The Human Beinz ( ) is an American rock band from Youngstown, Ohio. Originally known as The Human Beingz, the band initially featured John "Dick" Belley (vocals, guitar), Joe "Ting" Markulin (vocals, guitar), Mel Pachuta (vocals, bass), and Gary Coates (drums), later replaced by Mike Tatman.

Their only hit record, "Nobody but Me", peaked in 1968 at number 8 on the Billboard Hot 100.

Early career
The Beinz started in 1964 as The Premiers, launching their professional career to build a local fan base.
In 1966, they changed their name to The Human Beingz because they felt their old name did not fit with the feel of the late 1960s. They recorded covers of songs by Them, The Yardbirds, The Who and Bob Dylan. The group was also the first to record a cover of "Gloria" by Them, which became a hit for The Shadows of Knight, and covered "The Pied Piper", which later became a hit for Crispian St. Peters.

The group signed to Capitol Records in 1967 and at that time Capitol misspelled their name, leaving out the "g".
Capitol's purported idea was to affiliate the band's name with the Human Be-In movement of 1967.

The Beingz were told it would be changed on the next release if the debut single did not have any success.  On 24 August 1967 "Nobody But Me" was released and became their only Billboard Top 40 hit, which meant that Capitol would not correct the spelling. "Nobody But Me" (written and first recorded by The Isley Brothers in 1962) peaked at No. 8 in February 1968.  The recording's two 31-fold repetitions of the word "no" fulfill Casey Kasem's "Book of Records" category of most repetitive word or phrase in a Hot 100 top 10 hit, besting the 26-fold repetition of "I know" in Bill Withers' "Ain't No Sunshine".  An album, Nobody But Me, followed.

The Beinz' next single, "Turn On Your Love Light," peaked No. 80 but became a huge hit in Japan, where it peaked at No. 1."Turn On Your Love Light", originally a hit for Bobby Bland in 1962, was later covered by Jerry Lee Lewis and the Grateful Dead. In 1968, Capitol released a second album, Evolutions. They also released the single, "Hold on Baby", exclusively in Japan, where it also hit the top of the charts. The band underwent a contractually obligated tour of Japan as a result of their success there and broke up immediately thereafter in March 1969.

Revival
In 2003, The Human Beinz were among the bands featured in the Rock and Roll Hall of Fame exhibit Hang on Sloopy: The Music of Ohio. On display were a white Fender bass used by Mel Pachuta and a black Edwardian jacket worn by Ting Markulin.

In 2004, Quentin Tarantino used "Nobody But Me" in his film Kill Bill: Vol. 1, although it did not appear on the movie soundtrack. The same song was on two compilation albums: ESPN's The Greatest Crowd-Rockin' Anthems Of All Time and J&R Music World Presents Rock And Roll's Greatest Hits Of All Time. The song made yet another appearance in Martin Scorsese's 2006 film The Departed. It was also featured in the seventh-season premiere of the American comedy television series, The Office. In 2018, the song was used in Andrés Spinova's novel Marilyn y un Par de Ases, playing during a killer bees chase. Other uses of "Nobody But Me" are:
 Limitless (performer)-1 episode - "Headquarters!" - 2015
 Glee (performer)-1 episode - "Sweet Dreams" - 2013
 Recess: School's Out - 2001
 Malekat el leil (film) (Arabic-English translation: "Queen of the Night") - 1971 It is featured in episode one of BBC One's This is Going to Hurt.

The new lineup of the Human Beinz played the Hard Rock Cafe at Foxwoods Casino, Bodles Opera House, county fairs and other venues in the Northeast. The group featured their original leader Ting Markulin. The group has written and recorded two new songs, "McQ" (E. McCarthy, S. Crisafi) and "Coyotes & Rattlesnakes"(R. Iacovelli), for McQueen: An American Rebel (2007). The world premiere and gala were held at the Downing Film Center in Newburgh, New York. The Human Beinz with Markulin were in attendance, as were Barbara McQueen and author Marshall Terrill.

Markulin lives in Florida. The Human Beinz worked on an album of originals and 1960s cover songs in Pennsylvania in May 2010. This effort was shelved and never released to the public. They appeared in concert at The Dome SUNY Binghamton Events Center in Binghamton, New York, in concert with Jay and The Americans and The Vogues, on May 8, 2010. On July 31, 2010, they appeared at Weekend of 100 Rock Stars, as part of the Nat Rock Con Fan Fest  at the Sheraton Meadowlands in East Rutherford, New Jersey.
The video Nobody But Me performed by The Human Beinz live  is from the Nat Rock Con Fan Fest that features some of the Human Beinz, as well as Danny and The Characters and Vince Martell of Vanilla Fudge, performing "Nobody But Me" live at a jam session show on July 31, 2010.

Revival band members include Ting Markulin (rhythm guitar and vocals), Gene Szegedi (lead guitar), Sal Crisafi (keyboards, guitar and vocals), Ed McCarthy (bass), Rick White (lead vocals and percussion) and Mike Cerra (drums and percussion).The Album Garage Days Volumn 1 was released on fuel 2000 records in 2011.

Discography

Albums

Singles

See also
List of one-hit wonders in the United States

References

External links
The Rock Con web page

Musical groups from Ohio
Musical groups established in 1964
Musicians from Youngstown, Ohio

The Human Beinz


Đakovački susreti hrvatskih književnih kritičara osmišljeni su kao popratna manifestacija Đakovačkih vezova u proljeće 1998 S ciljem da se omogući stalno pregledno praćenje hrvatskog književnog stvaralaštva i proizvodnje, pjesničke, dramske i kritičke, da se njezin značenjski sustav svake godine kritički predoči i vrednuje, da se sustavno pridonosi ugledu i značenju hrvatske književnosti, književne kritike i kritičara koji ustrajno djeluju i posreduju između pisaca i čitatelja u periodici i medijima, da književne vrijednosti izađu na vidjelo, kao i da se potiče, prosuđuje i unaprijeđuje razvoj i smjerovi književne kritike u Republici Hrvatskoj, utemeljuje se godišnja književno kritička manifestacija Đakovački susreti hrvatskih književnih kritičara", stoji u Članku 1. Pravila Đakovačkih susreta hrvatskih književnih kritičara.Organizatori manifestacije od prvog izdanja do danas su Matica hrvatska Ogranak Đakovo i DHK Ogranak slavonsko-baranjsko-srijemski. Kao stalni pokrovitelji navedeni su Društvo hrvatskih književnika Zagreb, Gradsko poglavarstvo Grada Đakova, Matica hrvatska Zagreb i Smotra folklora Đakovački vezovi. U Organizacijskom odboru I. Susreta bili su Marinko Zirdum (MH Đakovo), Stanislav Marijanović (DHK Osijek), Ante Stamać (DHK Zagreb), Nikola Bićanić (MH Đakovo), Vlaho Bogišić (MH Zagreb), Josip Cvenić (MH Osijek), Anto Gardaš (DHK Osijek), Mirko Ćurić (Gradsko poglavarstvo), Mirko Kladarić (MH Đakovo), Željko Mandić (Gradska knjižnica i čitaonica Đakovo), Hrvoje Miletić (MH Đakovo), Anđelko Novaković (DHK Zagreb), Božidar Petrač (DHK Zagreb), Stjepan Tomaš (DHK Osijek) i Miro Šola (MH Đakovo).
U radu Prvih susreta sudjelovali su mr. Vlaho Bogišić, Branimir Donat, Igor Mandić, dr. Stanislav Marijanović, dr. Hrvojka Salopek Mihanović, Hrvoje Miletić, dr. Goran Rem, mr. Božidar Petrač, akademik Ante Stamać, mr. Velimir Visković i dr. Dubravka Težak. Voditelj Susreta bio je dr. Stanislav Marijanović. Prvi đakovački susreti hrvatskih književnih kritičara održani su 29. i 30 lipnja 1998. u upravnoj zgradi Đakovštine d.d., danas napuštenoj zgradi, poznatoj kao Mimoza.

Sudionici Đakovačkih susreta hrvatskih književnih kritičara
1998.
mr. Vlaho Bogišić, Branimir Donat, Igor Mandić, dr. Stanislav Marijanović, dr. Hrvojka Salopek Mihanović, Hrvoje Miletić, dr. Goran Rem, mr. Božidar Petrač, akademik Ante Stamać, mr. Velimir Visković i dr. Dubravka Težak, dr. Stanislav Marijanović.
1999.
Sead Begović, Tea Benčić, mr. Vlaho Bogišić, dr. Ivan Jurin Bošković, Mirko Ćurić, Branimir Donat, dr. Srećko Lipovčan, akademik Tonko Maroević, dr. Hrvojka Mihanović Salopek, Igor Mandić, dr. Stanislav Marijanović, mr. Božidar Petrač, dr. Helena Peričić, dr. Goran Rem, dr. Helena Sablić Tomić, akademik Ante Stamać, Miro Šola i mr. Velimir Visković.
2000.
Dubravka Brunčić, Branimir Donat, Mirko Ćurić, mr. Velimir Visković, dr. Stanislav Marijanović, akademik Tonko Maroević, Hrvoje Miletić, dr. Helena-Sablić-Tomić, dr. Goran Rem, Igor Gajin, dr. Helena Peričić, Miro Šola i dr. Kristina Peternai.
2001.
Dr. Ivan Jurin Bošković, Branimir Donat, Mirko Ćurić,  dr. Stanislav Marijanović, akademik Tonko Maroević, dr. Helena-Sablić-Tomić, dr. Goran Rem, Igor Gajin, Igor Mandić, dr. Hrvojka Mihanović Salopek,  dr. Helena Peričić, dr. Kristina Peternai, akademik Ante Stamać, Miro Šola i Zdravko Zima.
2002.
U radu 5. Susreta sudjelovali su: Ante Stamać, dr. Stanislav Marijanović, Mirko Ćurić, Jadranka Vuković, dr. Hrvojka Mihanović Salopek, dr. Helena Peričić, dr. Ivan Trojan, Delimir Rešicki, Lana Derkač, Vlasta Ramljak,  Miro Šola.
2003.
dr. Ivan Jurin Bošković, Zlatko Crnković, Robert Francem, dr. Ana Lederer, dr. Stanislav Marijanović, dr. Julijana Matanović, dr. Helena Sablić Tomić i Milovan Tatarin, Miro Šola, Mirko Ćurić, Nives, Tomašević, Josip Cvenić, Đorđe Bosanac i Vlasta Ramljak.
2004.
Zlatko Crnković, dr. Julijana Matanović, Anja Šovagović Despot, Milovan Tatarin, Zoran Maljković, dr. Dubravka Zima, dr. Suzana Coha, Ana Kažija, Dubravka Bogutovac i Alida Bremer, dr. Stanislav Marijanović, Mirko Ćurić, dr. Helena Sablić Tomić, i Miro Šola.
2005.
Stjepan Čuić, dr. Zvonko Maković, mr. Vlaho Bogišić, Branko Čegec, dr. Julijana Matanović, dr. Goran Rem, dr. Krešimir Bagić, Delimir Rešicki, Damir Miloš, Miroslav Mićanović, Robert Francem, Vlasta Markasović
2006.
Dr. Ivan Trojan, Renato Baretić, Igor Gajin, Dario Grgić, Kruno Lokotar, Gordan Nuhanović, dr. Helena Sablić Tomić, Žarko Milenić, dr. Goran Rem, dr. Sanja Jukić, Lacko Vidulić, Emir Imamović Pirke, Mirko Ćurić, Josip Cvenić, i Franjo Džakula

