහ. දඩයම රබීන් චන්ද්‍රසිරි, සුනිල් චන්ද්‍රසිරි හා පී. ඒ. සෝමදාස එක්ව නිපැයූ වර්ණ මි.මී 35 ප්‍රමාණයේ වර්ණ චිත්‍රපටයක් වූයේය.

රංගන ශිල්පීන්
රවින්ද්‍ර රන්දෙණිය - ජයනාත්
ස්වර්ණා මල්ලවආරච්චි - රත්මලී
සොමී රත්නායක - ජාකොලිස්
අයිරාංගනි සේරසිංහ - ගණිකා නිවාස පාලිකා
රත්නාවලී කැකුණුවෙල - රත්මලීගේ මව
ශිරාණි කෞෂල්‍යා - රේණුකා
නන්ද විතාන - ව්‍යාජ විවාහ ලේකම්
මාලක චතුරාත් - රත්මලීගේ පුතු
අනුෂි විජේගුණවර්ධන
රත්මලී ගුණසේකර
දයා අල්විස්
ජේ. එච්. ජයවර්ධන
අවන්ති අපොන්සු
ඉන්දිරා පෙරේරා
රමණී ෆොන්සේකා
කාලයිල් ඩයස්
ග්‍රැන්විල් රුද්‍රිගු

නිෂ්පාදනය
සහාය අධ්‍යක්ෂණ සහාය – නන්ද විතාන
අංග රචනය - ඊබට් විජේසිංහ
කලා අධ්‍යක්ෂණය – ලයනල් සිල්වා
ශබ්ද පරිපාලනය - කේ. පී. කේ. බාලසිංහම්
නාමාවලිය - කේ. ඇම්. හේමචන්ද්‍ර
නිෂ්පාදන කළමනාකරණය – නන්ද විතාන
නිශ්චල ඡායාරූප – ප්‍රියත් ලියනගේ
ඇදුම් නිර්මාණය හා ප්‍රචාරක කළමනාකරණය - ස්වර්ණා අබේසේකර
විදුලි කාර්මික සේවා - ජයවර්ධන ෆිල්ම්ස්

ප්‍රදර්ශනය
මංගල දර්ශනය – චිත්‍රපට සංස්ථාවේ සභාපති ඇන්ටන් වික්‍රමසිංහ මහතාගේ ප්‍රධානත්වයෙන් කොළඹ රීගල් සිනමා ශාලාවේදී පැවැත්විණ.
ප්‍රදර්ශනය – පස්වන ප්‍රදර්ශන මණ්ඩලයේ සිනමා ශාලා 11 කදී.
ආරම්භක සිනමා ශාලා - රීගල් - කොටුව, ලිඩෝ - බොරැල්ල, නැෂනල් - මහරගම, සමුද්‍ර – වත්තල, ටවර් - මොරටුව, බ්‍රෝඩ්වේ – මාතර, අනුර – අම්බලන්ගොඩ, නිව් ඉම්පීරියල් - රත්නපුරය, වෙම්බ්ලි-නුවර, සිනෙක්ස්පෝ - කුරුණෑගල, ලිබර්ටි – බදුල්ල

බාහිර සබැඳි
ශ්‍රී ලංකා සිනමා ඩේටාබේස්

1984 චිත්‍රපට
චිත්‍රපට - ශ්‍රී ලංකා
සිනමාව

දඩයම (චිත්‍රපටය)


Cinnamomum este un gen ce cuprinde arbori și arbuști sempervirescenți, din familia Lauraceae. Speciile de plante din acest gen prezintă frunze și scoarțe care au un conținut ridicat de uleiuri volatile aromatice. Genul conține aproximativ 300 de specii, răspândite în zonele tropicale și subtropicale din America de Nord, America Centrală, America de Sud, Asia, Oceania și Australia.

Specii

Legături externe
Cinnamomum page on Wikispecies

Lauraceae

Cinnamomum


Tsuyoshi Kunieda (født 18. september 1944) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1969||2||0
|-
!Total||2||0
|}

Eksterne henvisninger

Japan National Football Team Database

Fodboldspillere fra Japan

Tsuyoshi Kunieda


Bibliomancy is the use of books in divination. The use of sacred books (especially specific words and verses) for 'magical medicine', for removing negative entities, or for divination is widespread in many religions of the world.

Terminology
According to the Oxford English Dictionary, the word bibliomancy (etymologically from βιβλίον biblion- "book" and μαντεία -manteía "divination by means of") "divination by books, or by verses of the Bible" was first recorded in 1753 (Chambers' Cyclopædia). Sometimes this term is used synonymously with stichomancy (from στίχος stichos- "row, line, verse") "divination by lines of verse in books taken at hazard", which was first recorded  (Urquhart's Rabelais).

Bibliomancy compares with rhapsodomancy (from rhapsode "poem", "song", "ode") "divination by reading a random passage from a poem". A historical precedent was the ancient Roman practice of sortes ("sortilege, divination by drawing lots") which specialized into sortes Homericae, sortes Virgilianae, and sortes Sanctorum, using the texts of Homer, Virgil, and the Bible.

Method

 A book is picked that is believed to hold truth.
 It is balanced on its spine and allowed to fall open.
 A passage is picked, with the eyes closed.

Among Christians, the Bible is most commonly used (in the Sortes Sanctorum), and in Islamic cultures the Quran. In the Middle Ages the use of Virgil's Aeneid was common in Europe and known as the sortes Virgilianae.  In the classical world the sortes Virgilianae and sortes Homericae (using the Iliad and Odyssey) were used.

