Weng Tojirakarn (, RTGS: Weng Tochirakan, Aussprache: []; * 1. April 1951) ist ein thailändischer Arzt und Politiker. Er war ein Anführer der Nationalen Demokratischen Allianz gegen Diktatur (United Front for Democracy Against Dictatorship, UDD; umgangssprachlich "Rothemden") und von 2011 bis 2014 ein Parlamentsabgeordneter für die Pheu-Thai-Partei.

Leben

Jugend und Demokratiebewegung
Weng Tochirakarn wurde in eine Familie armer chinesischer Immigranten geboren. Aufgrund seiner Begabung erhielt er ein Stipendium für die renommierte Triam-Udom-Schule. Anschließend studierte er an der Mahidol-Universität Medizin und war Vorsitzender des Studierendenrats der Universität. Er war ein Anhänger des buddhistischen Mönchs Buddhadasa Bhikkhu und glaubt, dass Buddhadasas Lehren ihn zu seinem politischen und gesellschaftlichen Engagement veranlasst haben.

1973 nahm er an den Protesten teil, die zum vorläufigen Ende der Militärherrschaft führten. Er leitete die progressive Studentenorganisation Medical Students Centre of Thailand. 1976 beteiligte er sich an den Studentenprotesten gegen die Rückkehr des entmachteten Diktators Feldmarschall Thanom Kittikachorn, die das Massaker an der Thammasat-Universität und die erneute Machtübernahme durch das Militär auslösten. Wie andere radikale Intellektuelle schlossen sich Weng und seine Frau, die Mikrobiologin Thida Thavornseth, daraufhin der verbotenen Kommunistischen Partei Thailands (KPT) an und flohen in die Berge. Dort war Weng Teil der medizinischen Einheit der KPT, die verwundete Genossen behandelte. Nach sechs Jahren im Untergrund kehrte er aufgrund einer Amnestie für ehemalige KPT-Kämpfer in ein ziviles Leben in Bangkok zurück.

1992 schloss er sich den Protesten gegen die vom Militär eingesetzte Regierung von Suchinda Kraprayoon an, die als "Schwarzer Mai" in die Geschichte eingingen. Er war ein Mitbegründer des Bündnisses für Demokratie.

Anfänge in der Politik
Weng lehnte die Politik des Ministerpräsidenten Thaksin Shinawatra ab. Besonders kritisierte er das "maßgeschneiderte" Gesetz, das es Thaksin und seiner Familie erlaubte, steuerfrei milliardenschwere Anteile an ihrem Konzern Shin Corp. an Investoren aus Singapur zu veräußern. Er schloss sich, an der Seite von Chamlong Srimuang, der bereits 1992 Sprecher der Demokratiebewegung war, der Bürgerbewegung gegen Thaksin an. Aus dieser entwickelte sich die Volksallianz für Demokratie (PAD), die so genannten "Gelbhemden".

Allerdings entfremdete sich Weng von den Forderungen seiner politischen Freunde. Er brach endgültig mit der PAD, als diese im März 2006 einen vom König, unter Umgehung des Vorschlagsrechts des Parlaments, ernannten Ministerpräsidenten forderten (was der König derweil ablehnte). Weng empfand solche Forderungen als undemokratisch und warf einigen "Gelbhemden" vor, sich "wie Neonazis" zu benehmen. Nach dem Putsch im September 2006, der Thaksin entmachtete, und der Einsetzung einer vom Militär unterstützten Regierung, näherte sich Weng dem entgegengesetzten politischen Lager, den Thaksin-freundlichen "Rothemden" an.

"Rothemd" und Parlamentsabgeordneter
2007 schloss er sich der Demokratischen Allianz gegen Diktatur (DAAD) an, die beim Referendum über die unter der Militärjunta ausgearbeitete Verfassung für ein "Nein" warb. Am 4. April 2008 gründete er die Gruppe People's Committee for Reforming the 2007 Constitution, an der sich damals 35 Organisationen beteiligt hatten. Ziel der Gruppe war eine Änderung der Verfassung von 2007. Er war während der Unruhen in Bangkok 2010 einer der führenden Aktivisten. Als die Armee das während der Unruhen in Bangkok 2010 besetzte Gebiet am 18. Mai stürmte, rief Weng die Demonstranten dazu auf, sich zu ergeben, um weitere Verluste zu vermeiden. Weng selbst ergab sich, wie andere Rothemden-Anführer, der Polizei und wurde verhaftet. Am 1. Dezember 2010 wurde seine Frau Thida zur Vorsitzenden der UDD ernannt. Weng wurde am 22. Februar 2011 auf Kaution entlassen.

Bei der Parlamentswahl 2011 wurde er auf der Liste der Pheu-Thai-Partei, die die Wahl auch insgesamt gewann, ins Parlament gewählt. Bei der vorgezogenen Neuwahl im Februar 2014 trat er auf Listenplatz 35 der Pheu-Thai-Partei an. Die Wahl wurde aber annulliert und drei Monate später kam es erneut zu einem Putsch. Als Ende 2018 politische Parteien wieder zugelassen wurden, wechselte Weng gemeinsam mit Chaturon Chaisaeng, Nattawut Saikua und Veera Musikapong zur Thai-Raksa-Chart-Partei, die ebenfalls dem Lager "Rothemden" zugerechnet wird. Die Partei wurde im März 2019 vom Verfassungsgericht verboten.

Weblinks

Einzelnachweise

Politiker (Thailand)
Thailänder
Geboren 1951
Mann
Mitglied der Pheu-Thai-Partei

Weng Tojirakarn


Onthophagus latevittatus é uma espécie de inseto do género Onthophagus da família Scarabaeidae da ordem Coleoptera.

História
Foi descrita cientificamente pela primeira vez no ano de 1905 por D'Orbigny.

Referências

Ligações externas

latevittatus
Coleópteros descritos em 1905

Onthophagus latevittatus


Mauro Rodrigues, né le  à Coimbra, est un footballeur bissaoguinéen qui évolue au poste d'ailier au Yverdon Sport FC.

Biographie
Né à Coimbra au Portugal, Mauro Rodrigues y vit jusqu'à ses 3 ans, âge auquel lui et sa mère déménagent en Suisse, à Loèche-les-Bains. Arrivé dans le canton du Valais en parlant seulement portugais, il devient par la suite trilingue, en parlant également français et haut-valaisan.

Carrière en club
Ayant commencé à jouer au foot dans sa ville d'adoption, Rodrigues commence à être suivi par des clubs de Super League dès l'âge de 11 ans, notamment le FC Thoune et le FC Sion, choisissant finalement de rejoindre ce dernier dans le courant de la saison 2014-15.

Ayant fait ses débuts professionnels avec le club de Sion le , lors d'une victoire 3-0 en Coupe de Suisse chez le , il signe son premier contrat professionnel avec le FC Sion le .

Le FC Sion le prête au Yverdon Sport FC pour la saison 2022-2023.

Carrière en sélection
Il fait ses débuts avec la Guinée-Bissau le  lors d'une victoire 3-0 contre le Congo, lors des qualifications pour la CAN 2021.

En , il est sélectionné pour les phases finales de la Coupe d'Afrique des nations 2021, qui ont lieu le mois de janvier suivant.

Références

Liens externes

Footballeur international bissaoguinéen
Footballeur portugais
Joueur du FC Sion
Joueur du Yverdon-Sport FC
Naissance en avril 2001
Naissance à Coimbra

Mauro Rodrigues


Liburnijska velekamenjarka (lat. Europolybothrus liburnicus), vrsta špiljske strige s 30 nogu koja obitava na Velebitu. Otkrila ju je hrvatska biospeleologinja Ana Komerički.

Pronađena je u Plitkoj peći kod Gornjih Čabrića kraj Obrovca te u tri pećine na južnim padinama Crnopca na Južnom velebitu kod kanjona rijeke Krupe - u Skopuruši, Rašljekovcu i Bundalovoj pećini, kao i u Markovoj špilji, pećini sa slanakastom vodom nekoliko stotina metara od mora.

Izvori

Velebit

Liburnijska velekamenjarka


Mary Beale (Barrow, Suffolk, krštena 26. ožujka 1633. – London, pokopana 8. listopada 1699.) bila je engleska slikarica.

Životopis
Rođena je Mary Cradock 1633. godine, prvo dijete supruge lokalnog rektora. Sa sigurnošću se ne zna tko ju je uputio u slikanje, ali najvjerojatniji kandidat je engleski slikar Robert Walker (1599. – 1658.). 1652. godine ona i Charles Beale, mladić koji je s njom dijelio zanimanje za umjetnost, vjenčali su se. Oni su ostali sretan par tijekom cijelog života, što je uključivalo i odgoj dva sina.

Nakon što su se Mary i njezin muž preselili u London, posebno su se dobro sprijateljili sa slikarom Peterom Lily. Postao je štovatelj njezinog rada i omogućio joj je da slika kopije djela u svojoj zbirci. 1663. napisala je "Observations by MB", tekst koji objašnjava kako slikati marelice, što je trenutno najstariji poznati dokument na engleskom jeziku o slikarstvu koje je napisala žena. Mnogo je klijenata posjetilo njezin studio, što ju je učinilo jednom od najuspješnijih profesionalnih slikarica svoje dobi.

Izvori

Britanski slikari

Mary Beale


Chisbury est un hameau du Wiltshire, en Angleterre. Il est situé dans l'est du comté, à une dizaine de kilomètres au sud-est de la ville de Marlborough. Administrativement, il est rattaché à la paroisse civile de Little Bedwyn.

Toponymie

Le nom est attesté sous la forme Cissanbyrig dans le Burghal Hidage, compilé au début du . Le second élément correspond clairement au vieil anglais , forme dative du substantif  désignant une place fortifiée, mais le premier élément est plus obscur. Il pourrait faire référence à un individu nommé Cissa ou provenir d'un substantif * désignant un endroit graveleux.

Histoire

Des artéfacts du Paléolithique, du Néolithique et de l'âge du bronze ont été retrouvés à Chisbury Hill, mais la colline fortifiée remonte au , vers la fin de l'âge du fer britannique. Elle est réoccupée à l'époque anglo-saxonne et fait partie des forteresses mentionnées dans le Burghal Hidage.

Une chapelle dédiée à saint Martin est édifiée au flanc de la colline au . Elle cesse de servir de lieu de culte vers le milieu du . La colline fortifiée et la chapelle constituent depuis 1925 un .

Références

Liens externes

Village dans le Wiltshire
Scheduled monument
Colline fortifiée au Royaume-Uni

Chisbury


Monforte, Portekiz'in Alentejo bölgesine bağlı Alto Alentejo alt bölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 4 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Assumar
 Monforte
 Santo Aleixo
 Vaiamonte

Portekiz'in belediyeleri
Alto Alentejo

Monforte


Rian Craig Johnson (n. 17 decembrie 1973) este un regizor de film, scenarist, scriitor, monteur din  Statele Unite ale Americii. A primit Premiul Directors Guild of America 2012. A primit Premiul Juriului pentru Originalitatea la Festivalul de Film din 2005  Sundance pentru filmul său de debut regizoral, Brick.