2007.
Stjepan Čuić, mr. Božidar Petrač, dr. Ivan Jurin Bošković,  Branimir Donat, dr. Srećko Lipovčan, dr. Helena Sablić Tomić, dr. Goran Rem, Zlatko Krilić, Đuro Vidmarović, dr. Ivan Trojan, Mirko Ćurić, dr. Tatjana Ileš, dr. Boris Domagoj Biletić i Marinko Zirdum

2008.
dr. Boris Domagoj Biletić, Adam Rajzl, dr. Goran Rem, dr. Helena Sablić Tomić, dr. Vinko Brešić, Mirko Ćurić, Mirta Bijuković, dr. Tatjana Ileš, Josip Cvenić, Davor Šalat, Sanja Jukić, Vladimir Rem, dr. Marica Petrović, Dragoljub Vasić, Vesna Vujić, Žarko Milenić, Zoltan Agaston, dr. Zoltan Medve, Adam Rajzl.
2009.
Marinko Zirdum, Mirko Ćurić, Vladimir Rem, Josip Cvenić, Božica Zoko, dr. Goran Rem, dr. Sanja Jukić, dr. Zoltan Medve, Zoltan Virag, Peter Müller, dr. Kristina Peternai, dr.  Helena Sablić Tomić, dr.Stjepan Blažetin, Tomislav Žigmanov, Katarina Aščić, mr. Božidar Petrač, dr. Vlasta Markasović, akademik Dubravko Jelčić, dr. Vinko Brešić, dr. Hrvojka Salopek Mihanović, dr. Boris Domagoj Biletić, dr. Ivan Trojan i Robert Francem.
2010.
Dr. Stjepan Blažetin i dr. Ernest Barić, Tomislav Žigmanov, Vladimir Rem, dr. Goran Rem, dr. Helena Sablić Tomić, dr. Ivan Trojan, dr. Tanja Ileš, Jelena Vodopija, Josip Cvenić, dr. Ružica Pšihistal i dr. Vlasta Markasović, Zvonimir Stjepanović, Branimir Šutalo, dr. Vinko Brešić, dr. Perina Meić, Mirko Ćurić, Robert Francem, Franjo Džakula, Vlado Filić, Katarina Aščić, Božica Zoko .
2011.
Robert Francem, Tomislav Žigmanov, Ljerka Car Matutinović,  dr.Hrvojka Mihanović Salopek, dr. Ivan Trojan, dr. Helena Sablić Tomić, Darija Žilić, dr. Stanislav Marijanović, Darko Pero Pernjak, Dario Grgić, akademik Josip Užarević, dr. Vlasta Markasović, Dunja Vanić, Mirko Ćurić, dr. Ružica Pšihistal,  dr. Goran Rem, Livija Reškovac.
2012.
Bože Čović, dr.  Krešimir Bagić, Marina Mađarević, Tea Sesar, Biljana-Valentina Šklebek,  Josipa Zečević, dr. Tanja Ileš, dr. Helena Sablić Tomić, dr. Martina Petranović, dr. Lucija Ljubić. Tomislav Žigmanov, dr. Ivan Trojan, Robert Francem, Mirko Ćurić, Ljerka Car Matutinović, Darija Žilić, dr. Goran Rem.

2013.
Vlado Filić, dr. Krešimir Bagić, Josip Cvenić, Mirko Ćurić, Franjo Džakula, Tomislav Žigmanov, Adam Rajzl, dr. Vlasta Markasović, dr. Goran Rem, Zvonimir Stjepanović, Ljerka Car Matutinović, Darija Žilić, Giacomo Scotti, Anastazija Komljenović, dr. Zoltan Medve, Branko Čegec, Tomislav Žigmanov, Robert Francem, Vlatka Stojanović, Sonja Smojver, Sanja Heraković, Žaklina Viljevac, Mia Jurić, Tijana Gvozdenović, Marija Radman, Maja Kelava, Santina Kresinger, Tomislava Kesegić, Vanesa Šimić, Natalija Mujan, Ana Brekalo, Ivana Mirošničenko, Izabela Bagarić, Doroteja Eškutić, Maja Markač, Antonia Rašić, Kristina Krušelj, Ivana Buljubašić, Ranka Kojčinović, Mateja Horvat, Nikolina Rebrina.
2014.
Tomislav Žigmanov,dr. Stanislav Marijanović, Ljerka Car Matutinović, Zorka Jekić,  mr. Božidar Petrač, Franjo Džakula, Josip Cvenić, Tomislav Žigmanov, Josip Palada, Mirko Ćurić, Zlatko Mesić, dr. Vinko Brešić, Josip Palada, dr. Sanja Jukić, Tomislav Žigmanov, dr. Ivan Trojan, dr. Stjepan Blažetin, dr. Goran Rem, Ivana Buljubašić.
2015.
Dr. Goran Rem, Katarina Petanjak i Katarina Jurilj, Tomislav Žigmanov, Mirko Ćurić, Marijana Josipović, Barbara Majdenić, Bruno Dronjić, Jelena Branković, Katarina Dominković, Mateja Lončar, Anita Pavlović, Ivana Buljubašić, Katarina Jurilj i Katarina Petanjak, Sunčana Matić,  Livija Reškovac, Darija Žilić, Ljerka Car Matutinović, Anastazija Komljenović, Tvrtko Klarić, Ebtehaj Navaey, Josip Palada, Fabijan Lovrić, Miroslav Slavko Mađer, dr. Hrvojka Mihanović Salopek.

2016.
Vlado Filić, dr. Božidar Petrač, Luka Šeput, Josip Brkić, Ivan Pažanin, Fabijan Lovrić, dr. Danka Radić, Josip Palada, Igor Žic, Darko Pero Pernjak, Livija Reškovac i Franjo Nagulov, Goran Rem, Ružica Pšihistal, Vera Erl, Sanja Jukić, Ivan Trojan i Anita Tufekčić.

Uz susrete dodjeljuju se i priznanja: Povelja uspješnosti Julija Benašića i Nagradu Julije Benešića:
Nagrada Julija Benešića

1998.
Ivan Jurin Bošković
1999.
Tonko Maroević
2000.
Branimir Donat
2001.
Zdravko Zima
2002.
Mirko Tomasović
2003.
Krešimir Bagić
Julijana Matanović

2004.
Milovan Tatarin
2005.
Helena Sablić Tomić
Stanislav Marijanović
2006.
Srećko Lipovčan
2007.
Božidar Petrač
2008.
Boris Domagoj Biletić
2009.
Vinko Brešić
 2010.
Goran Rem
 2011.
Darija Žilić za knjigu
2012.
Branko Čegec
2013.
Ljerka Car Matutinović
2014.
Mario Kolar
2015.
Davor Šalat
2016.
Ivica matićević

Povelja uspješnosti Julija Benešića
1999.
Delimir Rešicki
2000.
Igor Gajin
2001.
Vladimir Rem
2002.
Mirko Ćurić
2003.
Sanja Jukić
2004.
Miroslav Slavko Mađer
2005.
Dario Grgić
2006.
Gordan Nuhanović
2007.
Vlasta Marakasović
2008.
Božica Zoko
2009.
Ivan Trojan
2010.
Dunja Vanić i Zvonimir Stjepanović

2011.
Kristina Andrić Peternai

2012.
Darko Jerković
2013.
Hikos Mashup, studijski lirski kolektiv
2014.
Davor Ivankovac
2015.
Franjo Nagulov
2016.
Ivana Buljubašić

Izvori

Kultura u Đakovu
Hrvatske književne manifestacije
Hrvatski književni kritičari


St. Mary's Church, Walthamstow, is a Church of England parish church in Walthamstow Village, a conservation area in Walthamstow, East London. It was founded in the 12th century and is still a working church. It retains over one hundred and fifty brasses and monuments, the oldest dating from 1436, though all that now remains of the original Norman church is some pillar bases and the chisel marks on them.

History
The first church building on the site was constructed in the 12th century, and measured about 15 metres by 8 metres (46 feet by 24 feet) with a sanctuary or chancel of unknown size at the east end. It was probably built of flint rubble and stood where the present nave now stands.

It is believed that the north aisle of the church was rebuilt in the 13th century and the south aisle in the 14th century, both extending east only as far as the current chancel arch. In the 15th century a tower was added at the west end and the chancel was also extended eastward.

In 1535, Sir George Monoux, Alderman of London and Master of the Worshipful Company of Drapers, one of the guilds of the City of London, repaired the north aisle and built a chapel on the east end of it running along the north wall of the chancel. At the same time, Monoux demolished the top  of the tower and rebuilt it in Tudor brick, adding a spiral stairway in a turret at the south-east corner of the tower. In the same year, money from Robert Thorne (a wealthy London merchant who, like Monoux, originated from Bristol and became Lord Mayor of the City of London) was used to completely rebuild the south aisle and to add a chapel on its eastern end.

Internal galleries to provide extra seating for the congregation were added in the 18th century, the first being constructed at the west end of the church in 1710, with further galleries being built in the north and south aisles during the course of the century. In 1819, the aisle galleries were linked with the western one, and the walls of the nave at the west end were increased in height. At the same time, the old windows of the nave were bricked up and the present Gothic revival ones cut. In 1843, the rest of the walls of the church were increased in height to match that of the west end, and the pillars of the nave were heightened and remodelled to their present shape, leaving only the column bases as the final remnant of the 12th-century church above ground level. A rose window was also inserted in the east wall of the chancel. The new parish of St Peter's was split off from the parish in 1845.

In 1876, the galleries were 'thrown back' from the nave pillars (i.e. reduced in width by one half), an older plaster ceiling was removed and a roof of stained wood installed. The private box pews which had accrued in the nave since the Reformation were also removed and replaced by open benches which were, in turn, superseded by the current pews in the 1920s, together with oak panelling to the rear and sides of the church and in the galleries as a First World War memorial. Choir stalls of carved oak were given to the church by Sir William Mallinson in 1939 in memory of his father.

In 1936 the east wall was found to be suffering from structural failure and, during the course of repairs, the opportunity was taken to rebuild that part of the church and extend the chancel 3 metres (12 feet) east and to build vestries on either side. In 1939, a large window in perpendicular gothic style was added to the east end of the church.

St Mary's suffered serious damage during Second World War. On 4 October 1940 the south aisle roof was destroyed by incendiary bomb and the gallery on that side was subsequently demolished to provide timber for repairing the church. On 8 October 1944, a bomb damaged the north side of the church tower. It was reported that a bomb disposal officer who investigated the scene in the dark could "feel the shape of a bomb and the jagged edge of its fins." The churchyard was closed for two Sundays pending investigations. It transpired that the "bomb" was an old lead coffin, broken open by debris failing from the tower.

During the spring of 1942 all the railings surrounding the churchyard and most of those round the monuments were removed to provide scrap iron help the war effort. All that remained were the north and south gates.