In Iran, bibliomancy using The Divān of Hafez is the most popular for this kind of divination, but by no means the only kind. The Quran, as well as the Mathnawī of Rumi may also be used. Fāl-e Ḥafez may be used for one or more persons.

Because book owners frequently have favorite passages that the books open themselves to, some practitioners use dice or another randomiser to choose the page to be opened. This practice was formalized by the use of coins or yarrow stalks in consulting the I Ching. Tarot divination can also be considered a form of bibliomancy, with the main difference that the cards (pages) are unbound.  Another way around this is to cut the page with something like a razor.

There is a prevalent practice among certain, particularly messianic, members of Chabad-Lubavitch Chasidic movement to use the Igrot Kodesh, a thirty-volume collection of letters written by their leader Menachem Mendel Schneerson for guidance.

Another variant requires the selection of a random book from a library before selecting the random passage from that book. This also holds if a book has fallen down from a shelf on its own. English poet Robert Browning used this method to ask about the fate of his attraction to Elizabeth Barrett (later known as Elizabeth Barrett Browning). He was at first disappointed to choose the book Cerutti's Italian Grammar, but on randomly opening it his eyes fell on the following sentence: "if we love in the other world as we do in this, I shall love thee to eternity" (which was a translation exercise).

In Islam

Bibliomancy has a long history in Islamic culture, using both secular and religious books, especially the Quran. The Persian word Falnama or Falnamah ("Book of omens" or "Book of divinations") covers two forms of bibliomancy used historically in Iran, Turkey, and India. Quranic Falnamas were sections at the end of Quran manuscripts used for fortune-telling based on a grid. It was common for Quran manuscripts produced in India and Iran to have folios at the end specifically for divination, from at least the late 14th century to the 19th. In the 16th century, Falnama manuscripts were introduced that used a different system; individuals performed purification rituals, opened a random page in the book and interpreted their fortune in light of the painting and its accompanying text. Only a few illustrated Falnamas now survive; these were commissioned by rich patrons and are unusually large books for the time, with bold, finely executed paintings.

Falnama manuscripts were unusually large books; the surviving examples range from  to more than  high. The paintings combined secular and religious imagery and their depiction of religious and mythical figures was very influential on other works. Each painting told the story of an event, although there was no narrative for the book as a whole; the order of paintings was random. They were consulted to divine the prospects for a major decision (such as a business venture, marriage, or house move) or to divine the condition of absent relatives or friends. To answer a question, readers would perform ablutions, recite prayers from the Quran and then open the book at a random page. The text explained whether the prediction was favourable, unfavourable, or middling. For example, a painting of the Sun would suggest a favourable outcome while a villain usually meant a disastrous outcome. To avoid the worst outcomes, the text recommended pious acts such as prayer, pilgrimage, or kindness to others.

In group bibliomancy, a dīvān (book of poetry) is opened at random, and beginning with the ode of the page that one chances upon, each ode is read in the name of one of the individuals in the group. The ode is the individual's fāl. Assigning of the odes to individuals depends on the order in which the individuals are seated and is never random. One or three verses from the ode following each person's fāl is called the šāhed, which is read after the recitation of the fāl. According to another tradition, the šāhed is the first or the seventh verse from the ode following the fāl. An ode which had already been used for one individual in the group is disqualified from serving as the fāl for a second time.

In fiction

In Michael Strogoff (1876) by Jules Verne, Feofar Khan judged Michael Strogoff to blindness after pointing randomly in the Koran at the phrase: "And he will no more see the things of this earth."
In The Book of Webster's (1993) by J. N. Williamson, the sociopathic protagonist Dell uses the dictionary to guide his actions.
In the short story "The Ash-tree" by M. R. James, bibliomancy is used to produce a warning message from the Bible.
The novel The First Verse by Barry McCrea tells the story of Niall Lenihan, a student who falls in with a 'cult' whose members use sortes to guide them.
In the novel The Man in the High Castle by Philip K. Dick, every major character uses bibliomancy, mainly by casting yarrow stalks in conjunction with the I Ching.  Dick himself reportedly used this process to decide key points in the story, even blaming the I Ching for plot developments that he did not particularly care for.
In Wilkie Collins' 1868 novel The Moonstone, the narrator Gabriel Betteredge routinely practices bibliomancy using the pages of Daniel Defoe's Robinson Crusoe. This is a good example of intertextuality, since Crusoe himself uses bibliomancy in his journey toward redemption.
In Lirael, by Garth Nix, The Black Book of Bibliomancy, a fake book, is mentioned.
In Augusten Burroughs' Running with Scissors, bibliomancy (referred to as "Bible-dipping") is used by one of the main characters.
 The narrator of Graham Greene's Travels With My Aunt recounts that his late father used to practice bibliomancy with the writings of Walter Scott: "Once, when he was suffering severely from Constipation, he opened Rob Roy at random and read out "Mr Owen entered. So regular were the motions and habits of this worthy man". ( Travels With My Aunt, Ch.16.)

See also
 Bible code
 Rhapsodomancy

References

Sources

External links

 Bibliomancy from the Jewish Encyclopedia
 Bibliomancy Oracle

Divination
Bible
Language and mysticism

Bibliomancy


Alkali Lake est une municipalité située dans la province de l'Colombie-Britannique, dans la région du Cariboo.

Histoire

Économie

Géographie

Démographie

Personnalités
William Belleau

Notes et références

Municipalité en Colombie-Britannique

Alkali Lake


USS Gambier Bay (CVE-73) was a  of the United States Navy. She was sunk in the Battle off Samar during the Battle of Leyte Gulf after helping to turn back a much larger attacking Japanese surface force. She was the only American aircraft carrier sunk by enemy surface gunfire during World War II.