Biografie

Filmografie

Film

Televiziune

Note

Legături externe

Article on Johnson and the making of Brick
Brick Review at RockTag.us
The Man in the Herringbone Hat by Rian Johnson
Interview with Rian Johnson on Futuremovies.co.uk

Nașteri în 1973
Nașteri pe 17 decembrie
Actori americani
Regizori americani
Scenariști americani

Rian Johnson


Censorinus ist ein sehr kleiner, aber auffällig heller Einschlagkrater auf der Mondvorderseite in der Nähe des Mondäquators, am südlichen Rand des Mare Tranquillitatis, südöstlich des Kraters Maskelyne.
Östlich liegt der größere Nebenkrater Censorinus A.

Der Krater wurde 1935 von der IAU nach dem römischen Schriftsteller Censorinus offiziell benannt.

Weblinks

 Censorinus auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Censorinus (Mondkrater)


البندقية الهجومية طراز 44 (بالألمانية: Sturmgewehr 44) هي بندقية هجومية تم تطويرها في ألمانيا النازية أثناء الحرب العالمية الثانية وكانت الأولى من نوعها من حيث انتشارها الواسع. وتعرف أيضاً تحت مسميات المسدس الآلي 43 والمسدس الآلي 44، اللذان يمثلان نماذج أتاحت تطوير هذا السلاح. لقد اثرت تصاميمها على تصميم سلاح الكلاشنكوف AK-47

مراجع

أسلحة ألمانيا في الحرب العالمية الثانية
أسلحة نارية
اختراعات ألمانية
البحث والتطوير في ألمانيا النازية
رشاش عيار 8 ملم

بندقية هجومية 44 (StG44)


ضاحية عبد الله المبارك، منطقة من مناطق محافظة الفروانية في الكويت. سميت بهذا الاسم نسبة إلى الشيخ عبد الله المبارك الصباح أحد رجالات الكويت البارزين.

أماكن مأهولة في الكويت

ضاحية عبد الله المبارك


Das Haus Steinweg 68 ist ein denkmalgeschütztes Gebäude in der Stadt Quedlinburg in Sachsen-Anhalt.

Lage
Es befindet sich in der historischen Quedlinburger Neustadt und gehört zum UNESCO-Weltkulturerbe. Westlich grenzt das gleichfalls denkmalgeschützte Haus Steinweg 69, 70.

Architektur und Geschichte
Das dreigeschossige Fachwerkhaus wurde 1673 durch den Zimmermeister Peter Dünnehaupt erbaut. Auf ihn verweist die mit einem Wappen verzierte Inschrift M P D. Bemerkenswert ist die reich mit Rautenkreuzen versehene Fachwerkfassade. Zum Steinweg hin verfügt das Haus über einen Kastenerker, der zum Dachgeschoss hin in ein Zwerchhaus übergeht. Dort befindet sich eine Ladeluke. Der Hauseingang ist noch an seiner ursprünglichen Stelle vorhanden.

Die Grundfläche des Gebäudes ist mit 7,7 mal 9,3 Meter für ein Eckhaus verhältnismäßig klein. Das Anwesen verfügt auch nur über einen minimalen Hof.

Im Juli 1967 wurde das Dach des Hauses bei einem starken Unwetter beschädigt. Reparaturarbeiten unterblieben zunächst und konnten dann erst 1969 durchgeführt werden. Durch die eindringende Feuchtigkeit wurde das Entstehen Echten Hausschwamms begünstigt. Es stürzten weitere Deckenteile ein. 1970 wurde das Gebäude gesperrt. Der VVB Saat- und Pflanzgut versuchte 1972 das Haus auszubauen und Wohnraum für Mitarbeiter des Unternehmens zu schaffen. Das Vorhaben scheiterte jedoch an fehlenden Baukapazitäten. Das Stadtbauamt versuchte 1973 Bauarbeiter und Gerüste für die Durchführung von Arbeiten am Gebäude zu erhalten. Auch dies misslang jedoch.

Aufgrund der Gefährdung des Gebäudes setzte das Institut für Denkmalpflege das Haus auf die Liste von Gebäuden, deren Sanierung durch die vertraglich durch die DDR gebundenen Staatlichen Werkstätten für Denkmalpflege Polens (Pracownie Konserwacji Zabytków, PKZ), Betriebsteil Thorn erfolgen sollte. Es war das erste Projekt dieser Art in der Quedlinburger Neustadt, nach dem bereits andere Objekte in der Altstadt realisiert worden waren. Die Bauarbeiten erfolgten in den Jahren 1977/78. In jedem der drei Stockwerke entstand eine eigene Wohnung. Die bis dahin in der Mitte des Gebäudes befindliche Treppe wurde an den Westgiebel zwischen in massiver Bauweise errichteten Wänden verlegt. In der Südwestecke des Hauses wurden für alle Wohnungen die Küchen und Bad- und Toilettenräume angelegt. Hierfür entstanden in diesem Bereich massive Decken und Wände. Im übrigen gelang es jedoch die tragende Fachwerkkonstruktion zu erhalten. So wurde auch die historisch entstandene Schiefstellung des Gebäudes bewahrt und Türen und Fenster aufwendig angepasst. Das Zwerchhaus wurde als Kinderzimmer ausgebaut und über eine Treppe an die obere Wohnung angegliedert.

Literatur
 Falko Grubitzsch in: Georg Dehio: Handbuch der deutschen Kunstdenkmäler. Sachsen-Anhalt. Band 1: Ute Bednarz, Folkhard Cremer u. a.: Regierungsbezirk Magdeburg. Neubearbeitung. Deutscher Kunstverlag, München u. a. 2002, ISBN 3-422-03069-7, S. 758.
 Landesamt für Denkmalpflege Sachsen-Anhalt (Hrsg.): Denkmalverzeichnis Sachsen-Anhalt. Band 7: Falko Grubitzsch, unter Mitwirkung von Alois Bursy, Mathias Köhler, Winfried Korf, Sabine Oszmer, Peter Seyfried und Mario Titze: Landkreis Quedlinburg. Teilband 1: Stadt Quedlinburg. Fliegenkopf, Halle 1998, ISBN 3-910147-67-4, S. 256.

Einzelnachweise

Kulturdenkmal in Quedlinburg
Fachwerkhaus in Quedlinburg
Quedlinburg
Erbaut in den 1670er Jahren
Steinweg (Quedlinburg)

Steinweg 68 (Quedlinburg)


was a town located in Minamiuwa District, Ehime Prefecture, Japan.

As of 2004, the town of Jōhen had an estimated population of 9,751 and a density of 129.37 persons per km². The total area was 75.37 km².

On October 1, 2004, Jōhen, along with the towns of Ipponmatsu, Mishō and Nishiumi, and the village of Uchiumi (all from Minamiuwa District), was merged to create the town of Ainan.

External links
Official website of Ainan in Japanese

Dissolved municipalities of Ehime Prefecture
Ainan, Ehime

Jōhen, Ehime


Israel Jean Orval Gravelle (* 7. Dezember 1927 in Aylmer, Québec; † 18. Januar 1997 in Trenton, Ontario) war ein kanadischer Eishockeyspieler. Bei den Olympischen Winterspielen 1948 gewann er als Mitglied der kanadischen Nationalmannschaft die Goldmedaille.

Karriere
Jean Gravelle begann seine Karriere als Eishockeyspieler in seiner Heimatstadt bei den Aylmer Shamrocks, für die er in der Saison 1943/44 in der Ontario Junior Hockey League aktiv war. Anschließend spielte er ein Jahr lang für die Hull Volants im Seniorenbereich, ehe er für die Ottawa Senators wieder im Juniorenbereich aktiv war. 1947 trat er der Royal Canadian Air Force als Machinist bei und wurde im folgenden Jahr von der Militäreishockeymannschaft RCAF Flyers rekrutiert. Mit der Mannschaft nahm er 1948 an den Olympischen Winterspielen teil. Im Anschluss an das Turnier spielte er weitere drei Jahre lang für die RCAF Flyers, wobei er in der Saison 1950/51 auch ein Spiel für die Ottawa Senior Senators absolvierte. Von 1951 bis 1953 stand er für die Smiths Falls Rideaus und in der Saison 1953/54 für die Pembroke Lumber Kings auf dem Eis, bevor er seine Karriere beendete.

International
Für Kanada nahm Gravelle an den Olympischen Winterspielen 1948 in St. Moritz teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Goldmedaille gewann. In acht Spielen erzielte er drei Tore.

Erfolge und Auszeichnungen
 1948 Goldmedaille bei den Olympischen Winterspielen

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Kanada)
Olympiateilnehmer (Kanada)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1948
Olympiasieger (Eishockey)
Geboren 1927
Gestorben 1997
Mann
Kanadier

Jean Gravelle


Cand.rer.soc. (), kandidat i socialvidenskab.

Uddannelsen som kandidat i socialvidenskab blev udbudt ved Odense Universitet (nu en del af SDU). På uddannelsen blev der udbudt en bred vifte af politologiske, sociologiske, økonomiske og forvaltningsorienterede fag. Flere kandidater fik ansættelse i amtslige og kommunale forvaltninger.

Uddannelsen er nu nedlagt. Sidste optag skete 1986.

Kandidatgrader
Odense Universitet

Cand.rer.soc.


L'halicine (SU-3327) est un composé chimique qui agit comme un inhibiteur de l' (JNK). À l'origine, il a été recherché pour le traitement du diabète mais le développement n'a pas été poursuivi pour cette application en raison des mauvais résultats des tests.

Par la suite, l'halicine a été identifié par des chercheurs en intelligence artificielle de la MIT Jameel Clinic en 2019 à l'aide d'une approche d'apprentissage profond in silico, comme un antibiotique probable à large spectre. Cette probabilité a été vérifiée par des tests de culture cellulaire in vitro, suivis de tests in vivo sur des souris. Ce composé a montré une activité contre les souches pharmacorésistantes de Clostridioides difficile, Acinetobacter baumannii et Mycobacterium tuberculosis, avec un mécanisme d'action inhabituel impliquant la séquestration du fer à l'intérieur des  bactéries, ce qui interfère avec leur capacité à réguler correctement l'équilibre du pH à travers la membrane cellulaire. Comme il s'agit d'un mode d'action différent de celui de la plupart des antibiotiques, l'halicine a conservé son activité contre les souches bactériennes résistantes à de nombreux médicaments couramment utilisés.

Des études préliminaires suggèrent que l'halicine tue les bactéries en perturbant leur capacité à maintenir un gradient électrochimique à travers leurs membranes cellulaires. Ce gradient est nécessaire, entre autres fonctions, pour produire de l'ATP (molécules que les cellules utilisent pour stocker de l'énergie), donc si le gradient tombe en panne, les micro-organismes meurent. Face à ce type de mécanisme, il pourrait être difficile pour les bactéries de développer une résistance.