Post-war restoration of the church included a new heating system (with a boiler house built outside the north porch) and the rebuilding of the organ. The railings outside were replaced in 1955. In the early 1960s the east end of the south aisle was remodelled to create a side chapel.

Between 1995 and 2001, extensive refurbishment of the church took place, which included removing three rows of pews from the west end of the nave, reflooring and creating a larger entrance area adjacent to the west door. When the floor was removed some of the crypt underneath the church were rediscovered. During the same work, when the ceiling from the entrance lobby underneath the bell tower was removed, it revealed several large oak beams probably used during the reconstruction of the tower in the 16th century. It was decided that these beams would be refurbished and left permanently exposed; the 18th century beams of the south porch roof were similarly restored and left exposed. At the same period a disabled toilet and refreshment area were installed and the sanctuary was reordered.

In 2001, the floor of the chancel was lowered and extended into the nave to provide an open space for worship. Two of the choir stalls were retained in the sanctuary and the rest relocated to the west end of the gallery. Communion can now be celebrated at the front of the nave and served on three sides.

In 2016, a major project was launched to restore the 10 church bells so that they are able to be rung for at least another 100 years and future generations can enjoy them. The last major work that was done on the bells was in 1896 when 3 new bells were added. In Feb 2016, new hatches were cut into the ceiling of the ringing room and clock chamber (between ringing room and bells) and this allowed the bells and their fittings to be removed and taken to John Taylor's Bell Foundry in Loughborough for specialist work, including cleaning and re-tuning. New fittings were made for the bells and they returned in Sept 2016. When the bells returned, they were hoisted up the tower and into the bell chamber, where they were re-hung in their 1896 cast iron frame which had been re-painted. New sound control shutters were fitted behind the louvres in the bell chamber, so that they can be shut when the bells are being rung for long periods of time, usually called a 'peal' and lasting for roughly 3 hours.

The bells are rung regularly today and thanks to the restoration work, can do so for many years to come.

In 2019, St Mary's announced it had secured a nearly £1.5 million National Lottery Fund Heritage grant to restore and renovate the church building as part of its Creative Church project. The works were scheduled to begin in 2021 and the project is expected to cost approximately £3.37 million in total. The regeneration project aims to repair and renovate the ancient building to make it more suitable for community arts and cultural activities, alongside securing its future as a working parish church. Renovations and plans include the removal of the pews to create more flexible seating, building an extension to create a new entrance and gallery space, creating a cafe with an outdoor serving window, upgrading the sound system and lighting, adding three additional toilets, creating heritage displays and renovating the church's two back vestries among other renovations. Free community arts and heritage activities are also planned as part of the project.

Churchyard
The churchyard contains war graves of three service personnel of World War I and nine of World War II.

The churchyard is home to the Burials in Bloom project, where local residents "adopt" a grave that is not currently visited. Dozens of residents have participated in the community gardening scheme, which is run by head gardener Tim Hewitt. In 2021, St Mary's Churchyard won London in Bloom's "Silver Gilt" award for the churchyard category.

St. Mary's today
St. Mary's is an active church today, with a large multi-cultural congregation and involved in supporting its local community.

The church is now also a music and recording venue. Peter McCarthy has in the past run the "Music in the Village" series of concerts in the church and other local groups such as London Forest Choir have used the venue for concerts. The Stow (Walthamstow) Festival has also used the venue.

St Mary's is also home to the St Mary's Music Hall: a series of world, folk and jazz concerts, which, during the building works, relocated to The Sanctuary at Greenleaf Road Baptist Church.

References

External links
 Official website

Walthamstow
Walthamstow
Walthamstow

St. Mary's Church, Walthamstow


Phakellia hooperi est une espèce d'éponges de la famille des Bubaridae.

Distribution
L'espèce est décrite des îles Galápagos, dans l'Océan Pacifique.

Taxinomie
L'espèce Phakellia hooperi est décrite en 1997 par Ruth Desqueyroux-Faúndez et Rob W. M. van Soest.

Voir aussi

Bibliographie

Références biologiques

Notes et références

Bubaridae
Espèce d'éponges (nom scientifique)

Phakellia hooperi


New Super Mario Bros. U er et platformspil udviklet af og udgivet af Nintendo. Det er det fjerde spil i New Super Mario Bros.-serien og blev udgivet i 2012, samtidigt som Wii U lanceredes.

Referencer

Ekstern henvisning
 Officiel hjemmeside

Computerspil fra 2012
Platformspil
Wii U-spil

New Super Mario Bros. U


Vitor Stavarengo, mais conhecido como Vitu2k (Campinas, 09 de agosto de 1996), é um engenheiro brasileiro e atleta profissional de esportes eletrônicos. Iniciou em PUBG Mobile e se tornou campeão brasileiro na modalidade; atualmente joga pela equipe da iNCO Gaming. Vitu2k é um dos mais antigos jogadores competitivos de PUBG Mobile, iniciando no cenário competitivo em 2018. Segundo o Esports Earnings, o jogador tem ganhos aproximados de $44 mil dólares, 100% provenientes de campeonatos de PUBG Mobile.

BIOGRAFIA
Nascido e criado em Campinas, São Paulo, Vitu2k é um completo apaixonado por jogos, que foi inserido em sua vida ainda quando criança; também teve a oportunidade de jogar PUBG ainda na versão de PC. Além de jogar, também passava boa parte de seu tempo assistindo transmissões ao vivo e estudando.

Em meados de 2018, ainda na versão BETA, o atleta se apaixonou pelo game, onde dedicou boa parte do seu tempo jogando com amigos, até se desafiar e entrar em salas competitivas, conhecida como Scrim.

Após um longo período de experiencias, decidiu ingressar em campeonatos que até então era apenas de comunidade. Em 2019 o jogador conquistou seu primeiro título relevante: RP Challenge, faturando com seus companheiros cerca de R$18 mil.

Com passagens por Nova Esports, Alpha7 e atualmente defende a equipe iNCO Gaming e é campeão brasileiro de PUBG Mobile (PMPL Brasil), conquistado no segundo semestre de 2022, além da sétima colocação no mundial, que foi disputado na Malásia e a fase final na Indonesia.

Títulos
2019

National League - Season 1

RP Challenge – 2019

2020

Codashop Global Series Brazil 2020

PUBG Mobile Masters League Season 7

2021

Copa ZM

Brazil Open Season 2

Brazil Open Season 3

2022

PUBG Mobile Pro League - Brazil Fall 2022

Nascidos em 1996
Homens
Jogadores de esportes eletrônicos
Jogadores brasileiros de esportes eletrônicos

Vitu2k


Heterodontus, rod morskih pasa (Selachii) u nadredu Galeomorphi koji čini samostalnu porodicu i red s nekoliko vrsta.

Vrste
 Heterodontus francisci (Girard, 1855)
 Heterodontus galeatus (Günther, 1870)
 Heterodontus japonicus Miklouho-Maclay & MacLeay, 1884
 Heterodontus marshallae White, Mollen, O'Neill, Yang & Naylor, 2023
 Heterodontus mexicanus Taylor & Castro-Aguirre, 1972
 Heterodontus omanensis Baldwin, 2005
 Heterodontus portusjacksoni (Meyer, 1793)
 Heterodontus quoyi (Fréminville, 1840)
 Heterodontus ramalheira (Smith, 1949)
 Heterodontus zebra (Gray, 1831)

Izvori

Morski psi

Heterodontus


البريد لغة هي كلمة فارسية يراد بها في الأصل البغل وأصلها بريد دم أي محذوف الذنب، لأن بغال البريد كانت محذوفة الأذناب كالعلامة لها، ثم سمى الرسول الذي يركبه بريدا, والمسافة بين السكنين بريدا.

مقدار البريد
اتفق العلماء أن البريد أربعة فراسخ.
وعليه فيكون قدر البريد على التفصيل التالي:
 عند الحنفية والمالكية 22260 متر.
 وعند الحنابلة والشافعية: 44250 متر.

المصدر
 كتاب حقيقة الدينار والدرهم والصاع والمد لأبي العباس أحمد العزفي السبتي.
 علي جمعة المكاييل والموازين الشرعية.

مراجع

وحدات طول شرعية

بريد (وحدة طول)


Roca Cannon (en inglés: Cannon Rock) es una pequeña isla rocosa en el Canal del Norte frente a las costas de la península de Ards cerca Cloughey, Condado de Down, Irlanda del Norte. Es el punto más oriental de la isla de Irlanda. La Roca Cannon se encuentra al este de la Roca del Sur, en ella que hay un faro en desuso.

La roca es un peligro para la navegación. Entre 1861 y 1865, nueve buques encallaron en la misma.

El 14 de agosto de 1861, el Coriolanus de North Shields, en el camino de Liverpool a Quebec, se perdió en la espesa niebla y se estrelló en la roca. Se envió la maravilla un remolcador para ayudar, pero antes de que llegara el remolcador empeoró el clima. La tripulación decidió abandonar el barco, todos se ahogaron.

Referencias

Véase también
 Geografía de Irlanda del Norte
 Geografía del Reino Unido

Archipiélagos e islas de Irlanda del Norte

Roca Cannon


Krvara (lat. Sanguisorba), rod dvosupnica iz porodice ružovki. Rasprostranjena je po Euroaziji, Sjevernoj Americi i sjevernoj Africi.

Postoji, po nekima 17, po drugima 30 priznatih vrsta, od kojih u Hrvatskoj rastu ljekovita krvara, dok Mala krvara ), po drugim autorima pripada rodu Poterium.

Vrste
 Sanguisorba albanica András. & Jáv.
 Sanguisorba albiflora Makino
 Sanguisorba alpina Bunge
 Sanguisorba applanata T. T. Yu & C. L. Li
 Sanguisorba armena Boiss.
 Sanguisorba azovtsevii Pshenich. & Krasnob.
 Sanguisorba canadensis L.
 Sanguisorba durui Yild.
 Sanguisorba hakusanensis Makino
 Sanguisorba japonensis (Makino) Kudô
 Sanguisorba magnifica I. Schischk. & Kom.
 Sanguisorba menziesii Rydb.
 Sanguisorba obtusa Maxim.
 Sanguisorba officinalis L.
 Sanguisorba riparia Juz.
 Sanguisorba sirnakia Yild.
 Sanguisorba stipulata Raf.
 Sanguisorba ×kishinamii Honda
 Sanguisorba ×poroshirensis Watan.
 Sanguisorba ×pseudo-officinalis Naruh.
 Sanguisorba ×takahashihideoi Naruh.

Sinonimi
 Pimpinella Seguier; Pl. Veron. 3: 61 (1754)

Izvori

Vanjske poveznice

Agrimonieae

Krvara


La Gazzetta Chimica Italiana era una revista científica italiana de química, editada por la Società Chimica Italiana.

Historia
La revista fue fundada en Palermo el año 1871. En diciembre de 1997, es decir, 127 años después de su fundación, se fusionó con otras revistas de química de Bélgica, Francia, Alemania, Países Bajos, España y otros países, editadas por las sociedades nacionales de Química de dichos países, respectivamente, el Bulletin des Sociétés Chimiques Belges, el Bulletin de la Société Chimique de France, Chemische Berichte/Recueil, Justus Liebigs Annalen der Chemie.