Named for Gambier Bay on Admiralty Island in the Alaska Panhandle, she was originally classified AVG-73, was reclassified ACV-73 on 20 August 1942 and again reclassified CVE-73 on 15 July 1943; launched under a Maritime Commission contract by the Kaiser Shipbuilding Company, Vancouver, Washington on 22 November 1943; sponsored by Mrs. H. C. Zitzewitz, wife of Lieutenant Commander Herbert C. Zitzewitz, the Senior Naval Liaison Officer (SNLO) assigned to Kaiser's Vancouver Yard from the Navy's Bureau of Ships; and commissioned at Astoria, Oregon on 28 December 1943, Captain Hugh H. Goodwin in command.

The ship was referred to as the "Bonus Ship" by yard personnel because she was the 19th carrier delivered in 1943. The yard had originally projected 16 carriers would be delivered before the end of 1943. However, in September the Navy asked the yard to increase that number by at least two more. To rally the workers, Kaiser initiated a campaign called "18 or More by '44" to meet the new challenge; being the 19th and last Kaiser-built carrier commissioned in 1943, Gambier Bay was dubbed the "Bonus Ship". No ships of her class survive today.

Service history

World War II

After shakedown out of San Diego, the escort carrier sailed on 7 February 1944 with 400 troops embarked for Pearl Harbor, thence to rendezvous off the Marshalls, guarded by the destroyer , where she flew 84 replacement planes to the fleet carrier . She returned to San Diego via Pearl Harbor, ferrying aircraft for repairs and qualified carrier pilots off the coast of Southern California. She departed on 1 May 1944 to join Rear Admiral Harold B. Sallada's Carrier Support Group 2 (TG 52.11), staging in the Marshalls for the invasion of the Marianas.

Gambier Bay gave close air support to the initial landings of Marines on Saipan 15 June 1944, destroying enemy gun emplacements, troops, tanks, and trucks. On the 17th, her combat air patrol (CAP) shot down or turned back all but a handful of 47 enemy planes headed for her task group and her gunners shot down two of the three planes that did break through to attack her.

The following day, warning of another air attack sounded. As her fighters prepared to take off, they found intense antiaircraft fire of the entire task group covering their flight path. Captain Goodwin called the event "another shining example of the adaptability and courage of the young men of our country". Eight pilots of Composite Squadron 10 (VC-10) did take off to help repulse the aerial attack.

Gambier Bay remained off Saipan, repulsing aerial raids and launching planes which strafed enemy troop concentrations, bombed gun emplacements, and supported Marines and soldiers fighting ashore. Meanwhile, American carriers slashed the carrier air strength of the combined Japanese Mobile Fleet and turned it back in defeat in the Battle of the Philippine Sea. Gambier Bay continued close ground support operations at Tinian (19–31 July), then turned her attention to Guam, where she gave identical aid to invading troops until 11 August.

After a respite for logistics in the Marshalls, Gambier Bay spent 15–28 September supporting the amphibious attack which drove ashore and captured Peleliu and Angaur, Southern Palaus. She then steamed by way of Hollandia (currently known as Jayapura), New Guinea, to Manus Island, Admiralties, where the invasion of the Philippines was staged. Screened by four destroyer escorts, Gambier Bay and her sister ship  escorted transports and amphibious landing ships safely to Leyte Gulf before joining Rear Admiral Clifton A. F. Sprague's escort carrier task unit on 19 September off Leyte.

The task unit comprised six escort carriers, screened by three destroyers and four destroyer escorts, and was known by its radio call sign: "Taffy 3". Under the command of Rear Admiral Thomas L. Sprague, three groups of six-carrier task units, known as "Taffy"s, maintained air supremacy over Leyte Gulf and eastern Leyte. During the invasion their planes destroyed enemy airfields, supply convoys, and troop concentrations; gave troops driving inland vital close air support; and maintained combat air patrol over ships in Leyte Gulf. While "Taffy 1" and "Taffy 2" were respectively stationed off northern Mindanao and off the entrance to Leyte Gulf, "Taffy 3" steamed off Samar.

Meanwhile, the Japanese threw their entire fleet against American naval power in a desperate gamble to destroy the large concentration of American shipping in Leyte Gulf. Powerful Japanese forces—composed of carriers, battleships, cruisers, and destroyers—attempted to converge on the Philippines in a three-pronged attack to the south, center, and north. The Japanese Southern Force met disaster before dawn on 25 October as it tried to drive through Surigao Strait to join the Center Force off Leyte Gulf. While steaming through the Sibuyan Sea en route to the San Bernardino Strait on 24 October, the Center Force was hit hard by hundreds of planes from the carriers of Admiral William "Bull" Halsey's Third Fleet. After the Battle of Sibuyan Sea, Admiral Halsey no longer considered the Center Force a serious threat, and he sent the carriers north to intercept decoy carriers of the Japanese Northern Force off Cape Engaño.

Battle off Samar

The departure of Halsey's carriers left the escort carriers of "Taffy 3" as the only ships guarding the area around Samar. American commanders were unaware of night-time movement of the Japanese Center Force toward Samar. However, shortly after sunrise on 25 October, a gap in the morning mist disclosed the pagoda-like masts of enemy battleships and cruisers on the northern horizon. The still dangerous Center Force—consisting of four battleships, six heavy cruisers, two light cruisers and 11 destroyers—had slipped undetected through San Bernardino Strait and down the fog-shrouded coast of Samar, bound for Leyte Gulf. Visibility was approximately  with a low overcast and occasional rain squalls which the American ships would use to their advantage in the coming battle.