Références

Liens externes
 Machine Learning for Antibiotics, sur blogs.sciencemag.org

Thiazole
Thiadiazole
Amine aromatique
Nitro
Thioéther
Bactériologie
Épidémiologie
Pharmacologie
Antibiotique
Inhibiteur d'enzyme

Halicine


Reinhard Alexander Stauber (* 26. Juli 1960 in Regensburg) ist ein deutscher Historiker, seit 2003 Universitätsprofessor für Neuere Geschichte und Österreichische Geschichte an der Universität Klagenfurt und seit Oktober 2020 Vizerektor ebendort. Seit 2022 amtiert er auch als Präsident der Historischen Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften.

Leben
Stauber studierte Geschichte und Politikwissenschaft an der Ludwig-Maximilians-Universität München und arbeitete anschließend als wissenschaftlicher Assistent am Institut für Neuere Geschichte der Universität München. Seine Promotion erfolgte 1990, die Arbeit mit dem Titel Herzog Georg von Bayern-Landshut und seine Reichspolitik wurde im Folgejahr mit dem Promotionspreis der Universität München ausgezeichnet. 1998 stellte Stauber seine Habilitationsschrift an der Philosophischen Fakultät für Geschichte und Kunstwissenschaften der Universität München zum Thema Der Zentralstaat an seinen Grenzen. Administrative Integration, Herrschaftswechsel und politische Kultur im südlichen Alpenraum fertig.

Auf eine Gastdozentur in Italien am Deutschen Historischen Institut Rom folgte eine Vertretungsprofessor des Lehrstuhls für Geschichte der Frühen Neuzeit an der Universität München, zudem war Stauber als wissenschaftlicher Mitarbeiter der Historischen Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften tätig. Nach einer Gastprofessor an der Universität Innsbruck erfolgte die Berufung als Universitätsprofessor für Neuere und Österreichische Geschichte an der Universität Klagenfurt am 1. Dezember 2003. Stauber folgte an dieser Stelle dem renommierten österreichischen Historiker Helmut Rumpler nach. Einen Ruf an die Universität Regensburg lehnte Stauber 2010 ab.

Ab 2007 war Stauber Prodekan der Fakultät für Kulturwissenschaften an der Universität Klagenfurt. Nach dem Rücktritt des Germanisten Albert Berger aus dieser Funktion im März 2011 führte Stauber die Dekanatsgeschäfte zunächst provisorisch; am 1. Juni 2011 erfolgte die offizielle Ernennung zum Dekan der Kulturwissenschaften bis Ende 2013. 2015 wirkte er für ein weiteres Jahr als Dekan.

Im März 2012 wurde Stauber zum Mitglied der Historischen Kommission bei der Bayerischen Akademie der Wissenschaften gewählt. Am 2. März 2022 wählte ihn die Historische Kommission zu ihrem Präsidenten. Seit Oktober 2015 ist er zudem im Kuratorium des FWF aktiv. Stauber ist Mitglied der Vereinigung für Verfassungsgeschichte und seit dem Jahr 2000 korrespondierendes Mitglied der Accademia degli Agiati in Rovereto.

Am 11. Mai 2020 wurde Reinhard Stauber vom Universitätsrat der Universität Klagenfurt zum Vizerektor für Personal und Infrastruktur für die vierjährige Funktionsperiode ab 29. Oktober 2020 bestellt.

Im Jahr 2020 wurde ihm anlässlich seines 60. Geburtstages eine umfassende akademische Festschrift gewidmet.

Schriften (Auswahl)
 Herzog Georg von Bayern-Landshut und seine Reichspolitik. Möglichkeiten und Grenzen reichsfürstlicher Politik im wittelsbach-habsburgischen Spannungsfeld zwischen 1470 und 1505. Lassleben, Kallmünz 1993.
 Der Zentralstaat an seinen Grenzen. Administrative Integration, Herrschaftswechsel und politische Kultur im südlichen Alpenraum. Vandenhoeck u. Ruprecht, Göttingen 2001.
 Der Wiener Kongress. Böhlau, Wien 2014, ISBN 978-3-8252-4095-0.
 mit Florian Kerschbaumer, Marion Koschier (Hrsg.): Mächtepolitik und Friedenssicherung. Zur politischen Kultur Europas im Zeichen des Wiener Kongresses. Lit, Berlin/Münster 2014, ISBN 978-3-643-50502-6.

Literatur
 Werner Drobesch, Elisabeth Lobenwein, Ulfried Burz (Hrsg.): Politik- und kulturgeschichtliche Betrachtungen. Quellen – Ideen – Räume – Netzwerke. Festschrift für Reinhard Stauber zum 60. Geburtstag. Mohorjeva, Hermagoras 2020, ISBN 978-3-7086-1133-4.

Weblinks

 Reinhard Stauber auf der Website der Universität Klagenfurt

Einzelnachweise

Neuzeithistoriker
Hochschullehrer (Universität Klagenfurt)
Hochschullehrer (Ludwig-Maximilians-Universität München)
Mitglied der Bayerischen Akademie der Wissenschaften
Mitglied der Accademia degli Agiati
Mitglied der Vereinigung für Verfassungsgeschichte
Deutscher
Geboren 1960
Mann

Reinhard Stauber


.pn Pitcairn Adası için internet ülke kodu üst seviye alan adıdır. (CcTLD)

Pitcairn Adaları
İnternet ülke alan kodları
1997 tanıtımları

.pn


Den 38. Razzie-Uddeling er den 38. uddeling af prisen Golden Raspberry Award, også kaldet "Razzie", der blev uddelt til de værste Hollowood-produktioner, der kom ud af filmåret 2017. Præ-nomineringerne blev offentliggjort den 22. januar 2018 og vinderne offentliggjort ved en ceremoni den 3. marts 2018 i Los Angeles.

Filmen The Emoji Movie blev den første animationsfilm i fuld længde, der blev nomineret i alle kategorierne Værste film, Værste instruktør, Værste filmpar og Værste manuskript, og filmen "vandt" i samtlige kategorier og blev derved den film, der modtog flest razzies. Transformers: The Last Knight var nomineret i flest kategorier, 10 i alt.

Der var ved uddelingen en ny kategori, sponseret af Rotten Tomatoes, kaldet "The Razzie Nominee So Rotten You Loved It", hvor brugerne af Rotten Tomatoes' website kunne støtte en film, som de mente var urimeligt nomineret. Kategorien blev vundet af filmen Baywatch.

Vindere og nominerede

Film der modtog eller var nomineret til flere priser
Følgende ni film modtog flere nomineringer:

* Film, der delte nominering med en anden.

Følgende film modtog flere priser:

De nominerede films salg

Noter

Referencer

Eksterne henvisninger

Golden Raspberry Awards
Begivenheder i 2018

Den 38. Razzie-Uddeling


بني ياس مدينة تابعة لإمارة أبوظبي، وتقع على بعد 37 كم من قلب العاصمة أبوظبي وعلى التقاطع الرئيسي للخطين الأول الذي يربط العاصمة أبوظبي بمدينة العين والثاني الذي يربط دبي والإمارات الشمالية الأخرى بمنفذ الغويفات (السعودية). وتضم مدينة بني ياس عدة أحياء سكنية قامت مؤخراً (تعد تابعة لها) من مثل: المفرق والشوامخ والشامخة وجنوب الشامخة وخليفة والمعزز والعدلة والفلاح (تتبع بني ياس شرق) والوثبة وشمال الوثبة والوثبة العسكرية وبني ياس غرب (جرن يافور ).

معالم ومباني
 مركز شرطة بني ياس الحديث (بني ياس شرق) والذي يضم الأقسام
1- وحدة الجوازات والهجرة
2- وحدة المرور وترخيص الآليات
3- وحدة مسرح الجريمة (الأدلة الجنائية)

 محكمة ونيابة بني ياس (بني ياس غرب)
 معهد أدنوك الفني (الموقع في مدينة الشامخة)
 عيادة بني ياس الحديثة.
 ولقد تم بناء العديد من الدارس مثل مدرسة جرن يافور والحصن والتقدم.
 جرن يافور : تلّة اعتاد الشيخ يافور بن شخبوط بن ذياب الفلاحي اعتلائها تقع شرق مدينة أبوظبي.
الوثبة: منطقة شرق مدينة أبوظبي سُمّيت بهذا الاسم نسبة لخيل الشيخ يافور بن شخبوط الفلاحي

التطوير

وتحدث في المدينة أعمال تطويرية مثل:

 بناء استاد جديد لنادي بني ياس الرياضي الثقافي
 بني ياس مول
 مشروع (بوابة الشرق) والذي سيضم مركز تجاري (يعد ثاني أكبر مركز تجاري في أبوظبي) وصالات سينما وفلل سكنية يغطي المركز التجاري لبوابة الشرق بتصميمه الديناميكي مساحة 148,000 متراً مربعاً ويعتبر ثان أكبر مركز تجاري في مدينة أبوظبي ويضم 339 متجراً للبيع بالتجزئة تنتشر في طابقين ويشتمل أيضاً على 2245 موقفاً للسيارات بالإضافة إلى 16 مطعماً ومقهى.
 أيضا تم بناء المركز التجاري وهو اللولو والياس مارت.

السكان
يبلغ عدد سكان مدينة بني ياس وفق تقرير نشرته مجلس التخطيط العمراني سنة 2011 م حوالي 69 ألف نسمة.

الصور الخاصة بالحديقة العامة في بني ياس

المصادر

http://www.albayan.ae/across-the-uae/news-and-reports/2011-07-25-1.1477306

أبو ظبي

بني ياس (أبو ظبي)


Districtele Antwerpenului sunt cele nouă subunități administrative care compun comuna belgiană Antwerpen. Foste municipalități (în ), ele au primit statutul de district după fuziunea cu orașul. Fiecare district este controlat de un colegiu districtual (în ), iar cetățenii sunt reprezentați de consiliul districtual (în ). Districtele Antwerpenului sunt întrucâtva similare cu entitățile administrative care compun orașele olandeze Amsterdam și Rotterdam.

Istoric
Cele mai multe din actualele comune belgiene au fost alcătuite prin fuziunea mai multor foste municipalități, după 1 ianuarie 1977, cu excepția aglomerărilor Bruxelles și Antwerpen.

Articolul 41 din Constituția Belgiei prevede posibilitatea de implementare a districtelor de către orice municipalitate cu cel puțin 100.000 de locuitori. În astfel de cazuri, districtele sunt conduse de un colegiu districtual și au consilii districtuale alese direct. Antwerpen este singurul oraș belgian care s-a folosit de această prevedere constituțională. Însă, datorită situației sale specifice, reorganizările și fuziunile, începute pe 30 decembrie 1975, au intrat în efect abia pe 1 ianuarie 1983. Fostele municipalități din jurul Antwerpenului au fost denumite districte și au primit un rol consultativ neoficial în administrarea orașului. Începând din 1 ianuarie 2001, ele au primit funcții administrative sporite.