Dejaron de publicarse tras su fusión para dar lugar a dos revistas europeas de química: European Journal of Organic Chemistry y European Journal of Inorganic Chemistry.

La revista era publicada mensualmente. Los artículos se editaban originalmente en idioma italiano pero en las últimas décadas lo hacían especialmente en idioma inglés. .

Entre los fundadores de la revista estaban Stanislao Cannizzaro, profesor de Química en la Universidad de Palermo, y Emanuele Paternò, que en 1873 sustituyó a Cannizzaro en Palermo mientras este se trasladó a la Universidad La Sapienza de Roma.

Bibliografía

Enlaces externos
Sitio oficial de la Società Chimica Italiana

Revistas de química
Revistas desaparecidas de Italia
Publicaciones fundadas en 1871
Revistas en italiano
Publicaciones desaparecidas en 1997

Gazzetta Chimica Italiana


Leviatanul terestru (1974) (titlu original The Land Leviathan) este un roman science fiction de istorie alternativă scris de Michael Moorcock. Este parte a trilogiei Nomadul timpului (1982) care mai conține romanele Amiralul văzduhului (1971) și Țarul de oțel (1981). Trilogia prezintă aventurile căpitanului Oswald Bastable din armata britanică edwardiană într-un secol XX alternativ.

Rezumat
Bastable vizitează un 1904 alternativ în care majoritatea lumilor occidentale au fost devastate la trecerea în noul secol de un război scurt și teribil, purtat cu aparate futuriste și arme biologice. În această lume alternativă, un Attila afro-american cucerește rămășițele națiunilor occidentale, ruinate de război. Singurele națiuni care rămân stabile, în afara Imperiului african Ashanti, este Federația izolaționistă Australo-Japoneză, care se opune imperiul, și prospera Republică Marxistă Bantustan. Bantustanul este echivalentul Africii de Sud din lumea noastră, fiind condus de președintele de origine indiană Mahatma Gandhi; țara nu a cunoscut apartheid-ul sau ostilitățile dintre englezi și buri, fiind o națiune bogată, pacifistă, fără tensiuni rasiale.

Referințe

Legături externe

Romane din 1974
Romane științifico-fantastice
Romane steampunk
Istorie alternativă
Opere de Michael Moorcock

Leviatanul terestru


المفاصل الزلالية أو المفاصل المصلية أو المفاصل حرة الحركة  أكثر أنوع المفاصل شيوعاً وأكثرها انتشار وحركة في الجسم البشري، وتختلف عن المفاصل الليفية بوجود أجواف زلالية فيها سائل زلالي مزلق، مثالها: مفصل الورك، الكتف، المرفق، الركبة. وتتوقف حركتها على شكل واتساع السطوح المفصلية الداخلية و تركيب الأربع المتعلقة بالمفصل أو المفاصل نفسها.

انظر أيضا
 غشاء زلالي

مراجع

مفاصل

مفصل زلالي


Sam Jaffe (født 10. marts 1891, død 24. marts 1984) var en amerikansk skuespiller, lærer, musiker og ingeniør. I 1951 blev han nomineret til en Oscar for bedste mandlige birolle for sin præstation i Asfalftjunglen (1950). Jaffe medvirkede i andre filmklassikere som Ben-Hur (1959) og Den dag, jorden stod stille (1951). Han er bedst husket for at spille titelrollen i Gunga Din (1939) og High Lama i Tabte horisonter (1937).

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA
Musikere fra USA
Ingeniører fra USA
Personer fra New York City
Amerikanere i 1800-tallet
Amerikanere i 1900-tallet
Oscar-nominerede skuespillere

Sam Jaffe


Varinurme ist ein Dorf (estnisch küla) in der Landgemeinde Sonda (Sonda vald). Es liegt im Kreis Ida-Viru (Ost-Wierland) im Nordosten Estlands.

Das Dorf hat 71 Einwohner (Stand 1. Januar 2009). Es liegt westlich der Stadt Kiviõli.

Einzelnachweise

Ort in Estland
Sonda
Geographie (Lüganuse)

Varinurme


Die Wefapress Beck + Co GmbH ist ein Hersteller von thermoplastischen Werkstoffen mit Unternehmenssitz in Vreden, Nordrhein-Westfalen.

Produktion
Wefapress produziert Halbfertig- und Fertigprodukte aus ultrahochmolekularem Polyethylen (UHMW-PE /PE-UHMW), hochmolekularem Polyethylen (PE-HMW) und anderen technischen Kunststoffen wie Polyamid (PA), Polyoxymethylen (POM), Polyethylenterephthalat (PETP) und auch Polyetheretherketon (PEEK). Hauptwerkstoff ist der Kunststoff Polyethylen, der gegebenenfalls mit diversen Additiven wie Öl, Ruß oder Metallteilen vermischt wird. Wefapress gelang im Jahr 1955 als einem der ersten Unternehmen die Verpressung des Rohmaterials.

Anwendungsbereiche
Werkstoffe des Unternehmens finden Verwendung im Maschinenbau, Papierindustrie, Fördertechnik, Anlagenbau, Chemischer Industrie, Pharmazeutischer Industrie, Lebensmittelindustrie und Getränkeindustrie.

Geschichte
Die niederländischen Unternehmer und Brüder Bernhard, Jan und Hermann Reerink gründeten 1828 in Vreden die Eichenlohgerberei Reerink und Paschen. Von 1967 bis 1983 war sie unter der Firma RIF Reerink & Flues GmbH tätig. Des Weiteren gründeten sie 1895 das Unternehmen Westfalia in Vreden, das Picker (Weberschiffchendämpfer) und Ersatzteile für Webstühle herstellte. Der Urgedanke zur Gründung des Unternehmens bestand in der Weiterverwendung der Lederreste und Abfälle aus der Eichenlohgerberei und dem 1885 gegründeten Riemenwerk Gebr. Reerink AG in Frankfurt-Bonames, das zwischen 1925 und 1927 von der heutigen Deutschen Carbone AG übernommen wurde.

In den 1950er Jahren gelang es der Wefapress Beck + Co, die Picker statt aus Rohhaut aus Kunststoff zu fertigen. Kurt Günther Beck arbeitete zu der Zeit unter Karl Ziegler und dem Italiener Giulio Natta im Werk Ruhrchemie in Oberhausen am heutigen Polyethylen. In langwierigen Experimenten wurde versucht, das Pulver in eine feste Form zu bekommen. Erstes Versuchsmaterial kam über ihn im Jahr 1952 zu Wefapress. Dort wurde schließlich im Presssinterverfahren der pulverförmige Rohstoff zu Platten verpresst. Dies ist ein Verfahren, welches heute noch angewendet wird. Somit ist Wefapress als weltweit erster Anbieter dieser beiden technischen Kunststoffe zu nennen.
In der Weiterverarbeitung werden die erzeugten Platten zu Maschinenbauteilen für die internationale Industrie gefertigt. Im besonderm Fokus liegt die Lebensmittelverarbeitung, der  Maschinenbau, die Getränke- und Abfüllindustrie und der Bergbau, nur um einige zu nennen.

Das Familienunternehmen wird in vierter Generation durch Lutz Beck und Gerrit Beck geführt (Stand 2010). Es hat Niederlassungen in Waregem, Johannesburg und Gqeberha.

Einzelnachweise

Chemieunternehmen (Deutschland)
Produzierendes Unternehmen (Kreis Borken)
Organisation (Vreden)
Produzierendes Unternehmen (Kunststoff)
Gegründet 1895

Wefapress Beck + Co


Harry Flood Byrd Sr. (Martinsburg, West Virginia, 10 de junho de 1887 - Berryville, Virgínia, 20 de outubro de 1966) foi um editor de jornal norte-americano, político e líder do Partido Democrata na Virgínia por quatro décadas como chefe de uma facção política que ficou conhecida como Byrd Organization.

Carreira
Byrd serviu como governador da Virgínia de 1926 a 1930, depois a representou como senador dos Estados Unidos de 1933 a 1965. Ele liderou a "coalizão conservadora" no Senado dos Estados Unidos e se opôs ao presidente Franklin D. Roosevelt, bloqueando em grande parte a maioria dos liberais legislação após 1937. Seu filho Harry Jr. sucedeu-o como senador dos EUA, mas concorreu como independente após o declínio da Organização Byrd.

Byrd sucedeu ao que havia sido a organização do Partido Democrata da Virgínia do senador americano Thomas Staples Martin, que morreu em 1919. Eleito o 50º governador da Virgínia em 1925, inicialmente Byrd reorganizou e modernizou o governo da Virgínia. Sua máquina política dominou a política estadual durante grande parte da primeira metade do século XX.

As condições financeiras na Virgínia durante a juventude de Byrd condicionaram seu pensamento em questões fiscais e políticas financeiras de "pagamento conforme o uso". Byrd se opôs veementemente à desagregação racial das escolas públicas, e foi líder da "resistência massiva", uma campanha de oposição às decisões da Suprema Corte dos EUA em Brown v. Board of Education que levou ao fechamento de algumas escolas públicas em Virgínia na década de 1950. Estudantes que tiveram sua educação negada em vários condados da Virgínia ficaram conhecidos como a "geração perdida". De acordo com Clarence M. Dunnaville Jr., Byrd era um separatista branco racista e confesso. Apesar de pagar seus trabalhadores negros e brancos de forma semelhante, Byrd se opôs veementemente à desagregação racial mesmo no início do New Deal, e mais tarde se opôs aos presidentes Harry S. Truman e John F. Kennedy, apesar de também serem democratas (além de candidato presidencial Adlai Stevenson) porque se opunham à discriminação racial na força de trabalho federal. A Byrd Organization também se beneficiou ao limitar a participação política de negros e brancos pobres na Virgínia por meio de impostos eleitorais e testes de alfabetização, mas conseguiu esmagar a oposição do governador do New Deal, James H. Price.ao candidato a governador e senador Francis Pickens Miller. Embora Byrd nunca tenha anunciado como candidato presidencial, ele recebeu muitos votos na eleição presidencial de 1956 e 15 votos eleitorais na eleição de 1960.

Políticos dos Estados Unidos
Segregacionistas dos Estados Unidos

Harry F. Byrd


කන්කසන්තුරෙයි බලකොටුව  () යනු,  ලන්දේසින් විසින්  ශ්‍රී ලංකාවෙහි කන්කසන්තුරෙයිහි තැනුනු කුඩා බලකොටුවකි. මෙම බලකොටුව සම්පූර්ණයෙන් විනාශ වී ඇති අතර දෘශ්‍යමාන නටබුන් කිසිවක් නොමැත. ශ්‍රී ලංකාවේ අනෙකුත් ලන්දේසි බලකොටු මෙන් නොව, මෙම බලකොටුව පිළිබඳව කිසිදු සිතියමක් නොමැති අතර ඇත්තේ සුළු තොරතුරු පමණයි. කන්කසන්තුරෙයි බලකොටුව නම් බලකොටුවක් තිබුණු බවට වාර්තාවී ඇතත්, බලකොටුව පිළිබඳ විස්තරාත්මක තොරතුරු නොමැති වෙයි.