"Taffy 3" was overwhelmingly outgunned by the Center Force. Immediately, an urgent call for help went out from "Taffy 3" as the escort carriers steamed eastward to launch planes before gradually turning south to seek concealment in a heavy squall. American pilots attacked the Japanese formation with torpedoes, bombs, and strafing runs until their ammunition ran out, after which they made "dry runs"—dummy attacks with no ordnance or ammunition—to break up the enemy formation and delay its advance. Smoke was laid down to cover the escort carriers' escape as the destroyers ducked in and out of the smoke and rain to engage the Japanese warships at point-blank range until ordered back to cover the escort carriers with more smoke. In spite of these efforts, Gambier Bay was fired on and hit by multiple Japanese ships. Gambier Bays lone  gun fired at an enemy cruiser that was shelling her, and the destroyers  and  made an unsuccessful effort to save her.

Around 08:20, Gambier Bay was severely damaged by a shell hit which flooded her forward engine room, cutting her speed in half. While most US accounts report this as an  shell from the Japanese heavy cruiser , Japanese sources report it was more likely a damaging near miss from  as both Yamato and  claimed hits on an aircraft carrier at this time but Yamato had the shorter range and a better target angle. Gambier Bay was soon dead in the water as the heavy cruisers  and  closed to point blank range. Fires raged through the riddled escort carrier, and she capsized at 09:07 and sank at 09:11, at approximately . Most of her nearly 800 survivors were rescued two days later by landing and patrol craft dispatched from Leyte Gulf. 147 crewmen were killed. The Americans also lost four other ships in the battle—, , , and Johnston. Gambier Bay was the only US Navy aircraft carrier sunk exclusively by surface naval gunfire during World War II.

Aircraft from "Taffy 2" joined in the battle off Samar. The events that followed were described by Admiral Sprague:

"At 09:25 my mind was occupied with dodging torpedoes when near the bridge I heard one of the signalmen yell 'They're getting away!' I could hardly believe my eyes, but it looked as if the whole Japanese fleet was indeed retiring. However, it took a whole series of reports from circling planes to convince me. And still I could not get the fact to soak into my battle-numbed brain. At best, I had expected to be swimming by this time."

Gambier Bays VC-10 Squadron and other ships of "Taffy 3"—aided by planes of "Taffy 2"—had stopped the powerful Japanese Center Force and inflicted significant losses. Three enemy cruisers were sunk, and much damage was inflicted on the other ships. Overall, the overwhelmingly powerful Japanese surface fleet had been turned back by the escort carriers and their screen of destroyers and destroyer escorts.

Awards
Gambier Bay received four battle stars for service in World War II and shared in the award of the Presidential Unit Citation to "Taffy 3" for extraordinary heroism in the Battle off Samar. Commanding officer Captain Walter V. R. Vieweg received the Navy Cross for his "extraordinary heroism". Executive officer Richard R. Ballinger received the Silver Star "for conscious gallantry and intrepidity".

See also
 List of U.S. Navy losses in World War II

References

Further reading

External links

 USS Gambier Bay (CVE-73) & Composite Squadron VC-10 official website
 USS Gambier Bay (CVE-73) & Composite Squadron VC-10 association website
 NavSource Online: Escort Carrier Photo Archive USS Gambier Bay (CVE-73)
 The Ship Has Sunk and the Sharks are Hungry — the account of survivor Earl Bagley

Casablanca-class escort carriers
World War II escort aircraft carriers of the United States
Ships built in Vancouver, Washington
World War II shipwrecks in the Philippine Sea
1943 ships
Maritime incidents in October 1944
S4-S2-BB3 ships

USS Gambier Bay


يوجد في سوريا مجموعة من الأديان والطوائف. عادة ما يتم تحديد انتماء الفرد إلى الدين والطائفة في سوريا عند الولادة، حيث أن عملية انتقال الفرد من طائفة إلى أخرى أو من دين لآخر نادرة الحدوث. استناداً لتحليلات إحصائية تعود لعام 2006، قدرت نسبة المسلمين من جميع الطوائف بأنها 90% من المجموع العام للسكان، على الرغم من أن نسبة الطوائف الإسلامية ربما قد تكون أكبرمن ذلك، وبأنها في نمو. أما بالنسبة لعملية انتقال الأفراد من طائفة إلى أخرى أو من دين لآخر فهي نادرة الحدوث.

في مسائل الأحوال الشخصية، مثل الولادة والزواج والميراث يتبع كل من المسيحيين والدروز نظم قانونية خاصة بهم. أما بالنسبة لجميع الطوائف الأخرى، فتخضع هذه المسائل للقانون الإسلامي.

التعداد الرسمي
1943

إحصاءات الطوائف
 69% من سكان سوريا هم من المسلمين السنة
 2% من سكان سوريا هم من المسلمين الشيعة والإسماعيليين
 16% من سكان سوريا هم من العلويين
 10% من سكان سوريا هم من المسيحيين
 3% من سكان سوريا هم من الدروز

مراجع

الدين في سوريا
طوائف سوريا

الأديان في سوريا


Barış çubuğu, Kuzey Amerika yerlileri arasında ritüel amaçlı kullanılan bir tütün çubuğudur. Calumet veya şaman piposu şeklinde de adlandırılır.

Barış çubuğu yapımında genellikle kızıl pipo taşı veya Güney Dakota'daki Big Stone Lake'in batısındaki Coteau des Prairies'den çıkarılan kızıl kil (catlinite) kullanılır.