Fostul district Antwerpen 4, format în 1958 după fuziunea fostelor municipalități Berendrecht, Zandvliet și Lillo, a fost deconectat de Districtul Antwerpen și, sub numele de Berendrecht-Zandvliet-Lillo, a primit același statut ca celelalte opt districte. Alte foste districte precum Antwerpen 2 (Kiel-Tentoonstellingswijk) sau Antwerpen 5 (Linkeroever) încă așteaptă această promovare.

Alte orașe belgiene care pot, teoretic, implementa districtele, sunt Gent și Brugge în Flandra; Charleroi, Liège și Namur în Valonia; și orașul Bruxelles, Anderlecht și Schaerbeek în Regiunea Capitalei Bruxelles. Totuși, Anderlecht și Schaerbeek nu conțin alte foste municipalități. În același sens, există propuneri din partea flamandă de fuzionare a celor 19 comune ale Bruxelles-ului într-una singură, însă ele au întâlnit o rezistență puternică din partea francofonă și bruxelleză.

Districtele actuale

Note

Legături externe

Districtele Antwerpenului


نصف الخلية هو القطب الواحد من البطارية الكهربية ويمثل في التفاعل الكيميائي الحاصل في خلية دانيال على سبيل المثال أحد الكأسين، فالكأس الذي يحوي أيونات النحاس هو نصف خلية وهو في ذات الوقت مهبط الدائرة الكهربية الذي يحدث عنده عملية الاختزال وتسمى هذه العملية تفاعل نصف الخلية.

أما الكأس الآخر الذي يحوي الخارصين (الزنك) هو نصف الخلية الآخر وكذلك هو مصعد الدائرة وتحدث عنده عملية الأكسدة ولكي يتم جريان التيار يجب توصيل الكأسين بناقلين كهربيين، وفي حالة دانيال فإن الناقل الأول هو الجلفانومتر وهو جهاز قياس الجهود المنخفضة والناقل الآخر هو القنطرة الملحية التي تقوم بوزن الأيونات في نصفي الخلية.

Zn + Cu+2 → Zn+2 + Cu :المعادلة الأصلية
Zn → Zn+2 + 2e− :معادلة المصعد
Cu+² + 2e− → Cu :معادلة المهبط

مراجع

كيمياء كهربائية

نصف خلية


Varaždinska nogometna liga je bila liga četvrtog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije za sezonu 1967./68. Sudjelovalo je 14 klubova, a prvak je bio Udarnik iz Kućana Gornjeg.

Ljestvica

 Začretje – tadašnji naziv za Sveti Križ Začretje

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Zagrebačka zona 1967./68.

Vanjske poveznice

Izvori
 Ivica Vukotić: VŽ nogomet, Varaždin, 1990., str. 90
 Franjo Novak, Zvonko Gerić: NK Podravina : Ludbreg : [1919.-2009.], Ludbreg, 2011.,
 Branko Piljek: Monografija zagorskog sporta , Zabok, 2011., , str. 33

1967-68 Varaždin
Varaždin
1967-68 Varaždin

Varaždinska nogometna liga 1967./68.


Earl of Oxford and Asquith is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1925 for the Liberal politician H. H. Asquith. He was Home Secretary from 1892 to 1895, Chancellor of the Exchequer from 1905 to 1908, Leader of the Liberal Party from 1908 to 1926 and Prime Minister of the United Kingdom from 1908 to 1916. Asquith was made Viscount Asquith, of Morley in the West Riding of the County of York, at the same time, also in the Peerage of the United Kingdom. This title is used as a courtesy title by the heir apparent to the earldom.

Asquith had originally wanted to be created simply Earl of Oxford. However, this greatly offended the collaterals of the de Vere family, members of which had been earls of Oxford, for centuries and of the Harley family, members of which had been earls of Oxford and earls Mortimer. In the face of opposition from them, another title had to be selected – the formal title 'Earl of Oxford and Asquith' was finally decided as a compromise, with it being abbreviated to 'Earl of Oxford' in everyday conversation and letters, which still irritated the other families.

The first Earl was succeeded in 1928 by his grandson, his eldest son Raymond Asquith having been killed in World War I. The second Earl was a diplomat and administrator and served as Governor of the Seychelles from 1962 to 1967. He died in 2011 and was succeeded by his son, the third Earl and current holder of the title. The current Lord Oxford and Asquith is a retired diplomat.

Several other members of the Asquith family have also gained distinction. Raymond Asquith, eldest son of the first Earl and father of the second, was a barrister and intellectual. Herbert Asquith, second son of the first Earl, was a poet, novelist and lawyer. Arthur Melland Asquith (1883–1939), third son of the first Earl, was a Brigadier-General in the Army. Cyril Asquith, fourth son of the first Earl, was a Lord of Appeal in Ordinary and was created a life peer as Baron Asquith of Bishopstone in 1951. Violet Asquith, better known under her married name of Violet Bonham Carter, was a Liberal politician and was created a life peer as Baroness Asquith of Yarnbury in 1964. Her eldest son Mark Bonham Carter was a publisher and politician and was created a life peer as Baron Bonham-Carter in 1986. His daughter is the life peer Jane Bonham Carter, Baroness Bonham-Carter of Yarnbury.

Raymond Bonham Carter, second son of Baroness Asquith of Yarnbury, was a banker and the father of the noted actress Helena Bonham Carter and of Edward Bonham Carter. Elizabeth Asquith (better known by her married name of Elizabeth Bibesco), the only daughter from the second marriage of the first Earl, was a moderately celebrated author who, for a short while, dated the Spanish grandee José Antonio Primo de Rivera (founder of FET y de las JONS) before marrying the Romanian lawyer, diplomat and writer Prince Antoine Bibesco in 1919. Anthony Asquith, only son from the second marriage of the first Earl, became a successful film director. Dominic Asquith, second son of the second Earl, is a prominent diplomat and served as British Ambassador to Iraq from 2006 to 2007. Margot Asquith (née Tennant), second wife of the first Earl, a socialite, author and wit, became the Countess of Oxford and Asquith upon her husband's becoming the first Earl.

The family seat is Mells Manor, near Mells, Somerset.

Earls of Oxford and Asquith (1925)
Herbert Henry Asquith, 1st Earl of Oxford and Asquith (1852–1928)
Raymond Asquith (1878–1916)
Julian Edward George Asquith, 2nd Earl of Oxford and Asquith (1916–2011)
Raymond Benedict Bartholomew Michael Asquith, 3rd Earl of Oxford and Asquith (b. 1952)

The heir apparent is the present holder's only son, Mark Julian Asquith, Viscount Asquith (b. 1979), who is married to Helen, daughter of Christopher Prentice.
The heir apparent's heir apparent is his son, George Hannibal Asquith (b. 2011).

Line of succession and other titles held by descendants of the 1st Earl

  Herbert Henry Asquith, 1st Earl of Oxford and Asquith (1852–1928)
 Raymond Herbert Asquith (1878–1916)
  Edward Julian George Asquith, 2nd Earl of Oxford and Asquith (1916–2011)
  Raymond Benedict Bartholomew Michael Asquith, 3rd Earl of Oxford and Asquith (born 1952)
 (1) Mark Julian Asquith, Viscount Asquith (b. 1979)
 (2) Hon. George Hannibal Asquith (b. 2011)
 (3) Hon. Sir Dominic Antony Gerard Asquith (b. 1957)
 (4) Thomas Anthony Gerard Asquith (b. 1992)
 (5) William Raphael Augustine Asquith (b. 1994)
 Hon. Herbert Dixon Asquith (1881–1947)
 Michael Henry Asquith (1914-2004)
 (6) Stephen Andrew Romilly Michael Asquith (b. 1944)
 (7) Daniel Asquith (b. 1964)
 (8) Portis Asquith (b. 1978)
 (9) Thomas Ivo Asquith (b. 1980)
 (10) Peter Edward Asquith (b. 1947)
 Simon Anthony Roland Asquith (1919–1973)
 (11) Conrad Robin Asquith (1945–2020)
 (12) Ivon Shaun Asquith (b. 1946)
 (13) Thomas Asquith (b. 1982)
 (14) William Asquith (b. 1985)
  Helen Violet Bonham Carter, Baroness Asquith of Yarnbury née Violet Asquith (1887–1969)
  Mark Raymond Bonham Carter, Baron Bonham-Carter (1922–1994)
  Jane Mary Bonham Carter, Baroness Bonham-Carter of Yarnbury (b. 1957)
  Cyril Asquith, Baron Asquith of Bishopstone (1890–1954)
 Hon. Paul Asquith (1927–1984)
 (15) Jonathan Paul Asquith (b. 1956)
 (16) Paul William Asquith (b. 1988)
 (17) Matthew Henry George Asquith (b. 1994)
 (18) Rupert Asquith (b. 1965)

See also
Asquith family
Earl of Oxford
Venetia Stanley

Notes

Earldoms in the Peerage of the United Kingdom
Earl
Earl
Earl of Oxford and Asquith
Earl
Noble titles created in 1925
Noble titles created for UK MPs
Peerages created for prime ministers of the United Kingdom

Earl of Oxford and Asquith


Windows Server 2008, sunucu tabanlı Microsoft Windows işletim sistemlerinin bir sürümüdür. Üretim için 4 Şubat 2008 tarihinde çıktı ve resmen 27 Şubat 2008 tarihinde yayınlandı, Windows Server 2003, halefine göre yaklaşık beş yıl önce piyasaya çıktı. Windows Server 2008 R2 adlı ikinci bir sürümü, üretim için 22 Temmuz 2009 tarihinde yayınlanmıştır. Windows Server 2008, Windows Vista ve Windows 7 gibi, Windows 6x üzerine kuruludur.

Geçmişi

Aslında Windows Server Kodadı "Longhorn" olarak da bilinir, Microsoft Başkanı Bill Gates, resmî adını (Windows Server 2008) 16 Mayıs 2007 WinHEC'teki açılış konuşması sırasında açıklamıştır.

27 Temmuz 2005 tarihinde Beta 1 yayınlanmıştır; 23 Mayıs 2006 tarihinde WinHEC 2006'da Beta 2 duyurulmuş ve yayınlanmıştır ve Beta 3 halka açık bir şekilde 25 Nisan 2007 tarihinde yayınlanmıştır. Release Candidate 0, 24 Eylül 2007 tarihinde halkın geneline yayınlanmıştır ve Release Candidate 1, halkın geneline 5 Aralık 2007 tarihinde yayınlanmıştır. Windows Server 2008, 4 Şubat 2008 tarihinde üretime bırakılmıştır ve 27 Şubat 2008 tarihinde resmen başlatılmıştır.

Özellikleri

Windows Server 2008, Windows Vista ile aynı kod tabanına inşa edilmiştir; bu nedenle, aynı mimari ve işlevselliğinin çok şeyini paylaşır. O zamandan beri kod tabanı ortak, otomatik olarak gelir.