ආශ්‍රිත

තවදුරටත් කියවීම්

ශ්‍රී ලංකාවෙහි ලන්දේසි බලකොටු
ශ්‍රී ලංකාවෙහි උතුරු පළාතෙහි බලකොටු

කන්කසන්තුරෙයි බලකොටුව


බොහෝමයක් පරිශීලකයන්, පරිගණකය මඟින් බාගත කිරීමෙන් පසුව හෝ ක්‍රියා කරනවන්න (executable) ධාවනය කිරීමෙන් පසුව දන්නා වෛරස අනාවරණය කර නිශේදනය කරන පිළි වෛරස මෘදුකාංග ස්ථාපනය කරයි. පිළි වෛරස මෘදුකාංග යෙදුම් වෛරස අනාවරණය කර ගැනීමට බහුලව ක්‍රම 2ක් භාවිතා කරයි. පළමු වැන්න, බොහෝ දුරට බහුලවම භාවිතා වන ක්‍රමය, වන්නේ වෛරස අත්සන් අර්ථ දැක්වීම් ලැයිස්තුවක් යොදා ගෙන සිදු කරන ක්‍රමයයි. මෙය ක්‍රියාත්මක වන‍්නේ පරිගණක මතකය (එහි RAM හා බූට් සෙක්ටර්ස්) හා ස්ථාවර හෝ ජංගම ධාවකවල (දෘඩ ධාවන හා ෆ්ලොපි ධාවක) ගබඩා කර ඇති ගොනු පරික්ෂා කර එම ගොනු දන්නා වෛරස "අත්සන්" වල දත්ත සමූදායක් සමඟ සැසඳීමෙනි. මෙම අනාවරණ ක්‍රමයේ අවාසිය වනනේ පරිශීලකයන් ආරක්ෂා වන්නේ ඔවුන්ගේ අවසාන වෛරස අර්ථ දැක්වීම් යාවත්කාලීනයට (virus definition update) පෙර වූ වෛරස වලින් පමණි. දෙවැනි ක්‍රමය, සාමාන්‍ය හැසිරීම් මත පදනම් වූ වෛරස සෙවීමට ස්වයං ග්වේෂණ ක්‍රමයක් යොදා ගනී. මෙමෙ ක්‍රමයේ දී "අත්සන්" නිර්මාණය කර නැති වෛරස පවා අනාවරණය කර ගැනීමේ හැකියාව ඇත.
සමහරක් පිළි වෛරස මෘදුකාංගවලට යමින් හා එමින් පවතින ඊ තැපැල්වලට අමතරව විවෘත ගොනු සමාන ආකාරයටම පරීක්ෂා කළ හැක. මෙම ක්‍රමය "ඔන් ඇක්සස් ස්කෑනින්" ලෙස හඳුන්වයි. පිළි වෛරස මෘදුකාංගයක්, සත්කාරක මෘදුකාංගයට වෛරස සම්ප්‍රේක්ෂණය කිරීමේ සැඟවූ හැකියාව වෙනස් නොකරයි. පරිශීලකයන් ඔවුනගේ ආරක්ෂක හිඩැස් පුරවා ගැනීමට ඔවුන්ගේ මෘදුකාංග නිතර යාවත් කාලීන කළ යුතුය. නවතම තර්ජනවලින් ආරක්ෂා වීමට ද පිළි වෛරස මෘදුකාංග නිතර යාවත් කාලීන කළ යුතුය.
තවත් අයෙක් වෙනත් මාධ්‍ය මත දත්ත ( හා මෙහෙයුම් පද්ධති) වල රක්ෂිත  (backup) ඇති කර වෛරස මඟින් ඇතිවන හානිය වළක්වා ගනී. මෙම වෙනත් මාධ්‍ය , පද්ධතියට සම්බන්ධ නොකර හෝ (බොහෝ විට) කියවීමට පමණක් (read only) හෝ වෙනත් ගොනු පද්ධතියක් භාවිතා කිරීම වැනි වෙනත් කාරණයක් නිසා ප්‍රවේශ විය නොහැකි ලෙස තබා ඇත. මෙම ක්‍රමයේදී වෛරසයක් මඟින් දත්ත නැති වුවහෝත රක්ෂිතය (අලුත් එකක් විය යුතුය) මඟින් නැවත ආරම්භ කළ හැක. රක්ෂිතය CD හෝ DVD  වැනි ප්‍රකාශ මාධ්‍යයක තිබේ නම් හා එය සංවෘත නම් එය කියවීමට පමණක් වන අතර තවදුරටත් වෛරස මඟින් ආසාදනය විය නොහැකිය. ඒ ලෙසට ස්ථාපිත කර ඇති මෙහෙයුම් පද්ධතිය භාවිතා කළ නොහැකි තත්වයට පත් වුව හෝත බූටබල් (bootable)  එකක් මත වූ මෙහෙයුම් පද්ධතියකින් පරිගණකය ආරම්භ කළ හැක. තවත් ක්‍රමයක් වන්නේ වෙනස් ගොනු පද්ධතියක් , වෙනස් මෙහෙයුම් පද්ධතියක් භාවිතා කිරීමයි. වෛරසයක් එවිට දෙකම ආසාදනය නොකරයි. දත්ත රක්ෂිත ද වෙනත් ගොනු පද්ධතිවල ගබඩා කර තැබිය හැකිය. උදාහරණ ලෙස NTFS ගොනු පද්ධතියක් මත ලිවීමට ලිනක්ස් හට විශේෂිත මෘදුකාංග අවශ්‍යය. එමනිසා අයෙක් එවැනි මෘදුකාංග ස්ථාපනය නොකර NTFS කොටසක් මත රක්ෂිත ඇති කිරීමට වෙනම MS වින්ඩෝස් ස්ථාපනයක් භාවිතා කරයි නම්, රක්ෂිතය ලිනක්ස් වෛරස වලින් ආරක්ෂා විය යුතුය. එලෙසම MS වින්ඩෝස් හට ext3 වැනි ගොනු පද්ධති කියවිය නොහැක. එමනිසා අයෙක් සාමාන්‍යයෙන් භාවිතා කරන්නේ MS වින්ඩෝස් නම්, රක්ෂිතය ලිනක්ස් මෙහෙයුම් පද්ධතිය භාවිතයෙන් ext3 කොටසක් මත ස්ථාපනය කළ හැක.

References
http://en.wikipedia.org/wiki/Computer_virus#Anti-virus_software_and_other_preventive_measures

පිළි වෛරස මෘදුකාංග හා අනෙකුත් වැළැක්වීමේ ක්‍රම


József Pogány  cunoscut de asemenea  sub numele de Joseph Pogany sau de John Pepper (născut József Schwartz , 8 noiembrie 1886 - 8 februarie 1938), a fost un politician comunist din Ungaria, etnic evreu. Acesta a devenit ulterior membru al Internaționalei Comuniste la Moscova, din care a fost exclus în 1929.  Mai târziu, a devenit funcționar în administrația de stat a guvernului sovietic. Nu a reușit să supraviețuiască poliției secrete a regimului sovietic, fiind epurat în timpul Marii Terori din perioada 1937-1938.

Biografie

Primii ani
József Pogány s-a născut pe 8 noiembrie 1886 în Ungaria, la Budapesta, ca József Schwartz, fiind primul dintre cei trei copii ai familiei Schwartz. Fiind etnic evreu, și-a atribuit numele maghiar de "Pogány" pentru a-și ascunde originile. Tatăl său, Vilmos Schwarz, a fost comerciant, devenit ulterior funcționar public minor. Acesta a servit și la sinagoga  din Pesta. Mama sa, Hermina Weinberger, a fost coafeză. Nu a avut vreo relație de rudenie cu  , astfel cum a afirmat Whittaker Chambers.

În Ungaria
Pogány a studiat la Universitatea din Budapesta în perioada 1904-1908, petrecându-și ultimele șase luni de studii la Berlin și Paris. Tema disertației sale a fost despre scriitorul János Arany. Ulterior, a lucrat ca profesor de liceu și jurnalist în Ungaria. scriind pentru organul oficial al Partidului Social Democrat din Ungaria , Népszava (Vocea Poporului).

În timpul Primului Război Mondial a fost corespondent de război. Deși în ceea ce privește angrenarea în conflict, nu a făcut altceva decît să scrie reportaje despre acesta, în perioada prăbușirii Imperiului Austro-Ungar din anul 1918, Pogány s-a aflat în fruntea sovietelor soldaților din Budapesta. Dedicat promovării a ceea ce un istoric a numit "cererile deseori imposibile ale soldaților" el a rămas totuși pentru un timp susținător al  politicii guvernului de stânga al contelui Mihály Karolyi .

La 13 noiembrie 1918, noul ministru al apărării din guvernul Károlyi, Albert Bartha, a decis să preia conducerea Sovietului Soldaților din Budapesta, într-o încercare de a susține întărirea disciplinei în armată.  Bartha a declarat că nu va mai "tolera consiliile soldaților", o poziție care a provocat o mare agitație printre noii împuterniciți ai acestora. Cu toate acestea, ministrul a fost forțat să renunțe în a susține această poziție la 4 decembrie 1918, atunci când puterea ofițerilor în ce privește disciplina a fost transferată către noile tribunale militare, alese prin vot popular. Bartha a încercat să eludeze această decizie prin înființarea unor noi "echipe disciplinare volante", dar această mișcare a fost interpretată ca fiind contrarevoluționară și ministrul a fost forțat să demisioneze, la 11 decembrie. Înainte ca  această demisie să devină publică, Pogány a acționat fără aprobarea Partidului Social Democrat și a condus o demonstrație a soldaților, care a vizat Ministerului Apărării, cerând demisia lui Bartha. Astfel, anunțarea oficială a demisiei acestuia la 12 decembrie, a părut că a fost  rezultatul direct al acțiunii stradale, ceea ce a  consolidat statutul Sovietului Soldaților din Budapesta, în detrimentul autorității corpurilor de ofițeri.

În timpul loviturii de stat din martie 1919, prin care a fost proclamată Republica Sovietică a Ungariei, care-l avea pe Béla Kun ca lider de facto, Pogány a trecut în mod decisiv de partea celor care acționau pentru înlăturarea vechii orânduiri. Partidul Comunist din Ungaria (KMP) a fuzionat cu membrii radicali ai Partidului Social Democrat, pentru a forma o singură organizație, iar  Pogány a fost unul dintre cei cinci lideri de partid care au semnat documentul de unitate, în numele socialiștilor de stânga. În timp ce cele două părți ratificau în mod oficial acordul, sovietele soldaților controlate de Pogány și-au asumat controlul asupra poliției budapestane, au ocupat închisoarea centrală și au trimis bande armate pe teritoriul întreagii capitale, pentru a intimida pe oponenții politici.

La 21 martie 1919, a fost înființat un Consiliu Revoluționar de guvernământ, în care Pogány a fost numit Comisar al Poporului pentru Război. Primele două decrete ale Consiliului Revoluționar au instituit pedeapsa cu moartea pentru rezistența armată împotriva noul regim și au interzis total consumul de alcool în Ungaria.  A doua zi, ziarele au tipărit proclamația elaborată de Kun și Pogány, care proclama înființarea unei Republici Sovietice Ungare.