Dış bağlantılar
 Peace Pipes by Ernest Thompson Seton
 The Peace Pipe Ceremony

Kızılderili inançları
Barış sembolleri

Barış çubuğu


Znanstveno djelo, djelo nastalo kao rezultat znanstvenog istraživanja primjenom znanstvenih metoda, a koje otkriva dotad nepoznate činjenice i odnose i objašnjava zakonitosti među pojavama (Borojević). Drugim riječima, mora biti izvorno i time pridonosi ukupnom znanju. Znanstvena, znanstvenostručna i stručna djela i radovi nisu oštro razgraničena iako razlike svakako postoje. Postoji razlika od znanstvenog rada.

Monografija je u bila prevladavajuća vrsta znanstvenog djela u prošlosti. Ulogu je potom preuzela znanstvena rasprava, dok su danas su najzastupljeniji zbornici radova.

Izvori

Znanost

Znanstveno djelo


Der Weilerswister Mühlgraben, verstärkt auch Weilerswister Mühlenbach genannt, ist ein künstlicher 2,9 km langer, orografisch linker Nebenfluss der Swist in Nordrhein-Westfalen, Deutschland.

Geographie
Der Weilerswister Mühlgraben entsteht durch die Ableitung von Wasser der Erft westlich von Weilerswist auf einer Höhe von . Er fließt in nördlicher Richtung fast parallel zur Erft am westlichen Ortsrand von Weilerswist. Nach der Unterquerung der Bundesautobahn 61 umfließt er das Gut Kühlseggen, wo eine Verbindung zum Rundgraben der Burg Kühlseggen besteht, und mündet etwa 400 m weiter auf  in die Swist. Die Mündung des Weilerswister Mühlgrabens liegt etwa 650 m oberhalb der Mündung der Swist in die Erft.

Flutkatastrophe 2021
Um den 14. Juli 2021 kam es aufgrund eines Tiefs in weiten Teilen Europas zu starkem Dauerregenfall mit Hochwasserfolge. Betroffen war auch das Einzugsgebiet des Weilerswister Mühlgrabens, der über die Ufer trat und schwere Schäden entlang der Weilerswister Erftaue verursachte.

Mühlen
Angelegt wurde der Mühlkanal zur Versorgung mehrerer Wassermühlen entlang des Laufes. Unter anderem verfügte auch das Gut Kühlseggen über eine eigene Mühle, der dortige Graben erfüllt die Funktion eines Mühlenteiches. Erhalten geblieben ist von den Mühlen allerdings nur das Gebäude der Alten Mühle in Weilerswist.

Einzelnachweise

Weblinks

 Weilerswister Mühlgraben bei OSM
Fluss in Europa
Fluss in Nordrhein-Westfalen
Gewässer im Kreis Euskirchen
Geographie (Weilerswist)

Weilerswister Mühlgraben


Namma Metro ("Nosso Metrô" em Kannada ), também conhecido como Metrô de Bangalore ou Metrô de Bengaluru, é um metropolitano que atende a cidade de Bangalor, na Índia. Após sua inauguração, tornou-se o primeiro sistema de metrô do sul da Índia.

A Bengaluru Metro Rail Corporation Limited (BMRCL), uma joint venture do Governo da Índia e do Governo do Estado de Karnataka, é a agência para a construção, operação e expansão da rede de metrô. Os serviços operam diariamente entre 05:00 e 23:00, com intervalo variando entre 4 e 20 minutos. A energia é fornecida por corrente contínua de 750 volts através do terceiro trilho. Em janeiro de 2020, o sistema de metrô tinha uma viagem média diária de cerca de 518.000 passageiros.

História

Foi criada a Bangalore Mass Rapid Transit Ltd (BMRTL) em 1994, com termos de referência para buscar uma parceria público/privada para o projeto. A BMRTL encomendou um estudo de viabilidade que resultou em uma rede elevada de 96 km com base em LRT em 6 rotas. Um consórcio privado liderado pelo United Breweries Group empreendeu o desenvolvimento do projeto com base no BOT. No entanto, o projeto não havia decolado.

Em 2003, o governo de Karnataka solicitou suporte a Delhi Metro Rail Corporation (DMRC), que havia desenvolvido com sucesso o Metrô de Delhi, para realizar um estudo de preparação detalhado para um metrô em Bangalore, a ser feito emulando os aspectos técnicos e financeiros da abordagem usado em Delhi. A taxa de retorno econômica foi projetada em 22,3%. A previsão financeira pressupõe um subsídio do governo para o pagamento de juros e alguma depreciação, ou seja, a receita da tarifa cobrirá um pouco mais do que os custos operacionais diretos. O Governo aceitou esta opção. A BMRTL deixou de existir e foi substituída pela Bangalore Metro Rail Corporation Ltd (BMRCL).

Rede

[b] As diferenças no número total de estações devem-se a uma estação de intercâmbio que é contada uma vez para cada linha.

Detalhes da seção e datas de abertura

Mais linhas e extensões estão em construção. Quando concluída, a 2ª fase (atualmente em andamento) fornecer, entre outras localidades, serviço para o Aeroporto Internacional de Kempegowda, no norte da cidade.

Construção

Fase 1

Delhi Metro Rail Corporation Limited (DMRC) preparou e apresentou o projeto detalhado para a primeira fase do Metrô Namma em maio de 2003. O DPR foi para 33 km de rede com 32 estações para a Fase 1 do projeto, em bitola padrão. A pedra fundamental para a construção da Fase 1 foi lançada pelo então Primeiro Ministro Dr. Manmohan Singh em 24 de junho de 2006. A construção no primeiro trecho (Reach-1) da Linha Roxa entre Baiyyappanahalli e Mahatma Gandhi Road, começou em 15 de abril de 2007.