Active Directory rolleri

Active Directory (Etkin Adres Defteri) rolleri, kimlik, sertifika ve hak yönetimi hizmetleriyle genişletilmiştir. Active Directory, Windows Server 2003'e kadar, bağlı bilgisayarları merkezî olarak yönetmek için ağ yöneticilerine izin, kullanıcıların grupları için politikalar belirlemek ve yeni uygulamaları birden fazla bilgisayara merkezî olarak dağıtma. Active Directory'nin bu rolü, Active Directory Domain Services (ADDS) olarak yeniden adlandırılıyor. Active Directory Federation Services (ADFS) dahil, Active Directory Lightweight Directory Services (AD LDS), (eskiden Active Directory Application Mode veya ADAM), Active Directory Certificate Services (ADCS), Active Directory Rights Management Services (ADRMS) ve bir dizi ek hizmetler sunuluyor. Kimlik ve sertifika hizmetleri, yöneticilerin kullanıcı hesaplarını yönetmesine imkân verir ve dijital sertifikalar, belirli hizmetlere ve sistemlere erişmelerine izin verir. Federasyon yönetim hizmetleri, işletmelere güvenilir iş ortakları ve müşterilerle kimlik bilgilerini paylaşmaya, bir müşteri ağında bir danışman şirketin kendi kullanıcı adını ve parolasını kullanarak oturum açmaya izin veriyor.

Failover Kümeleme

Windows Server 2008, Failover Kümeleme aracılığıyla uygulamalara ve hizmetlere yüksek kullanılabilirlik sunar. Çoğu sunucu özelliği ve rolü, hiçbir kesintisi olmadan çok az zamanda çalışma tutulabilir. Windows Server 2008 ve Windows Server 2008 R2'de, küme doğrulama sihirbazının başlangıcıyla önemli kümeler nitelikli şeklide değişiyor. Küme doğrulama sihirbazı, Windows Server 2008 ve Windows Server 2008 R2'de failover kümelemeye entegre edilmiş bir özelliktir.

Sürümleri

   Windows Server 2008 Standard Edition
   Windows Server 2008 Enterprise Edition
   Windows Server 2008 Datacenter Edition
   Windows Web Server 2008
   Windows Storage Server 2008
   Windows Small Business Server 2008
   Windows Essential Business Server 2008

2008 yazılımları
X86-64 işletim sistemleri
IA-32 işletim sistemleri

Windows Server 2008


Uluğ Bey Rasathanesi, 1421 yılında Timur İmparatorluğu'nun 4. sultanı Uluğ Bey (Farsça: میرزا محمد طارق بن شاه رخ الغ‌بیگ, Mīrzā Muhammad Tāriq bin Schāhruch Ulugh Beg) tarafından yaptırılan 3 katlı bir gözlem evidir.

Rasathanede devrin ünlü astronomları Ali Kuşçu, Bursalı Kadızade Rumi, Gıyaseddin Cemşid (Farsça: غیاث‌الدین جمشید کاشانی, Ghiyāth al-Dīn Jamshīd ibn Masʾūd al-Kāshī) çağdaşları ile birlikte çalıştılar. Son kısımları 1449 yılında Uluğ Bey tarafından tamamlanan ve tarihe Ziyci Sultanı veya Zeyci Kürkanı olarak geçecek eseri bu rasathanede hazırladılar.

Kurulup çalışması

Uluğ Bey'in en büyük eseri, Semerkand Medresesi inşasından kısa bir süre sonra Semerkant'ta yaptırdığı büyük rasathanedir ve dış görünümü gezel bir rasathanedir.
Uluğ Bey Rasathanesi de denilen bu rasathane, Semerkant Medresesi'nde yapılan matematik ve astronomi çalışmalarını pratiğe uygulamak, sonuçlarını hazırlanacak bir eserle ilim dünyasına sunmak gayesiyle yapılmıştı.

Uluğ Bey, 1421'de yapımına başlanan rasathanenin inşası bittikten sonra, rasathane müdürlüğü görevini, Gıyaseddin Cemşid'e verdi.  Bu gözlemevinde yapılan gözlemler, ancak on iki yılda bitirilebilmiştir. Önce Gıyaseddin Cemşid rasat ve hesaplama işlerini o idare ediyordu. Gıyaseddin 1429 yılında ölünce yerine Bursalı Kadızade Rumi görevlendirildi. Rumi'nin 1430 yılında ölümü üzerine rasathanenin müdürlüğüne, Kadızade'nin talebesi Ali Kuşçu getirildi. Burada yapılan gözlemler üzerine Uluğ Bey, ünlü Zeycini düzenlemiş ve bitirmiştir. Zeyc Kürkanı veya Zeyc Cedit Sultanı adı verilen bu yıldız kataloğu eser, birkaç yüzyıl doğuda ve batıda faydalanılacak bir eser olmuştur.<ref>Prof. Dr. Kazım Çeçen (ed.) (1999) Osmanlı imparatorluğunun doruğu 16. yüzyıl teknolojisi" İstanbul: Omas Ofset A.Ş.</ref>

1449'da Uluğ Bey'in öldürülmesinden hemen sonra dindar fanatikler bu rasathaneyi yıktırtmışlardır. Bu rasathanenin bulunduğu tepe mevki unutulmuş ve tepeye "40 Kızlar" adı verilen bir adak türbesi yaptırılmıştır.

1575'te Sultan III. Murat döneminde 1577 yılında Tophane sırtlarında bilim insanı Takiyüddin'in idaresi altında kurulan gözlemevi Uluğ Bey Rasathanesi'ni örnek almaktaydı. 1688-1743 döneminde Mihraçe II.Jai Singh'in Delhi, Ujjain, Mathura, Varanası ve Jaipur'da kurduğu "Jantar Mantar (Yantra Mantra)" adı verilen 5 rasathane de Uluğ Bey rasathanesini model olarak almıştır.

1908'de bir Rus bilgini olan V. L. Vyatkın bu rasathanenin tam mevkini bildiren kitabeyi bulmuş ve yapılan arkeolojik kazılar sonucu bu rasathanenin kalınıtıları tekrar ortaya çıkartılmıştır.

 Zeyci Kürkanı

Rasathanenin gözlemlerine dayanan Uluğ Bey'in bir zeyc eseri olan "Zeyci Kürkanî" veya "Zeyci Sultanî" 1437'de yazma halinde kopyaları yapılıp yayımlanmıştır. Uluğ Bey'in öldürülmesinden sonra Semerkant'tan kaçmaya zorlanan Ali Kuşçu bu eserin bir yazma kopyasını yanında Tebriz'e kaçırmıştır. Ali Kuşçu sonra Uzun Hasan'ın sözcülüğünü yaptıktan sonra II. Mehmed'in davetiyle İstanbul'a gelmiştir. Osmanlı - Akkoyunlu sınırında II. Mehmed'in emriyle büyük bir törenle karşılanan Ali Kuşçu, Ayasofya medresesine müderris olmuş ve 1474'te İstanbul'da ölmüştür.

Farsça dili ile yazılmış olan eserin sonradan İslam dünyası bilim dili olan Arapça'ya, çevrisi yapılmıştır. Bu eserin yazma kopyaları İstanbul'dan Avrupa ülkelerine geçmiştir.

1643'de Oxford Üniversitesi astronomi profesörü olan John Greaves bu eserin Farsça ve Arapça yazma kopyalarını kullanarak Latince'ye çevirisini yapmıştır; ama bu çeviri yazma olarak kalmış ve bastırılmamıştır. 1655'te Oxford Üniversitesi Bodleian Kütüphanesi müdürü olan Thomas Hyde kütüphanede bulunan dört yazma kopyadan bir İngilizce çeviri yapmış ve yayımlamıştır. Avrupa dillerinin birçoğuna da çevrilmiştir. 1839 yılında cetvelleri Fransızca tercümeleriyle birlikte, asıl eser de 1846 yılında aynen basılmıştır.

 Kaynakça

 Dış bağlantılar

 Prof. Aydin Sayılı  (1960), The observatory in Islam and its place in the general history of the observatory , Ankara, Turk Tarih Kurumu Seri 7 No.9.
 Heather Hobden (1999) Ulughbek and his Observatory in Samarkand'', Lincoln: Cosmicelk ISBN 10 - 1-871443-18 0 http://www.cosmicelk.net/Ulughbek_and_his_Observatory_in_Samarkand.pdf

Semerkand
Özbekistan'daki gözlemevleri
1429'da tamamlanan yapılar

Uluğ Bey Rasathanesi


Nurgül Yeşilçay () este o actriță turcă.

Biografie
Nurgül Yeşilçay a absolvit liceul în İzmir. În anul 2001, a absolvit departamentul de teatru al Universității din Eskișehir. Pe 26 octombrie 2004 s-a căsătorit cu actorul Cem Özer, iar pe 25 mai 2005 s-a născut fiul lor, Osman Nejat Özer.

Filmografie

Filme

Seriale

Note

Nașteri în 1976
Nașteri pe 26 martie
Actrițe de film
Actori turci
Turci în viață

Nurgül Yeşilçay


este un templu budist din Japonia, situat în municipiul Kawagoe în prefectura Saitama. Este cunoscut prin "Sala principală" a templululi, inițial construită ca parte a castelului Edo, cât și prin cele 540 de statui "rakan" (arhați, discipolii lui Buddha).

Istoric
Templul a fost înființat în anul 830 cu denumirea de , de către călugărul Ennin din școala Tendai la ordinul împăratului Junna, obiectul principal de venerare fiind Buddha Amitābha, denumit și el Muryōju..

Cu timpul Muryōju-ji s-a divizat în trei părți: ,  și . În prezent, Naka-in este un templu aparte, iar la locul de amplasare a Minami-in nu a rămas decât cimitirul templului.

În 1205 templul a fost distrus de incendiul, însă în 1296 la ordinul împăratului Fushimi preotul ()  l-a restabilit, dedicându-l maestrului Ryogen și adunând 50 de călugări. Kita-in a devenit sediul școlii în regiunea Kanto.

În anul 1301, prin decretul împăratului Go-Fushimi templul Kita-in a devenit centrul școlii Tendai, , asupra a 580 de temple din Japonia de Est. Mai târziu împăratul Go-Nara i-a conferit statutul special de , pe care îl păstrează până în prezent. În anul 1537, în timpul conflictului militar dintre feudalii Hōjō Ujitsuna și Uesugi Tomosada templul a fost incendiat și a ars.