Una dintre primele acțiuni ale lui Pogány, în calitate de Comisar al Poporului pentru război, a fost să renunțe în grabă la toate elementele non- proletare ale armatei ungare și să desființeze procesul de recrutarea obligatorie.  Exista speranța că o nouă campanie de recrutare adresată muncitorilor salariați și țăranilor fără pământ, ar compensa pierderile, rezultând o organizație militară omogenă și loială.  Această politică, începută de Pogány și continuată de succesorul său, sa dovedit a fi un eșec total, dat fiind că doar 5.000 de persoane calificate au ales să se înscrie în Armata Roșie a Ungariei, după o campanie intensivă de trei săptămâni.

Fostul comunist nu a avut încredere în foștii socialiști de stânga acum deveniți aliați, în partid. Pogány a avut astfel ciocniri cu un număr de radicali ai Partidului Comunist, adepți ai liniei dure, printre care Tibor Szamuely și Béla Vágó . La 2 aprilie, Pogány a fost mutat într-o poziție  mai puțin sensibilă, cea de adjunct al Comisarului Poporului pentru Afaceri Externe. În același timp, Szamuely a fost transferat la Comisariatul Poporului pentru Cultură, unde și-a asumat responsabilitatea pentru campania militară de recrutare a guvernului revoluționar. Pogány a fost mutat în scurtă vreme în funcția de Commisar al Poporului pentru Educație, o poziție pe care a deținut-o până la căderea guvernului revoluționar, la 1 august 1919.

În ciuda îndepărtării sale din funcția de Comisar al Poporului pentru Război, Pogány a rămas membru al Consiliului Național Revoluționar. În cadrul acestuia, se pare că și-ar fi menținut o poziție ultra-radicală împotriva unui armistițiu negociat cu România și în favoarea unei atitudini de felul totul sau nimic, în ce privește politica unui război revoluționar fără compromisuri (poziție sa a fost de altfel apropiată de cea adoptată în 1918 de comuniștii "de stânga" din Rusia sovietică.

Pogány s-a alăturat, de asemenea, lui Tibor Szamuely în calitate susținător al "Terorii Roșii" - propunând guvernului sovietic să ia ca ostatici 200 de cetățeni importanți, ca mijloc de a opri rezistența contrarevoluționară. Deși având el însuși o opinie nu foarte clară în ce privește acest subiect, Kuna fost de acord cu acest plan.  Ostatecii, mulți dintre ei în vârstă și fără nici o relevanță semnificativă în ce privește o eventuală amenințare în raport cu regimul politic, au fost în cele din urmă eliberați ca și gest de bunăvoință, într-o încercare de a ajunge la o soluționare negociată.

Poziția de lider a lui Pogány în guvernul sovietic l-a făcut o țintă pentru forțele anticomuniste. Când guvernul roșu a fost răsturnat de amiralul Horthy și de aliații săi, Pogány a fugit în Austria și mai târziu în Rusia Sovietică, pentru a evita să fie ucis în timpul "Terorii Albe". Pogány a fost acuzat de noul regim de complicitate în asasinarea fostului premier Ungar, contele István Tisza, de un grup de soldați în timpul Revoluției Crizantemelor din octombrie 1918.  El a fost judecat în absență și condamnat împreună cu alți cinci în octombrie 1921, dar nu a fost extrădat niciodată pentru a executa sentința.

În Germania
În martie 1921, Pogány a fost trimis în Germania împreună cu Béla Kun, pentru a ajuta la organizarea acolo a unei mișcări revoluționare, împreună cu Partidul Comunist German.  Potrivit savantului Thomas L. Sakmyster:
În ciuda presiunii exercitate de Moscova asupra conducerii partidului, Kun și Pogány au întâmpinat o rezistență fermă față de planurile lor, din partea fracțiunii moderate a conducerii acestuia, în special a lui Klara Zetkin și a lui Paul Levi. Ei au considerat pe acești doi agenți ai Cominternului drept niște outsideri nebuni și lipsiți de scrupule, care știau puține despre condițiile din Germania și propuseseră o politică extrem de nerealistă și în același timp potențial dezastruoasă... Mesajul fie nu a ajuns a Pogány, fie acesta a ales să îl ignore în ceea ce privește acțiunea care a avut loc la Hamburg, conform planului ... și încercarea de a declanșa o revoluție majoră a eșuat. Pogány ... sa întors  Berlin.
În urma înfrângerii acestei așazise "Acțiuni din Martie", Pogány și Kun au revenit la Moscova, unde au participat la al treilea Congres Mondial al Cominternului, desfășurat de la 22 iunie până în 12 iulie 1921.

În Statele Unite
Împreună cu alți emigranți radicali maghiari din Rusia sovietică, Pogány a fost pregătit să lucreze în aparatul Internaționalei Comuniste (Comintern), care în acel moment încerca să stimuleze revoluția socialistă, în întreaga Europa.  Comuniștii maghiari aflați în exil au fost împărțiți de-a lungul liniilor facționiste.  Pogány, în calitate de membru al Comitetului Central al Partidului Comunist Ungar, a fost strâns aliat cu Béla Kun, în turbulențele apărute ca urmare a existenței facțiunilor.  Cominternul a dezaprobat impactul negativ al acestui război intra-partinic dintre comuniștii maghiari și a ordonat grupurilor adverse să se desființeze, în ianuarie 1922.

Pogány a fost expediat de Comintern în Statele Unite în iulie 1922, pentru a asigura sprijin Federației ungare a Partidului Comunist din America (CPA).  La sosire, Pogány și-a atribuit un nou nume americanizat, anume pe acela de "John Pepper" (prin respectivul numel a fost cunoscut ulterior, pentru tot restul vieții sale) și a început imediat să învețe limba engleză.  Împreună cu reprezentantul oficial al Cominternului la CPA, Genrik Valetski și reprezentantul său la mișcarea sindicală a Partidului Comunist, Boris Reinstein , Pepper a participat la  convenția din august 1922 (Convenția Bridgeman) care a avut loc la Bridgman, Michigan , scăpând la limită din ghearele poliției, care a făcut o razie în timpul adunării.

Viitorul aliat de facțiune Benjamin Gitlow a reamintit mai târziu impresia inițială pe care i-a făcut-o Pepper atunci când l-a întâlnit prima oară la convenția Bridgman:  Cel de-al doilea dintre cei trei nunții ai Cominternului arăta ca o versiune maghiară proverbială a vânzătorului ambulant.  Scurt și îndesat, cu un cap mare și cu un nas disproporționat de mare, care etala cu mândrie o pereche de ochelari cu ramă de aur cocoțată cu un aer important pe el, se îmbrăca precum un fante, își pieptănă părul elegant și îngrijit, era mereu proaspăt ras, fuma țigări cu vârf aurit, ascultă cu atenție tot ceea ce se spunea în prezența lui și nu spunea niciodată nimic. În Ungaria numele său fusese Josef Pogány; el a ajuns însă în America, drept John Pepper.

Folosindu-se de erudiția sa de tip european, de trecutul istoric pe care-l avea ca și lider revoluționar, precum și de magnetismul personal, Pogány (Pepper) a apărut curând ca una dintre vocile cele mai autoritare ale CPA.  Pogány a scris extensiv despre evoluțiile internaționale și problemele de politică internă pentru presa de partid, devenind cel mai puternic susținător dintre cei ai mișcării comuniste americane, în ce privește abandonarea izolării "în subterane" și adoptarea strategiei de construire a unui Partid al Muncii de masă, în America.

Pogány s-a aliniat la fracțiunea pro-Buharin a lui Jay Lovestone , după cum Whittaker Chambers și-a amintit în memoriile sale:  Pentru primul și singurul moment, am participat la o întâlnire de tip Lovestone...Îmi amintesc figura scurtă, arogantă a lui John Pepper, care, în calitate de Joseph Pogany, a fost comisarul de război al guvernului sovietic maghiar și care devenise acum, reprezentantul oficial al Internaționalei Comuniste în Partidul Comunist American și eminența cenușie a lui Lovestone.

Unul dintre adversararii săi, facționistul James P. Cannon, a reamintit mai târziu rolul decisiv pe care la jucat Pogány în mișcarea comunistă americană din anii 1920:
El a ajuns pentru prima oară în această țară în vara anului 1922 și, în curând, a început să rezolve afacerile de partid cu autoritatea arbitrară a unui portărel desemnat de instanță, pentru a prelua un concern în stare de faliment. Singurul său necaz a fost că acest concern nu a fost în nici un caz în stare de faliment și astfel operațiunile portărelului s-au confruntat cu provocări și opoziții, care i-au limitat mandatul la un termen destul de scurt. Dar, cât timp acest mandat a durat, a fost un adevărat carusel care i-a amețit pe toți...

Ni s-a spus [mai târziu] în Moscova, că el fost expediat în America într-una din mișcările care au fost făcute, pentru a torpila lupta violentă dintre facțiunie emigrate ale leadershipului Partidului Comunist Maghiar înfrânt și că misiunea sa a fost, să lucreze cu Biroul Federației Ungare a partidului din SUA.

Din câte știu, asta e tot autorizația oficială pe care a avut-o vreodată.  Dar Pepper, un manipulator de lux, nu a fost niciodată oprit de regulile și reglementările formale care acționează ca restricții asupra muritorilor obișnuiți.  Omul a lucrat repede.

Pogány a fost făcut membru al Comitetului Executiv Central al Partidului Muncitorilor din America, "braț de nădejde" al CPA, poziție în care care a fost reales la a treia Convenție din ianuarie 1924 a acestuia. Pogány s-a aliat strâns cu secretarul executiv al aripei "legale" a CPA, C. E. Ruthenberg și împreună au condus una dintre cele două facțiuni inițiale ale Partidului Comunist American în ce-a de-a doua jumătate a anilor 1920.

În mod nesurprinzator, Pepper a fost detestat de către factiunea de opozitie condusa de William Z. Foster si James P. Cannon, care au manevrat astfel încât, au reusit să determine ca Pepper să fie chemat la Moscova de catre Comintern, în 1925.

În Uniunea Sovietică
După ce s-a întors la Moscova, Pogány a condus Departamentul de Informații al Cominternului  și a continuat să joace un rol în războiul declanșat între facțiunile Partidului Comunist American, prin susținerea diferitelor poziții ale fracțiunii Ruthenberg-Lovestone, conflict care a ajuns în atenția Comitetului Executiv al Internaționalei Comuniste (ECCI).  Ca și facționalist, Pogány a susținut din timp poziția aliaților săi americani și a încercat să o întărească la Moscova, agitându-se împotriva lui Leon Troțki și acuzând grupul Foster de o atitudine moale față de liderul sovietic discreditat.

Pogány a fost delegat al Partidului Comunist din America la cea de-a cincea Plenară lărgită a ECCI , convocată în martie 1925, cărieia i-a transmis raportul Departamentului de informații, la 6 aprilie 1925.