Os DPRs para uma extensão ao norte (de Yeshwanthapura a Nagasandra ) e uma extensão ao sul (de Rashtreeya Vidyalaya Road a Yelachenahalli ) foram apresentados em outubro de 2007 e junho de 2008, respectivamente. Com essas extensões, o comprimento total da rota para a fase 1 tornou-se 42,3 km. Em outubro de 2008, o Governo de Karnataka aprovou esta extensão, que custaria um adicional de US$ 250 milhões.

Seção subterrânea
A perfuração do túnel da seção subterrânea UG2 (no corredor norte-sul) foi concluída em 23 de setembro de 2016. O túnel enfrentou um grande atraso quando a cabeça de corte do TBM Godavari quebrou e as peças de reposição tiveram que ser aguardadas. O teste é executado no 4.0 O túnel de km leste-oeste da linha verde entre Sampige Road e National College foi iniciado em 31 de março de 2017. Todo o trecho da Linha Verde foi inaugurado em 19 de junho de 2017, completando assim a fase 1 do projeto.

Abertura

Após atrasos, a primeira seção do Metrô foi finalmente aberta ao público em 20 de outubro de 2011. Houve uma resposta esmagadora do público no início das operações. De acordo com fontes da BMRCL, nos primeiros 3 dias de operação 169.019 pessoas andaram de metrô. No final do 4º dia, cerca de 200.000 passageiros já tinham utilizado o sistema. A primeira receita acumulada de 12 dias foi de US$ 140.000.

A seção norte da Linha Verde (Reach 3,3A, 3B) foi inicialmente programada para ser inaugurada no final de 2012. No entanto, foi adiado e finalmente inaugurado em 1 de março de 2014 BMRCL MD Pradeep Singh Kharola afirmou que cerca de 25.000 passageiros viajaram na linha no dia de abertura.

O primeiro trecho subterrâneo (na linha Roxa) iniciou suas operações em 30 de abril de 2016, fornecendo assim conectividade entre o leste e o oeste da cidade.

A segunda seção subterrânea, junto com trechos do sul (viz. Reach 4,4A) foi inaugurado em 18 de junho de 2017.

A rede forneceu conectividade em todas as quatro direções com intercâmbio entre as linhas e isso aumentou ainda mais o número de passageiros. O número de passageiros continuou aumentando e foi em torno de 4,50.000 por dia (setembro de 2019).

Fase 1 linhas e seções
A primeira fase do projeto foi orçada inicialmente em 6,395 crore (US$ 875 milhões). Com extensões de rota e aumento de custos, isso foi posteriormente revisado para US$ 1,6 bilhão. Houve muitos atrasos durante a construção e, como resultado, vários adiamentos. As difíceis condições geológicas abaixo do solo com uma mistura de solo mole, níveis elevados de água subterrânea, granito duro e grandes rochas foram um grande impedimento para a perfuração do túnel. Fase 1, contendo 2 linhas agregando 42.3 km foi concluído e os serviços abertos ao público em 19 de junho de 2017.

Fase 2
O Governo do Estado aprovou a preparação do relatório detalhado do projeto (DPR) para a Fase 2 pelo DMRC em 4 de janeiro de 2011. O comitê de alta potência (HPC) deu autorização em princípio para prosseguir com a Fase 2 em julho de 2011, no entanto, houve atrasos na preparação do DPR e, portanto, na aprovação do governo central. A fase 2 foi aprovada pelo comitê de finanças de despesas (EFC) em agosto de 2013.

O custo total estimado para a Fase 2 foi de cerca de US$ 3,7 bilhões, nos níveis de preços de 2011-12. O Governo Estadual contribuiria com US$ 1,3 bilhão. O custo do projeto de $ 26.405 nos níveis de preços de 2011-12 deve aumentar cerca de 5 por cento a cada ano com o aumento do custo dos insumos. O custo total do projeto para a Fase 2 é estimado em pelo menos US$ 4,2 bilhões no início da construção.

A Fase 2 abrange um comprimento de 72,095 km adicionando 62 estações à rede, das quais 12 são subterrâneas. A Fase 2 inclui a extensão das duas linhas da Fase 1 em ambas as direções, bem como a construção de duas novas linhas.

O extremo sul da Linha Verde será estendido de Yelachenahalli ao Instituto da Seda (anteriormente denominado Anjanapura) ao longo da Estrada Kanakapura, extremo norte de Nagasandra a Madavara (anteriormente denominado BIEC) na Estrada Tumkur (NH-4). A extremidade leste da Linha Roxa será estendida de Baiyappanahalli para Whitefield e a extremidade oeste da Estrada de Mysore para Kengeri (mais tarde estendida para Challaghatta). Um novo, 18,82km de linha totalmente elevada da RV Road até Bommasandra, passando pela Electronic City. A segunda nova linha será 21,25km de Kalena Agrahara (anteriormente Gottigere) a Nagawara. A linha é principalmente subterrânea (13.79 km), mas também tem um 6,98km de seção elevada e 0,48km de seção em série. Existem 18 estações da linha, das quais 12 são subterrâneas e 6 são elevadas. Ao contrário da Fase 1, todas as estações em construção na Fase 2 terão baias de ônibus e/ou estacionamento.