În 1599 călugărul  a devenit stareț al mănăstirii, iar în 1611 shogunul Ieyasu Tokugawa personal a vizitat templul. Relația strânsă dintre cei doi a determinat prosperarea ulterioară a templului. Sub conducerea lui Tenkai, care se bucura de încrederea clanului Tokugawa, templul a atins vârful influenței sale și a prosperat în timpul dimniei primilor trei shoguni. În 1638, în timpul unui mare incendiu în Kawagoe, focul a distrus toate clădirile din Kita-in, rămânând doar porțile principale, care s-au păstrat până în prezent. Iemitsu, al treilea shogun Tokugawa, a ordonat transportarea unei parți din castelul său de la Edo la Kita-in. După ce castelul Edo a ars în incendiul provocat de marele cutremur din Kanto (1923), clădirile din Kita-in au rămas unicele structuri de lemn din castelul original. Aceastea includ săli de recepție, studioul, bucătăria, viceul și baia folosite de însăși shogunul Iemitsu, precum și camera în care se crede că s-a născut. Dătorită acestui eveniment, Kita-in a devansat Naka-in ca cel mai influent dintre cele trei templuri. În aceeași perioadă ierogliful kita  în denumirea templului a fost înlocuit cu  cu sensul de "multă fericire".

Note

Referințe

Bibliografie

Legături externe

Temple budiste
Prefectura Saitama

Kita-in


In der Hansestadt Anklam geborene Personen in der Reihenfolge ihres Geburtsjahrgangs.

16. und 17. Jahrhundert

 Jakob Balthasar (III.) (1594–1670), Praepositus an der Marienkirche, Konrektor der Stadtschule
 Jakob Balthasar (IV.) (1618–1691), Theologe
 Joachim Rosenow (1618–1701), Mathematiker
 Augustinus Balthasar (1632–1688), evangelischer Theologe, Generalsuperintendent von Schwedisch-Pommern
 Christoph Helwig senior (1642–1690), Mediziner
 Jakob Balthasar (1652–1706), Rechtsgelehrter, Professor in Greifswald, Regierungsrat in Rostock
 Augustin Buddeus (1695–1753), Mediziner
 Johann Franz Buddeus (1667–1729), Philosoph, evangelischer Theologe, Professor in Halle und Jena
 Augustin Grischow (1683–1749), Mathematiker und Meteorologe
 Andreas Westphal (1685–1747), Historiker
 Christian Nicolaus von Winsheim (1694–1751), Astronom und Geograph, wirkte ab 1718 in Sankt Petersburg
 Theodor Trendelenburg (1696–1765), evangelisch-lutherischer Theologe, Superintendent für Mecklenburg-Strelitz

18. Jahrhundert
 Christian Andreas Cothenius (1708–1789), Leibarzt Friedrichs II.
 Paschen von Cossel (1714–1805), Jurist, Reichsvikar, Domherr des Hamburger Domkapitels
 Nikolaus Albrecht von Baehr (1717–1797), königlich-preußischer Generalmajor
 Joachim Friedrich Pauli (1719–1791), Kommunaljurist, Oberbürgermeister von Stettin
 Friedrich Albrecht Carl Hermann von Wylich und Lottum (1720–1797), preußischer General der Kavallerie
 Carl Friedrich Stavenhagen (1723–1781), Anklamer Chronist
 Carl August Wilhelm Berends (1759–1826), Mediziner, ab 1815 Leiter der Charité
 Karl Friedrich Wilhelm Hasselbach (1781–1864), Historiker und Gymnasiallehrer am Marienstiftsgymnasium in Stettin
 Johann Friedrich John (1782–1847), Chemiker und Pharmakologe
 Johann Friedrich von Stülpnagel (1786–1865), preußischer Hauptmann und Kartograph
 August Schmidt (1795–1899), preußischer Soldat und Goldschmied

19. Jahrhundert
 Victor Kolbe (1809–1888), Rittergutsbesitzer, Jurist und Reichstagsabgeordneter
 Ferdinand von Borcke (1811–1883), preußischer Generalleutnant
 Hermann Kretzschmer (1811–1890), Maler und Radierer
 Bernhard Peters (1817–1866), Maler, Zeichner und Zeichenlehrer
 Julius Franz Lauer (1819–1850), Philologe und Hochschullehrer
 Abraham Wertheim (1819–1891) und Theodor Wertheim (ca. 1824–1906), beide Kaufmann und Gründer des Warenhaus-Konzerns Wertheim
 Ludwig von Henk (1820–1894), Vizeadmiral der Kaiserlichen Marine, Reichstagsabgeordneter
 Karl Friedrich Wilhelm Koch (1830–1889), Lehrer in Hamburg, Reichstagsabgeordneter
 Heinrich Kreplin (1834–1909), geodätischer Ingenieur und Kartograf
 Otto Fielitz (1844–1922), Architekt, Stadtbaurat in Flensburg
 Hugo Rühl (1845–1922), Turnlehrer und Sportfunktionär
 Paul Burmeister (1847–1923), Maler
 Otto Lilienthal (1848–1896), Flugpionier
 Anton Edzardi (1849–1882), Germanist
 Gustav Lilienthal (1849–1933) Baumeister und Sozialreformer
 Oskar von Schuckmann (1851–1920), Konteradmiral
 Wilhelm Friedrich (1851–1925), Verleger
 Albert Güldenpenning (1854–1896), Klassischer Philologe und Gymnasiallehrer
 Ernst Wilhelm Wagner (1857 – nach 1927), Philologe
 Ernst von Eisenhart-Rothe (1862–1947), General und Militärschriftsteller
 M. Düsterbrock (1865–1947), eigentlich Luise Kaliebe, Dramatikerin und Heimatdichterin
 Konrad Maß (1867–1950), Kommunalpolitiker, Schriftsteller und Sachbuchautor
 Johanna Gadski (1870–1932), Opernsängerin
 Julius Urgiß (1873–1948), Drehbuchautor
 Detwig von Oertzen (1876–1950), Evangelischer Geistlicher und Missionar
 Heinrich Sahm (1877–1939), Politiker (Oberbürgermeister Berlins)
 Ulrich von Hassell (1881–1944), Diplomat und NS-Gegner
 Kurt von Briesen (1883–1941), Offizier, zuletzt General der Infanterie im Zweiten Weltkrieg
 Walter (Georg Karl) Schröder (1884–1955), Pastor und Schriftsteller
 Paul Hegenbart (1884–1945), Widerstandskämpfer gegen den Nationalsozialismus
 Max Uecker (1887–1978), Bildschnitzer
 Paul Beintker (1889–nach 1938), nationalsozialistischer Funktionär
 Ulrich Sander (1892–1972), Schriftsteller und Maler
 Alice Hechy (1893–1973), Schauspielerin und Sängerin
 Max Burwitz (1896–1974), Lehrer, Sozialdemokrat, Oberbürgermeister von Greifswald und Rostock
 Konrad Adolf Lattner (1896–1979), Maler
 Walther Awe (1900–1968), Pharmazeut und Hochschullehrer

20. Jahrhundert
 Detlev Brüning (1901–1992), Pionier für Forstdüngung in der DDR
 Klaus Wilhelm Rath (1902–1981), Wirtschaftswissenschaftler
 Hans-Heinrich Scheffer (1903–1981), Politiker
 Siegfried Burmeister (1906–1998), Maler, Musiker und Schriftsteller
 Wolfgang Borelly (1906–1989), Bauingenieur
 Werner Neugebauer (1908–2002), Archäologe
 Eginhard Wegner (1918–2001), Geograph
 Klaus-Jürgen Ebelt (1922–1996), Politiker (LDPD)
 Hans-Joachim Marx (1923–2010), Komponist und Dirigent
 Heinrich Hannover (1925–2023), Jurist und Autor
 Dietrich W. Prost (1928–2000), Organist, Orgelsachverständiger, Kantor
 Heinrich Albrecht (* 1929), Ingenieur
 Erwin Arndt (* 1929), Germanist
 Günter Schabowski (1929–2015), Politiker (SED)
 Heinz Voßke (* 1929), Archivar und Historiker
 Roland Wienholz (1930–1992), Geologe
 Rosemarie Fret (* 1935), Schriftstellerin und Fotografin
 Eddy Marron (1938–2013), Jazzmusiker
 Peter Hein (* 1943), Ruderer
 Rüdiger Joswig (* 1949), Schauspieler und Synchronsprecher
 Dieter Quaas (* 1950), Politiker (DBD, CDU)
 Hans-Jürgen Westphal (* 1951), Ingenieur und Dresdner Stadtoriginal
 Jürgen Zelm (* 1953), Politiker (SED/PDS), DFB-Landestrainer
 Rolf-Jürgen Gebert (* 1955), Schauspieler
 Angelika B. Hirsch (* 1955), Religionswissenschaftlerin und Autorin
 Bernd Schubert (* 1955), Politiker (CDU), Bürgerbeauftragter
 Wilfried Hark (* 1960), Sportreporter
 Rex Joswig (* 1962), Musiker
 Gernot Schmidt (* 1962), Politiker (SPD) und Landrat
 CX Huth (* 1964), eigentlich Christian Huth, Comic-Zeichner und Illustrator
 Christiane Latendorf (* 1968), Malerin
 Thomas Stöß (* 1969), Komponist
 Michael Ebert (* 1970), Polizist
 Sigrun Reese (* 1970), Politikerin (FDP)
 Matthias Manthei (* 1972), Jurist, Politiker (AfD, BMV, FW, CDU)
 Steffen Berkhahn (* 1975), Musiker und DJ
 Martin Wiese (* 1976), Neonazi
 Marcel Falk (* 1977), Politiker (SPD), Mitglied des Landtags von Mecklenburg-Vorpommern
 Judith Zander (* 1980), Schriftstellerin
 Matthias Schweighöfer (* 1981), Schauspieler
 Sandro Stallbaum (* 1981), Fußballspieler
 Paul Schröder (* 1982), Schauspieler und Synchronsprecher
 Marko Hübenbecker (* 1986), Bobfahrer
 Florian Stritzel (* 1994), deutsch-österreichischer Fußballspieler

Einzelbelege

!
Anklam

Liste von Söhnen und Töchtern der Stadt Anklam


Kup Nogometnog saveza Bjelovarsko-bilogorske županije  je nogometno kup-natjecanje za klubove s područja Bjelovarsko-bilogorske županije kojeg organizira Nogometni savez Bjelovarsko-bilogorske županije.
Pobjednik natjecanja stječe pravo nastupa u Hrvatskom nogometnom kupu. U natjecanju ne sudjeluju klubovi koji imaju izravan plasman u Hrvatski nogometni kup po ostvarenom koeficijentu.

Dosadašnje završnice

Poveznice
 Nogometni savez Bjelovarsko-bilogorske županije
 Hrvatski nogometni kup
 1. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska
 2. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska
 3. ŽNL Bjelovarsko-bilogorska

Izvori

Bjelovarsko-bilogorska
Nogomet u Bjelovarsko-bilogorskoj županiji


Onslaught es una banda británica de thrash metal. originaria de la ciudad de Bristol, Inglaterra.

En un principio estuvo activa desde 1983 a 1991, para luego reagruparse con una alineación nueva  en 2004, hasta la actualidad.

La banda inicialmente tenía la influencia de la segunda ola del punk rock, hasta evolucionar al sonido caracterísitco del thrash metal, con algunos elementos del speed metal.