La cea de - a șasea Plenară lărgită a ECCI, care a avut loc în februarie și martie 1926, Pogány a devenit membru supleant al președinției ECCI și s-a întors la comisia politică a acestui organism. La cea de - a șaptea Plenară lărgită a ECCI, care a avut loc în noiembrie și decembrie 1926, Pogány a fost numit membru al comisiei politice, organism în cadrul căruia a contribuit la eliminarea lui Grigori Zinoviev de la Președinția Cominternului.   În iulie 1927, Pogány a fost ales în președinția ECCI.

Pogány a căzut în disgrație în 1928, când Iosif Stalin și Nikolai Buharin s-au despărțit în cadrul Partidul Comunist al Uniunii Sovietice, viziunile politice ale lui Pogány fiind criticate atât la cea de - a noua Plenară lărgită a ECCI, cât și la al 6-lea Congres Mondial al Cominternului. În 1929, Stalin și-a repetat acuzațiile la adresa sa în cadrul prezidiului ECCI, iar în mai 1929 Cominternul a trimis o scrisoare deschisă Partidului Comunist American, care a transmis vestea că, respectiv, "cazul Pepper" va fi prezentat în scurt timp Comisiei Diciplinare Internaționale de Control a Cominternului (ICC). ICC a dat verdictul în septembrie 1929, confirmând acuzațiile făcute împotriva lui Pogány și eliminându-l din toate funcțiile pe care le avea în cadrul Internaționalei Comuniste.

În urma demiterii sale din Comintern, Pogány a ajuns să lucreze în administrației de stat a guvernului sovietic. Astfel, în momentul arestării sale din 1937, el conducea departamentul de publicitate al Comisariatului Poporului pentru Industria Alimentară.

Decesul și reabilitarea
Pogány a fost arestat de către poliția secretă sovietică (NKVD) la 27 iulie 1937. În urma unei anchete amănunțite, acesta a fost condamnat pentru "participarea la o organizație contrarevoluționară" într-un proces sumar din 8 februarie 1938 și a fost executat în aceeași zi.

Pepper a fost reabilitat postum de către Colegiul Militar al Curții Supreme a URSS la 30 mai 1956.

Lucrări

 Arany János politikai nézetei. Budapest: 1909.
 A Balkán-háború és az osztrák-magyar imperializmus. Budapest: 1912.
 Lemberg. Tíz hónap a cárizmus uralma alatt. Budapest: 1915.
 A meghódított Orosz-Lengyelországon keresztül. Budapest, 1915.
 A földre szállt pokol. Az Isonzo eposza: 1916.
 Dánia, a paraszt eldorádó. Budapest: 1918.
 Napóleon. (play) Budapest: 1919.
 For a Labor Party: Recent Revolutionary Changes in American Politics: A Statement by the Workers Party. New York: Workers Party of America, n.d. — Three editions: 1. No author listed, 1922; 2. 2nd Revised Edition, New York, 1923; 3. 3rd Revised Edition, Chicago, 1923.

 "The Farmers and the American Revolution",The Daily Worker, vol. 1, no. 317 (Jan. 19, 1924), section 2, pp. 5–6.
 "Lenin",The Daily Worker, vol. 1, no. 320 (Jan. 23, 1924), pg. 1.
 "Underground Radicalism": An Open Letter to Eugene V. Debs and to All Honest Workers Within the Socialist Party.New York: Workers Party of America, 1923.
 The General Strike and the General Betrayal. Chicago: Workers (Communist) Party of America, 1926.
 Why Every Miner Should be a Communist. New York: Workers Library Publishers, n.d. [1928].
 American Negro Problems. New York: Workers Library Publishers, 1928.

Referințe

Nașteri în 1886
Nașteri pe 8 noiembrie
Decese în 1938
Decese pe 8 februarie
Evrei maghiari
Oameni din Budapesta
Revoluționari maghiari
Comuniști evrei
Comuniști maghiari

József Pogány


Nimrod is a biblical king.

Nimrod may also refer to:

Fictional characters
 Nimrod Gaunt, a character from Philip Kerr's Children of the Lamp
 Nimrod (vampire), a vampire from the black-and-white Marvel Comics Dracula Lives! series
 Nimrod (comics), a fictional robot mutant-hunter from Marvel Comics' Uncanny X-Men series
 Nimrod or Nim, a reptile in the television series Surface
 Nimrod the Scarlet Sentinel, a villain in Mighty Morphin Power Rangers
 Nimrod, a character from Robert Ludlum's The Matlock Paper

Military
 HMS Nimrod, six ships of the Royal Navy
 Hawker Nimrod, a 1930s British fighter aircraft
 Hawker Siddeley Nimrod, a Royal Air Force maritime patrol aircraft, 1969–2011
 BAE Systems Nimrod MRA4, a planned upgrade of the Hawker Siddeley Nimrod, developed in the 2000s
 British Aerospace Nimrod AEW3, a planned AEW version of the Hawker Siddeley Nimrod, developed in the late 1970s/early 1980s
 40M Nimród, a Hungarian anti-aircraft tank from World War II
 Nimrod (missile), an Israeli anti-tank guided missile
 Operation Nimrod, the SAS assault during the Iranian Embassy siege, London, 1980

Music
 Nimrod (album), a 1997 album by Green Day
 Variation IX (Adagio) "Nimrod", the famous 9th variation in the 1899 composition Enigma Variations by Edward Elgar
 Nimrod, a band fronted by Zev Asher

People
 Charles James Apperley (1777–1843), English sportsman and author, pseudonym Nimrod
 Nimród Antal (born 1973), Hungarian-American film director
 Nimrod Kamer, satirist and journalist
 Nimrod Levi (born 1995), Israeli basketball player
 Nimrod Mashiah (born 1988), Israeli windsurfer
 Nimrod Megiddo, Israeli mathematician and computer scientist
 Nimrod Ping (1947–2006), politician in Brighton, England
 Nimrod Shapira Bar-Or (born 1989), Israeli Olympic swimmer
 Nimrod Tishman (born 1991), Israeli basketball player
 Nimrod Workman (1895-1994), American folk singer and trade unionist

Places
 Nimrod Province, Afghanistan
 Valley of Nimrod, referenced in the Book of Mormon
 Nimrod city, an ancient city in Mesopotamia
 Nemrut (volcano) in east Turkey

Antarctica
 Nimrod Glacier
 Mount Nimrod, in Ross Dependency

Golan Heights
 Nimrod, Golan Heights, an Israeli settlement and village
 Nimrod Fortress

United States
 Nimrod, Arkansas
 Nimrod, Minnesota
 Nimrod, Montana
 Nimrod, Oregon
 Nimrod, Texas

Science and technology
 Nimrod (computer), an early computer to play Nim
 Nimrod (distributed computing), a tool for distributed parametric modelling
 Nimrod (synchrotron), a proton synchrotron which operated at the Rutherford Appleton Laboratory until 1978
 Nimrod (programming language), former name of Nim
 Project NIMROD, a meteorological field study

Vehicles
List of ships named Nimrod
 Nimrod (ship), the ship used by Ernest Shackleton during his 1908 Antarctic expedition
 Nimrod Expedition, to the Antarctic
 Nimrod Racing Automobiles, a British racing constructor and team formed through a partnership with Aston Martin
 Nimrod NRA/C2, a racing car built by Nimrod Racing Automobiles

Other uses
 Nimrod International Journal of Prose and Poetry, a literary journal published by the University of Tulsa
 Nimrods, a mascot for Watersmeet Township, Michigan's schools
 Nimrod, a dramatic poem by Robert William Jameson

See also
 Nimrud (disambiguation)

Aramaic-language names

Nimrod (disambiguation)


A eleição municipal de Foz do Iguaçu em 2020 foi realizada para eleger um prefeito, um vice-prefeito e 15 vereadores no município de Foz do Iguaçu, no estado brasileiro do Paraná. Foram eleitos Chico Brasileiro (PSD) e Delegado Francisco Sampaio (PSD) para os cargos de prefeito e vice-prefeito, respectivamente. Seguindo a Constituição, os candidatos são eleitos para um mandato de quatro anos a se iniciar em 1º de janeiro de 2021. A decisão para os cargos da administração municipal, segundo o Tribunal Superior Eleitoral (TSE), contou com 165 730 eleitores aptos e 42 279 abstenções, de forma que 23.06% do eleitorado não compareceu às urnas naquele turno.

Contexto
Eleito em 2016, o então prefeito Chico Brasileiro (PSD), disputava a reeleição. Apesar da parceria realizada com o Partido Comunista do Brasil (PCdoB), em 2016, com Nilton Bobato de vice-prefeito, na eleição de 2020, o partido optou pela escolha de uma chapa 'puro-sangue' contendo o Delegado Francisco Sampaio (PSD).

Originalmente, os turnos ocorreriam nos dias 4 e 25 de outubro, mas, com o agravamento da pandemia do novo coronavírus, as datas foram modificadas com a promulgação da Emenda Constitucional nº 107/2020.

Chapas

Resultados

Prefeito
Chico Brasileiro foi reeleito com 54.252 votos, com percentual 41.29% - percentual 26.59% menor que o da eleição de 2016. Chico foi seguido de perto por Paulo Mac Donald que angariou 51.595 votos representando 39.27% dos votos.

Vereadores
O partido que mais elegeu vereadores foi o PSD, com quatro cadeiras. O Democratas (DEM), Progressistas (PP) e Partido Trabalhista Brasileiro (PTB) elegeram dois vereadores cada um.

Partidos do campo político da esquerda como Partido dos Trabalhadores (PT), Partido Democrático Trabalhista (PDT), Partido Comunista do Brasil (PCdoB) e Partido Socialismo e Liberdade (PSOL) não elegeram nenhum vereador na cidade.

Eleições municipais no Paraná em 2020
Eleições em Foz do Iguaçu
2020 no Paraná

Eleição municipal de Foz do Iguaçu em 2020


En hormonreceptor er et receptormolekyle, der modtager et hormon på eller i en målcelle og styrer cellens udvikling eller funktion ved at sende biokemiske signaler rundt i cellen, f.eks. via biokemiske kaskader eller reaktioner til cellekernens gen-niveau for der at styre genekspressionen, se illustrationen og signaltransduktion.

En hormonreceptor binder et bestemt hormon med høj affinitet. Ofte binder en receptor et eller flere andre hormoner med lavere affinitet. Et hormon kan have flere receptorer med hver deres forskellige funktion

To klasser

Der er to vigtigste klasser af hormonreceptorer. Receptorer for vandopløselige hormoner(aminosyrehormoner, peptidhormoner og proteinhormoner) findes normalt på celleoverfladen og er indbygget i plasmamembranen og betegnes derfor som transmembran-receptorer. Et eksempel på dette er insulinreceptoren.

Derimod findes receptorerne for de ikke-vandopløselige steroidhormoner normalt i cellekernen eller i cytoplasmaet og benævnes som kernereceptorer, intracellulære eller nukleare receptorer, såsom testosteronreceptoren.

Binding af et hormon til receptoren igangsætter forskellige signalveje, som i sidste ende føre til ændringer i adfærd i target-cellerne. Se illustrationen og signaltransduktion.