O Conselho de Desenvolvimento das Áreas Industriais de Karnataka (KIADB) é responsável pela aquisição de terras para a Fase 2. Foi estimado que 102,02 hectares (252 acres) de terra seriam necessários para a Fase 2 (incluindo a Fase 2A). Em abril de 2017, a BMRCL já havia gasto $ 5.000 crore na aquisição de terras.

Os trabalhos de construção começaram na extensão sul da Linha Verde de Yelachenahalli ao Instituto da Seda (6,29km) e a extensão oeste da Linha Roxa de Mysore Road a Kengeri (8,81km) até outubro de 2016.

As obras de construção da extensão norte da Linha Verde e da extensão leste da Linha Roxa começaram em julho de 2017.

A construção da linha amarela, uma nova linha da Rashtreeya Vidyalaya Road até Bommasandra em 3 pacotes, começou após a adjudicação das licitações em novembro de 2017.

A construção do 7.5 km de seção elevada de uma nova linha rosa com custo estimado de US$ 81 milhões, começou após a licitação em fevereiro de 2018. O concurso inclui a construção do viaduto elevado, 5 estações e linha de garagem para Kothanur.

Fase 2A
Em setembro de 2016, o então Ministro-Chefe de Karnataka Siddaramaiah anunciou  18km da linha que conecta o Silk Board ao KRPuram seria incluída na Fase 2 como Fase 2A do projeto. O custo foi estimado em $$ 4202 crores. A BMRCL preparou o relatório detalhado do projeto para a linha proposta e apresentou o DPR ao governo estadual em 28 de outubro de 2016. A Fase 2A foi aprovada pelo Gabinete do Estado em 1 ° de março de 2017.

As licitações para a linha ORR Metro (leste) foram realizadas durante fevereiro de 2018 e a IL&FS surgiu com o lance mais baixo para todos os pacotes. No entanto, as propostas foram canceladas devido a problemas de fluxo de caixa e processos de falência por parte da empresa. Uma segunda rodada de licitações foi realizada em dezembro de 2019 e as propostas foram recebidas por várias empresas em março de 2020.

Fase 2B (linha do aeroporto)
Houve uma proposta para construir  33km de linha ferroviária de alta velocidade de MG Road para o Aeroporto Internacional de Kempegowda (KIA), a um custo de US$ 810 milhões. Já em fevereiro de 2012, o Governo Central também havia solicitado ao BMRC para começar a trabalhar na conexão do aeroporto durante a Fase 2 em si.

Em seguida, durante setembro de 2016, foram feitas sugestões do público para escolher qualquer uma das nove rotas de extensão possíveis das linhas de metrô existentes e propostas para o aeroporto.

Como o Bangalore International Airport Limited (BIAL) proibiu a construção subterrânea do lado sul do aeroporto (devido à segurança, pois teria que passar por baixo da segunda pista do aeroporto), as opções de rota mais curtas (ou seja, estender a linha rosa de Nagawara diretamente para o norte) foram eliminados. Uma rota alternativa indo para o norte até RK Hegde nagar e depois virando para o oeste para Jakkur foi então explorada. No entanto, mesmo isso teve um obstáculo, pois um oleoduto de petróleo de alta pressão estava passando pela rota proposta originalmente.

O Ministro do Desenvolvimento de Bangalore, KJ George, anunciou em 12 de maio de 2017 que o governo havia finalizado a rota Nagawara-Ramakrishna Hegde Nagar-Jakkur-Yelahanka para o aeroporto. Em 10 de janeiro de 2019, o Conselho de Ministros aprovou uma mudança no alinhamento da linha de metrô proposta para o aeroporto. A linha seria 39,8km de comprimento, cerca de 8km mais longo do que o percurso proposto anteriormente. Estima-se que custe US$ 1,5 bilhão quase o dobro da estimativa da rota anterior de US$ 830 milhões.

O Gabinete da União liberou duas linhas muito aguardadas da Fase-2A e 2B do Metrô de Bengalor em 20 de abril de 2021. As linhas da Fase-2A e da Fase 2B totalizam uma distância de 58,19km e foram aprovados a um custo de 14.788 crore. A construção da linha do aeroporto está prevista para começar em outubro de 2021.

Fase 2, 2A e 2B linhas e seções

A Fase 2 originalmente envolvia a extensão de quatro extensões das duas linhas em todas as direções e duas novas linhas (Linha Amarela e Linha Rosa).

Finanças

Receitas
Durante o primeiro mês desde a abertura do Reach I de apenas 6,7km, cerca de 13,25.000 pessoas viajaram de metrô. Em média, 41.390 pessoas pegaram o trem todos os dias, enquanto a receita média diária foi  667,262. O BMRC obteve uma receita de   em seu primeiro mês de operação. No entanto, durante os primeiros seis meses de operação, o número médio de passageiros caiu para 24.968. Namma Metro teve um lucro de após cerca de um ano de operações do Reach I. O BMRCL estima que quase 80 lakh de passageiros viajaram no sistema em seu primeiro ano de operações.

A tabela a seguir mostra a receita anual de viagens e de tarifas do Metrô desde o início.

Infraestrutura

Frota de trens
O BMRC adquiriu 150 vagões de metrô para cinquenta conjuntos de trens de 3 carros na formação DMC-TC-DMC para a Fase 1 do Namma Metro da BEML - Hyundai Rotem a um custo de Rs 1.672,50 crore (Rs 16,72 bilhões), cada trem tem capacidade para cerca de 1000. A tração é por meio de quatro motores de 180Kw em cada cRRO. Os trens têm velocidade máxima de 80 km/h e carga por eixo de 15 toneladas. As características incluem carrocerias de aço inoxidável totalmente com ar condicionado, banco longitudinal de assentos largos, vestíbulos largos entre as carruagens, pisos antiderrapantes e antiderrapantes, wi-fi habilitado, quatro portas largas de acesso de passageiros em cada lado, janelas amplas, automático sistema de anúncio de voz e sistema eletrônico de informação e exibição de destino.