Historia

Orígenes
Onslaught se forma en 1982/83 en Bristol, Inglaterra por el guitarrista Nige Rockett. con el vocalista Jase Papa y el bajista Paul Hill y poco después se unió el baterista Steve Grice. Un demo fue grabado y lanzado ese mismo año por esta alineación. Jase Papa y Paul Hill pronto fueron reemplazados por Roge Davies y Paul Davis, respectivamente. La posterior formación grabó un EP, What Lies Ahead , en 1983.

Power From Hell
En 1984, Paul Mahoney y Stallard Jase reemplazaron a Roge Davies y Paul Davis, respectivamente. La banda comenzó a escribir más heavy metal orientado canciones de su sonido punk original. Esto se debió principalmente a la influencia de las primeras bandas de thrash metal, aunque con un sonido más oscuro. La banda firmó con Children of the Revolution Records, y la banda lanzó su álbum debut, Power From Hell, en el año 1985. Al igual que con otras bandas de metal de la época, las letras a menudo eran satánicas, y la portada del álbum (que hoy es icónica) mostró un demonio saliendo de un pentagrama.

The Force
A finales de 1985, Sy Keeler se unió a la banda, que asumió el deber de Paul Mahoney. Mahoney conservó su lugar en la banda, pero él se hizo cargo de tareas de bajo de Jase Stallard, que a su vez asumió el papel de guitarrista rítmico, dando a la banda un segundo guitarrista. Durante los primeros meses de 1986, la nueva alineación estaba preparada para grabar su segundo álbum, The Force, en un estudio de grabación en Londres. El álbum fue lanzado en la primavera de ese año a bajo el sello Under One Flag. El álbum fue mucho más exitoso que Power From Hell, y es considerado un clásico por muchos críticos y fanes. Paul Mahoney, citando razones personales, dejó la banda después en 1986 y fue reemplazado por James Hinder.

In Search Of Sanity
La política de la destitución de miembros de la banda cambió en 1987. El despido de Jase Stallard quedó en entredicho y lo reemplazó con Rob Trotman. Con esta alineación, se empezó a escribir material para un tercer álbum de estudio. Después de haber llamado la atención de London Records , el sello contrató a la banda. A mediados de 1988, la banda comenzó la grabación de In Search Of Sanity, su tercer álbum. Al escuchar el álbum, la discográfica consideró que se necesitaba un cantante más versátil para hacer la música más justa. Aunque la banda sentía que la voz de Sy Keeler en la grabación del demo tenía el sonido adecuado, la producción tuvo un sonido "muy limpio",por lo tanto la necesidad de un vocalista "más limpio". Steve Grimmett , antes de una banda NWOBHM, fue reclutado para reemplazar a Sy Keeler. Debido a este desarrollo, el lanzamiento del álbum se retrasó hasta el verano de 1989. Tras el éxito de The Force , y con un nuevo cantante a cabo, no había mucho tiempo antes de la liberación de publicidad. In Search of Sanity tenía un sonido muy diferente al Onslaught anterior, y muchos seguidores del thrash metal fueron decepcionados, y esto en parte contribuyó a desaparición de la banda.

Ruptura
A principios de 1990, Steve Grimmett decidió abandonar la banda por motivos personales y fue reemplazado por Tony O'Hora. La banda entonces empezó a escribir y luego grabar un cuarto álbum. London Records decidió no renovar su contrato con Onslaught, dejando a la banda sin contrato discográfico. Aunque la banda trató de lograr un acuerdo, nada salió a la luz y que decidieron separarse a principios de 1991.

Reunión
En 2004, la banda se reunió con la siguiente alineación de Sy Keeler, Rockett Nige, Hinder James y Steve Grice. A ellos se unieron por el guitarrista galés Alan Jordan. Escribir para el cuarto álbum de la banda, Killing Peace , se inició en 2005, y fue lanzado a principios de 2007. James Hinder dejó la banda a finales de 2007 y Alan Jordan en 2008. Ellos fueron reemplazados por Jeff Williams y Andy Rosser-Davies, respectivamente. En noviembre de 2008 la banda grabó su actuación en vivo en el Festival de Damnation en Leeds que resulta en un disco doble en vivo "Damnation Live", lanzado en agosto de 2009 por Candlelight Records.

En junio de 2010 la banda firmó con el sello de metal alemán AFM Records para lanzar su quinto álbum de estudio, Sounds Of Violence, publicado 28 de enero de 2011. El 25 de marzo de 2011 Steve Grice emite una declaración a nombre de la banda. Michael Hourihan (ex-Extreme Noise Terror / Desecration) sería el baterista para la gira.

En septiembre de 2015, la banda anuncia la entrada de Iain Gt Davies sustituyendo a su hasta entonces guitarrista, Andy Rosser-Davies, quien según ellos seguirá trabajando con la banda desde fuera de los escenarios. La noticia fue expuesta en una revista donde el guitarrista Nige Rockett decía "Estamos muy felices de dar la bienvenida a Iain como miembro de tiempo completo de Onslaught. Él es un gran guitarrista y un tío guay de verdad que ha equipado a la perfección en nuestra línea de larga duración. Estamos muy ansiosos de conseguir que él esté totalmente involucrado cuando empecemos a trabajar en la redacción del nuevo disco! ".

Miembros

Miembros actuales
 David Garnett - Voz (2020 - presente)
 Wayne Dorman - Guitarra (2018 - presente)
 Jeff Williams - Bajo (2006-presente)
 Nige Rockett - Guitarra (1983 - 1991, 2005 - presente)
 James Perry - Batería (2018 - presente)

Antiguos miembros
 Jase Papa - voz (1983)
 Paul Hill - bajo (1983)
 Roge Davies - voz (1983-1984)
 Paul Davis - bajo (1983-1984)
 Paul Mahoney - voz (1984-1985), bajo (1985-1986)
 Jase Stallard - bajo (1984-1985), guitarra (1985-1987)
 James Hinder - bajo (1986-1991, 2005-2006)
 Rob Trotman - guitarra (1987-1991)
 Steve Grimmett - voz (1988-1990)
 Tony O'Hora - voz (1990-1991)
 Alan Jordan - guitarra (2005-2008)
 Steve Grice - batería (1983-1991, 2005-2011)
 Andy Rosser-Davies (2008-2015)
 Sy Keeler - Voz (1985 - 1988, 2005 - 2020)
 Mike Hourihan - Batería (2011 - 2018)
 Iain GT Davies - Guitarra (2015 - 2018)

Discografía

Álbumes de estudio
 Power From Hell (1985)
 The Force (1986)
 In Search Of Sanity (1989)
 Killing Peace (2007)
 Sounds Of Violence (2011)
 VI (2013)
 Generation Antichrist (2020)

Álbumes de Antología
 Shadow of Death (2008) (Recopilación de los primeros demos)

Singles
 " Let There Be Rock "(1987) ( AC / DC cover) publicada originalmente en Music For Nations.
 " Let There Be Rock "(1989) ( AC / DC cover) regrabado y lanzado en London Records.
 "Welcome To Diyng" (1989) los registros de Londres.
 "Shellshock" (1989) London Records
 " Bomber (Motorhead cover) / The Sound Of Violence "(17 de diciembre de 2010) Bomber con la colaboración de Phil Campbell de Motorhead en la guitarra y Tom Angelripper de Sodom en las voces. The Sound Of Violence se ha tomado del disco Sounds Of Violence.

Discos en vivo
 Damnation Live (2009)
 Live At The Slaughterhouse (2016) directo

Enlaces externos
Página oficial

Grupos de thrash metal del Reino Unido
Grupos de thrash metal de Inglaterra
Grupos de música de los años 1980
Grupos de música de los años 1990
Artistas incluidos en el Salón de la Fama del Metal

Onslaught (banda)


Gnomon. Revue critique pour toute l'antiquité classique est la revue allemande la plus importante dans le domaine de l'antiquité classique.

Profil
La revue Gnomon est publiée depuis 1925, d'abord aux éditions Weidmann (à l'époque à Berlin), et depuis 1949 par l'éditeur munichois C. H. Beck. Le magazine paraît en huit numéros par an. Depuis le numéro 22 (1950), les numéros impairs contiennent un supplément bibliographique des nouvelles publications dans le domaine en plus des articles habituels (revues, nécrologies et actualités). Le Supplément bibliographique répertorie « tous les ouvrages imprimés remarquables qui peuvent être achetés individuellement, dans la mesure où ils sont connus des éditeurs », les thèses (qui ne figurent pas en librairie) « et les articles de revues... mais seulement ceux qui sont envoyés ou affiché aux éditeurs".

Le modèle du Gnomon est la revue britannique Classical Review, publiée depuis 1887. Depuis 1948, un deuxième organe de revue de langue allemande est publié en Autriche, l', qui, cependant, est clairement en retard sur la Gnomon en termes d'importance.

La liste des abréviations dans la Gnomon a un caractère standard selon l'accord de nombreux érudits spécialisés. , Ruth Bielfeldt, , Hans-Joachim Gehrke, , , , Katharina Volk et  sont actuellement les éditeurs de la revue. Les rédacteurs en chef sont Martin Hose et Oliver Schelske.  occupe cette fonction depuis le numéro de septembre 1968 jusqu'à son départ à la fin de l'année 2005.

Histoire
Sur les seize éditeurs d'origine, après la prise du pouvoir par les nationaux-socialistes, quatorze sont licenciés en 1933, en partie pour des raisons politiques ou idéologiques (comme Ludwig Curtius et Werner Jaeger). Les rédacteurs restants sont  et Gerhart Rodenwaldt ainsi que , le précédent directeur de la rédaction, qui est également éditeur depuis 1930. Pendant la Seconde Guerre mondiale, la composition de l'équipe éditoriale change plusieurs fois. En 1940, l'ancien rédacteur en chef, , reprend la co-rédaction, qu'il occupe jusqu'à sa mort en 1994. En 1944, la dernière édition du Gnomon paraît de manière continue. La première édition d'après-guerre en 1949 est publiée par Erich Burck, Matthias Gelzer et .

Base de données bibliographique Gnomon
En 1994,  créé la base de données bibliographiques Gnomon en collaboration avec l'équipe éditoriale de Gnomon et la maison d'édition CH Beck. Il répertorie plus de 330 000 titres - monographies, articles de compilations, articles de revues et revues. Les informations bibliographiques de plus de 200 revues de premier plan sur l'antiquité et de périodiques qui ne sont pas exclusivement consacrés à l'antiquité mais contiennent régulièrement des articles sur l'antiquité sont évaluées. Une mise à jour a lieu chaque année avec un nombre accru de revues évaluées et d'informations bibliographiques enregistrées. En outre, il existe des informations bibliographiques provenant de séries dont la publication est déjà interrompue. L'utilisation se fait en allemand ou en anglais. Le projet frère Gnomon Online existe également depuis le début de l'année 1996, fournissant des extraits de la base de données sur Internet. La distribution de la base de données complète sur CD-ROM est interrompue en 2009 ; il est depuis disponible en téléchargement gratuit. Depuis 2019 - financé par la DFG et en coopération avec la Bibliothèque d'État de Bavière à Munich - une nouvelle plate-forme (GBD 2.0) est disponible pour la recherche.