Se også

 Feromon
 Hormonforstyrrende stoffer
 7TM-receptorer
 Receptortyrosinkinase
 Transskriptionsfaktor

Eksterne links og henvisninger

 Hormoner. Wikia

Biokemi

Hormonreceptor


عين السهلة  هي قرية عربية صغيرة تقع على جبل الخطاف الذي يطل على وادي عارة في المثلث الشمالي في إسرائيل.

التسمية
سُميت قرية عين السهلة بهذا الاسم نسبةً لعين الماء الموجودة فيها التي تمتاز بمذاق جميل وسهل.

التاريخ
في أواسط القرن التاسع عشر جاء إلى القرية قسم من عشيرة «آل كبها» التي كانت تعيش في يعبد، حيث قصدوا العين للشرب منها، وبعد فترة استقروا فيها وبنوا بيوتهم ومسجدهم الأول «مسجد أبو بكر الصديق» في عام 1973م، ومسجدهم الثاني «مسجد الهدى» عام 1989م، وشيدوا مدرسة وملعب وغيرهما.
اعتبارا من عام 1996 تتبع القرية مجلس بسمة المحلي مع كل من برطعة ومعاوية.

الجغرافيا
تمتاز عين السهلة بموقعها الجبلي حيث تربض القرية على سفح وقمة جبل الخطاف، وهو ربوة تابعة لسلسلة جبال نابلس. يصل متوسط ارتفاعها إلى 380 مترًا فوق مستوى سطح البحر. تمتاز القرية بموقعها إذ يمكن رؤية سلسلة جبال الجليل الأسفل ومدينة الناصرة، والجليل الأعلى، وبالأيام الباردة حيث يكون الطقس صافيا فبالإمكان رؤية جبل الشيخ في أقصى الشمال. كذلك يمكن رؤية مدينة أم الفحم المجاورة. وفي الأيام الصافية كذلك يمكن مشاهدة السهل الساحلي الشمالي والجنوبي من الخضيرة حتى تل أبيب جنوبا، ويمكنك مشاهدة سلسلة جبال الكرمل وعلى قمتها جامعة حيفا في الشمال الغربي.

السكان
يبلغ عدد سكان قرية عين السهلة حوالي 2,200 نسمة جميعهم من العرب المسلمين ينقسمون إلى قسمين؛ منهم من يسكن في الجزء الأعلى من الجبل (عين السهلة الفوقا) ويشكلون الأغلبية ومنهم من يسكن في السفح (عين السهلة التحتى) البالغ عددهم حوالي 500 نسمة. وأغلب سكان عين السهلة من عشيرة كبها.

الإدارة
في عام 1996 انضمت عين السهلة مع برطعة ومعاوية ليشكلن مجلسًا محليًا أطلق عليه اسم «بسمة» اختصارا لاسم القرى الثلاث. في عام 2009 وحتى عام 2013 تم انتخاب السيد «زيدان بدران» من عين السهلة لرئاسة المجلس.

المراجع

المثلث (إسرائيل)
بلدات عربية في إسرائيل
قرى عربية في إسرائيل
منطقة حيفا
وادي عارة

عين السهلة


MB14 est le nom de scène de Mohamed Belkhir, auteur-compositeur-interprète, rappeur, beatboxeur, chanteur et acteur, né à Amiens le .

Il est révélé comme chanteur par la cinquième saison de The Voice : La plus belle voix, qu'il termine second derrière Slimane, et comme acteur par le film Ténor en 2022.

Il a participé à plusieurs compétitions de Beatbox et a remporté le concours 2016

Biographie
Mohamed Belkhir est originaire d'Amiens dans la Somme.

Il découvre la musique avec le rap et commence à écrire ses premiers textes à l'âge de 12 ans. Il découvre en 2010 le beatboxing avec des vidéos sur internet et développe un savoir-faire d'homme-orchestre grâce à sa loop station (une machine qui permet d'enregistrer des boucles sonores).

Il choisit le nom de scène MB14 en accolant son nombre fétiche aux initiales de son prénom et de son nom.

En 2015, il remporte le Tremplin des jeunes du Picardie Mouv. La même année, il intègre le groupe toulousain Berywam avec lequel il est sacré champion de France de human beatbox par équipe en 2016 et champion du monde de beatbox en 2018.

En 2016, il participe à la cinquième saison de The Voice : La plus belle voix dans laquelle il termine deuxième derrière Slimane. En 2021,  il participe également à la saison All Stars de  : La Plus Belle Voix où il termine troisième derrière Louis Delort et la gagnante Anne Sila.

En avril 2018, il quitte le groupe Berywam pour entreprendre une carrière solo.

En 2022, il interprète le rôle d'un jeune rappeur qui découvre le chant lyrique dans le film de Claude Zidi Jr : Ténor, dont il a écrit la musique du générique. Il partage l'affiche avec Michèle Laroque.

En 2023 il participe à l'émission Britain's Got Talent et se qualifie directement pour les demi-finales live grâce au Golden Buzzer des présentateurs Ant et Dec.

Discographie

Albums
 2018 : Ambitus

Singles
 2018 : Go Down
 2018 : Street Lights
 2022 : Ma place

Filmographie
 2022 : Ténor de Claude Zidi Jr. : Antoine

Distinctions

 2015 : Vice-Champion de France de Beatbox par équipe avec Berywam
 2016 : Champion de France de Beatbox par équipe avec Berywam
 2016 : Finaliste de  : La Plus Belle Voix' 2018 : Champion du Monde de Beatbox par équipe avec Berywam
 2021 : troisième de The Voice : La Plus Belle Voix All star
 2022 : Nommé parmi les Révélations des César 2023
 2023 : Demi-finaliste de Britain's Got Talent

 Notes et références

 Voir aussi
 Articles connexes
 Berywam
 The Voice, la plus belle voix'' (saison 5)

Liens externes

Chanteur français du XXIe siècle
Chanteur des années 2000
Chanteur des années 2010
Chanteur des années 2020
Musicien lié au département de la Somme
Auteur-compositeur-interprète français
Participant à The Voice (France)
Nom de scène
Naissance en juin 1994
Mononyme
Naissance à Amiens

MB14


بلدية بالاوْسوليتا إي بليغامانس (بالكاتالانية: Palau-Solità i Plegamans) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 13.594 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة
بلديات في فالس أوكيدنتل

بالاو دي بليجامانس


عايدة رياض  (23 يناير 1954 -)، ممثلة مصرية.

عن حياتها
تزوجت من المطرب محرم فؤاد وانفصلا في أواخر الثمانينات القرن العشرين واستمر زواجها أربع سنوات. بدأت حياتها الفنية كراقصة في الفرقة القومية للفنون الشعبية وعمرها 15 عاما، وأصبحت الراقصة الأولى وعن طريق الفرقة بدأت بالإنطلاق. تعدّ من الفنانات القلائل اللاتي احتفظن بشعبية واسعة رغم تقدم العمر باختيار الأدوار المناسبة على الرغم من ملائمتها لأدوار سيدات أصغر عمراً لما تتمتع به من جمال وجاذبية.

قضيتها
في عام 1982 حكم على عايدة رياض بالسجن  بسبب ضبطها في شقة احد الاثرياء، ونفت عايدة نفسها في عدة لقاءات تليفزيونية، فإنَّ القضية تضمنت إلقاء القبض عليها وبصحبتها 6 من الفتيات "الكومبارس"، وتمّ اتهامهم بارتكاب جريمة الدعارة وحكمت عليها المحكمة بالحبس لمدة عام مع الشغل بتمهة "ممارسة الرذيلة" داخل هذا الوكر.

أعمالها

أفلامها

مسلسلات

أخرى

روابط خارجية

المراجع

أشخاص على قيد الحياة
ممثلات من القاهرة
ممثلات مصريات في القرن 20
مواليد 1373 هـ
مواليد 1954
ممثلات مصريات في القرن 21
ممثلات أفلام مصريات
ممثلات تلفزيون مصريات
ممثلات مسرح مصريات
مسيحيون مصريون
مواليد في القاهرة

عايدة رياض


Die 22. Czech International 1993 im Badminton fanden vom 1. bis zum 3. Oktober 1993 in Kladno statt.

Sieger und Platzierte

Weblinks
 http://www.tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=46CEA188-4059-41E0-9BED-BEF3D0F30210

1993
Badminton 1993
EBU Circuit 1993/94
Sportveranstaltung in Kladno

Czech International 1993


Andreas Rauch (* um 1592 in Pottendorf (Niederösterreich); † 23. Mai 1656 in Ödenburg) war ein österreichischer Komponist und Organist des Frühbarock.

Leben
Bereits im Alter von 18 Jahren wurde Andreas Rauch zum Organisten der evangelischen Landstände Niederösterreichs berufen. Danach wirkte er als Organist und Komponist an der evangelischen Kirche in Hernals (heute Wien). Von 1625 bis 1627 war er Organist in Inzersdorf, dem zweiten evangelischen Zentrum in der Umgebung Wiens, danach wieder in seinem Heimatort Pottendorf. In die ungarische Stadt Ödenburg, wohin er 1629 wegen des am 10. Oktober 1625 erlassenen Reformationspatents, das die Ausweisung aller Nichtkatholiken aus Wien festlegt, emigrieren musste, erhielt er 1630 eine Anstellung an der Michaelskirche und heiratete bald darauf. Nach dem Tod seiner ersten Frau, heiratete er 1639 in eine wohlhabende Bürgerfamilie ein, wodurch er die Bürgerrechte erhielt. Er wirkte bis an sein Lebensende an der Michaelskirche. Eine Straße in Pottendorf trägt den Namen Andreas-Rauch-Straße.

Werke (Auswahl)
Andreas Rauch komponierte sowohl Vokal- und Instrumentalmusik. Mehrere seiner Sammlungen dokumentieren sein musikalisches Wirken, darunter 15 Psalmen Davids, die als verschollen gelten, 12 geistliche Kompositionen ("Missa, Vespera et alii sacri concentus concertati"), 13 Motetten mit bis zu zwölf Stimmen. Während er den "Concentus votivus" Ferdinand II. widmete, komponierte Rauch anlässlich des Westfälischen Friedens eine Sammlung repräsentativer Musik unter dem Titel "Currus triumphalis musicus" für 8–12 Stimmen, großer Instrumentalbesetzung und 2 B.c. (Wien, 1648), die er Ferdinand III. widmete. Das "Thymiaterium musicale, Das ist: Musicalisches Rauchfäßlein" (1625) für 4–8 Stimmen und B.c., war zur Stützungs des Gemeindegesangs in der Kirche ausgelegt, während das "Newes Thymiaterium oder Rauchfäßlein" (1652) für 3–4 Stimmen, 2 Violinen Fagott und B.c., mehrere geistliche Konzerte umfasst und für ausgebildete Sänger angelegt ist.

Literatur

 Josef Pausz: Andreas Rauch: ein evangelischer Musiker; 1592 bis 1656. Evangelischer Presseverband in Österreich, Wien 1992.

Weblinks

Einzelnachweise

Komponist (Barock)
Komponist (Österreich)
Geboren im 16. Jahrhundert
Gestorben 1656
Mann

Andreas Rauch


Koka, biljni rod
 Koka (biljna vrsta)
 Koka (jezero), jezero u Etiopiji

Koka (razdvojba)