O primeiro conjunto de trens foi testado em dezembro de 2010. No início de 2017, o BMRC lançou licitações para 150 ônibus adicionais para converter todos os trens em 6 trens nas duas rotas da Fase 1.

O serviço Wi-Fi gratuito foi disponibilizado aos passageiros em 31 de julho de 2013. Os passageiros também têm comunicação de voz de emergência com a equipe do trem por meio de um sistema de alto-falantes.

Fonte de energia
Em dezembro de 2009, o Grupo ABB obteve o contrato para fornecer soluções de energia para a primeira fase da rede de metrô planejada. A ABB projetou, forneceu, instalou e comissionou quatro subestações que recebem e distribuem eletricidade, cada uma classificada em 66/33 kV, bem como as subestações auxiliares e de tração. A ABB também forneceu um sistema integrado de gerenciamento de rede, ou SCADA (Supervisory Control And Data Acquisition), para monitorar e controlar as instalações. O BMRC atualmente paga BESCOM  5,7 Rupias por unidade de eletricidade.

Operações

Cobrança de tarifas

A plataforma MIFARE DESFire, desenvolvida pela NXP Semiconductors, foi selecionada para gerenciar a coleta automatizada de tarifas (AFC) para Namma Metro. Os cartões inteligentes podem ser usados para várias viagens. Atualmente, há um tipo de cartão inteligente disponível no metrô - Varshik.

 Varshik tem o preço de 50 Rupias, com ₹ 50 como depósito do usuário. É válido por um ano e oferece 5% de desconto nas tarifas. O cartão pode ser recarregado.
 Saral estava disponível por 70 Rupias. Permitia a viagem de um dia em ônibus BMTC sem ar condicionado e no metrô. Saral não está mais disponível.
 Saraag estava disponível para 110 Rupias. Permitia a viagem de um dia em ônibus com ar condicionado BMTC e no metrô. Saraag não está mais disponível.
 Sanchar estava disponível em 10 Rupias, 40 Rupias, 50 Rupias e 100 Rupias. Sanchar foi retirado em 1 de março de 2017.

Aproximadamente 68% dos passageiros do metrô usam tokens inteligentes e 32% usam cartões inteligentes.

Expansão

Fase 3
A Fase 3, de 127 km, foi proposta em maio de 2016. A fase 3 deveria incluir duas metades semicirculares cobrindo os semicírculos leste e oeste do anel rodoviário externo (ORR). A extensão da linha vermelha (posteriormente renomeada linha rosa) para o aeroporto também fez parte da terceira fase. Algumas linhas e seções que foram propostas acima para a Fase 3 foram incluídas na Fase 2 como Fase 2A e Fase 2B.

Em abril de 2019, os planos para a Fase 3 foram revisados e duas linhas principais que cortam a cidade foram retiradas. O plano revisado tinha cinco linhas, totalizando 83,02km. O plano revisado foi fortemente criticado pelo público em geral porque todas as linhas foram planejadas na periferia da cidade, enquanto as linhas originalmente propostas incluíam linhas que passariam por áreas importantes da cidade.

Em dezembro de 2019, a BMRCL divulgou um Plano de Mobilidade Abrangente (CMP) com outras alterações que incluíram linhas metropolitanas, conforme detalhado na tabela abaixo. Isso foi novamente criticado pelo público porque o CMP incluiu estradas elevadas e novamente omitiu as duas principais rotas principais que cortavam a cidade.

Na cultura popular
Vários filmes e comerciais foram rodados nas instalações do Namma Metro. O BMRCL cobra US$ 660 para filmagens dentro de uma estação de metrô e US$ 530 para filmagens dentro de um trem do metrô durante o horário de pico entre 6h e 22h. Fora do horário de pico, das 22h às 4h, a agência cobra US$ 660  pelas filmagens dentro das estações de metrô e US$ 270 dentro de um trem. Os produtores do filme também devem fazer um depósito caução de US$ 6,600 , como seguro para a propriedade metropolitana. As filmagens são permitidas em três horários - 6 às 8 horas, 12 horas às 14 horas e 21 às 23 horas. Os filmes Kannada podem oferecer taxas mais baixas

Em agosto de 2021, o governo de Karnataka solicitou que grandes corporações com escritórios no Outer Ring Road (ORR) considerassem estender o home office aos seus funcionários até o final de dezembro de 2022 para manter o tráfego rodoviário sob controle - será iniciada a construção do metrô no trecho de Silk Board a KR Puram. Diante de dúvidas levantadas por empresas de TI e funcionários que aguardam retorno aos seus escritórios, por terem sido obrigados a trabalhar de casa nos últimos 18 meses devido ao COVID-19, o governo emitiu um esclarecimento que não era obrigatório.

Ver também
 Lista de estações Namma Metro
 Trânsito rápido na Índia
 Lista de sistemas de metrô na Índia
 Lista de sistemas de metrô
 Trânsito ferroviário urbano na Índia

Ligações externas
 Website oficial
 Relatório Detalhado do Projeto Fase I (DPR)
 Resumo Executivo de Fase II DPR
 Metro DPR do anel viário externo

Metropolitanos da Índia
Bangalor

Metrô de Bangalor