Liste des éditeurs

Gestion éditoriale ou de la rédaction

 1925-1930 :
 1965-1970 :
 1968-2005 :
 2005-2015 :
 depuis 2016 : Martin Hose et Oliver Schelske

Littérature
 Gnomon Bibliographische Datenbank. Internationales Informationssystem für die klassische Altertumswissenschaft. Beck, München 1994 und fortlaufend,

Liens externes

 Édition en ligne (pour les abonnés)
 Gnomon en ligne
 Présentation en ligne de Gnomon
 Télécharger la base de données Gnomon
 GBD 2.0

Références

Titre de presse créé en 1925

Gnomon (revue)


Sydney Frederick Bailey (* 16. April 1884 in Poplar, Greater London; † 19. Juli 1967 in Midhurst) war ein britischer Radrennfahrer.

Bei den Olympischen Spielen 1908 in London belegte Sydney Bailey Rang acht im 100-Kilometer-Rennen hinter motorisierten Schrittmachern auf der Bahn, nachdem er zur Hälfte des Rennens noch geführt hatte. Zwei Jahre später, bei den UCI-Bahn-Weltmeisterschaften 1910 in Brüssel, wurde er Dritter im Steherrennen der Amateure.

Sydney Bailey war ein Bruder von William Bailey, der viermal Weltmeister im Sprint der Amateur wurde.

Weblinks

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1908
Radsportler (Großbritannien)
Olympiateilnehmer (Vereinigtes Königreich)
Brite
Geboren 1884
Gestorben 1967
Mann

Sydney Bailey


Bound este un film thriller și de dragoste american din 1996 regizat de Lilly și Lana Wachowski. În rolurile principale joacă actorii Jennifer Tilly, Gina Gershon și Joe Pantoliano.

Distribuție
 Gina Gershon ca Corky
 Jennifer Tilly ca Violet
 Joe Pantoliano ca Caesar
 Mary Mara ca Bartender
 Susie Bright ca Jesse
 Margaret Smith ca Woman Cop
 Barry Kivel ca Shelly
 Christopher Meloni ca Johnnie Marzzone
 John P. Ryan ca Mickey Malnato
 Peter Spellos ca Lou
 Ivan Kane ca Cop #1
 Kevin Michael Richardson ca Cop #2
 Richard C. Sarafian ca Gino Marzzone
 Gene Borkan ca Roy

Note

Legături externe

Filme din 1996
Filme în limba engleză
Filme americane
Filme independente americane
Filme cu teme LGBT
Filme Summit Entertainment
Filme de dragoste
Filme thriller din anii 1990
Thrillere

Bound (film din 1996)


Cea de-a doua bătălie din Champagne în Primul Război Mondial a fost o ofensivă franceză împotriva armatei germane invadatoare.

Bătălia
Pe 25 septembrie 1915, douăzeci de divizii ale Armatei a II-a și Armatei a IV-a din cadrul Groupe d'armées du Centre (GAC, Central Grupul de Armate) au atacat la 9:15 a.m., fiecare diviziune având la dispoziție un front de 1.400-1.800 m. A urmat o a doua linie de șapte divizii, cu o divizie de infanterie și șase divizii de cavalerie în rezervă. Șase divizii germane țineau frontul în partea opusă într-o poziție frontală și o poziție de rezervă R-Stellung (Rückstellung, Poziția de Rezervă) mai în spate. Artileria franceză a beneficiat de vreme bună, dar în noaptea de 24/25 septembrie a început o ploaie torențială ce a căzut până la prânz.

Frontul german a fost rupt în patru locuri, iar două dintre breșe au fost atât de mari încât au ajuns la R-Stellung, unde sârma ghimpată netăiată i-a împiedicat pe francezi să avanseze în continuare. Francezii au capturat 14.000 de prizonieri și mai multe tunuri, dar victimele franceze au fost, de asemenea, mari; germanii anticipaseră atacul francez, fiind capabili să observe pregătirile franceze de pe terenurile înalte și din avanposturi. Principalul efort defensiv a avut loc la R-Stellung, în spatele căruia s-a retras cea mai mare parte a artileriei germane. Un atac de sprijin al Armatei a III-a Franceze pe râul Aisne nu a câștigat teren.

Joffre a alocat două divizii de rezervă la GAC și a ordonat Groupe d'armées de l'Est (GAE, Grupul Armatei de Est) să trimită toată muniția pentru tunurile de 75 mm, cu excepția a 500 de proiectile pentru fiecare tun, către armatele a II-a și a IV-a. Pe 26 septembrie, francezii au atacat din nou, au creat un front de 12,1 km în fața R-Stellung și au câștigat un punct de sprijin într-un singur loc. Au fost capturați 2.000 de militari nemți, dar atacurile împotriva R-Stellung din 27-29 septembrie au spart frontul pe 28 septembrie. Un contraatac german efectuat a doua zi a recucerit terenul, care se afla în mare parte pe o pantă descendentă, privând artileria germană de un punct de observație; Joffre a suspendat ofensiva până când putea fi furnizată mai multă muniție și a ordonat că teritoriul cucerit să fie consolidat și unitățile de cavalerie să fie retrase. Atacuri franceze de mai mică amploare au avut loc în perioada 30 septembrie - 5 octombrie.

Urmări

Analiză

Pe 3 octombrie, Joffre a abandonat încercarea de avansare în regiunea Champagne, a ordonat comandanților locali să ducă o luptă de uzură și apoi a încheiat ofensiva pe 6 noiembrie. Ofensiva în regiunea Champagne a dus la avansarea Armatei Franceze pe o adâncime de aproximativ 4 km, rezultând circa 100.000 de victime franceze și britanice, mai mari decât pierderile germane. Francezii au atacat în Champagne cu 35 de divizii împotriva a 16 divizii germane. Pe frontul din Champagne, armatele a III-a, a II-a și a IV-a au tras 2.842.400 de focuri de artilerie și 577.700 de obuze grele, care, împreună cu consumul de la Artois din cea de-a Treia Bătălie de la Artois, a epuizat aprovizionarea franceză cu muniție. Mijloacele și echipamentele franceze au fost insuficiente pentru cererile de tranșee și a urmat o perioadă de acalmie, în care supraviețuitorii ofensivei franceze s-au odihnit, înlocuind pierderile și acumulând mai mult echipament și mai multă muniție. Pe 22 octombrie, Joffre a susținut că ofensiva de toamna a dus la câștiguri tactice importante, a făcut multe victime și a produs o superioritate morală asupra germanilor și că doar lipsa muniției de artilerie a dus la un eșec în atingerea obiectivelor strategice ale ofensivei. Pentru a păstra cât mai multe trupe germane departe de Frontul de Est, operațiunile ofensive trebuiau să continue, dar trupele din prima linie trebuiau să fie păstrate la un nivel minim peste iarnă și o nouă strategie trebuia să fie elaborată.

Bazele teoretice ale ofensivei franceze din 1915 au fost prezentate în But et conditions d'une action offensive d'ensemble (Scopul și condițiile unei acțiuni ofensive de ansamblu, 16 aprilie 1915) și în Nota 5779, care au fost compilate din analiza rapoartelor primite de pe front încă din 1914. Documentul conținea instrucțiunile referitoare la tacticile de infiltrare, barajele în mișcare și gazele otrăvitoare, care urmau să fie folosite în mod sistematic în luptă pentru a crea o ruptură. Luptă continuă urma să fie înlocuită cu avansări treptate în liniile succesive de apărare germane. Atacurile metodice urmau să aibă loc periodic și să consume în mod inexorabil rezervele de infanterie germană. Apărarea germană urma să cedeze în cele din urmă și să facă fezabil o avansare franceză. Metodele lente și mai deliberate aveau scopul de a păstra forța și efectivul infanteriei franceze, care zdrobise defensiva organizată de germani în 1914.

În luptele din toamnă, Aliații au depășit numeric Westheer (Armata germană de pe Frontul de Vest) cu 600 batalioane de infanterie, dar nu au realizat un progres și sosirea întăririlor germane, după prima zi, l-au făcut imposibil. Mai multe divizii au fost aduse de pe Frontul de Est, dar erau obosite și fără prea mare valoare. Comandantul german, generalul Erich von Falkenhayn, a subestimat posibilitatea unei ofensive și a păstrat rezerva Oberste Heeresleitung (OHL, Înaltul Comandament German) răspândită pe toată lungimea Frontului de Vest în loc să o concentreze în zonele amenințate. Analizele franceze ale ofensivei au evidențiat că rezervele au fost mutate în apropierea frontului, fiind gata să exploateze o spargere a frontului, și au avansat la timp. Trupele au fost atașate apoi celor mai importante divizii, au blocat liniile de comunicații și au suferit multe pierderi, în timp ce mențineau frontul. Comunicațiile au eșuat și comandanții nu au putut cunoaște situația reală, coordonarea artileriei cu infanteria a fost slabă, iar ploaia a ținut la sol avioanele franceze de recunoaștere. Mulți comandanți francezi au concluzionat că spargerea frontului nu se putea realiza printr-un singur atac și că era nevoie de mai multe bătălii care să spargă defensiva inamicului și să facă imposibilă replierea acesteia.

Raportul german, Experiențele Armatei a 3-a în luptele de toamnă din Champagne, 1915, a menționat că apărarea celor mai înaintate poziții a eșuat de mai multe ori, deoarece atacatorii au deteriorat grav fortificațiile germane de pe teren și au tăiat obstacolele din sârmă ghimpată din fața lor prin bombardamente îndelungate de artilerie. Cea de-a doua poziție nu a fost ruptă și Armata a 3-a a raportat că decizia de a construi cea de-a doua poziție a fost justificată din moment ce francezii au trebuit să-și amâne atacurile lor până ce artileria a fost mutată înainte, ceea ce a avut loc până în 4 octombrie. Impulsul inițial al ofensivei nu a fost menținut, deoarece trupele franceze ce se aflau în înaintare au fost dezorganizate, ceea ce a făcut ca atacurile coordonate să fie imposibil de realizat. Prizonierii francezi au afirmat că nu a fost realizată o organizare metodică a rezervelor pentru a exploata spargerea frontului și au reafirmat opinia că un progres putea fi încă posibil.

Lipsa trupelor a făcut imposibil răspunsul german prin organizarea unor contraatacuri de mare amploare, dar mai puțin pripite, ale trupelor locale, care să reușească distrugerea unităților franceze slăbite de pierderi și aflate în neputință de a consolida terenul capturat. S-a recomandat ca aceste rezerve trebuie să devină disponibile prin reducerea numărului de trupe germane aflate în prima linie, iar un singur om la fiecare 2-3 metri în prima linie era suficient. Cooperarea între toate armatele, asistența acordată de sectoarele vecine și exploatarea mișcării pe flancuri au stopat ofensiva franceză. S-a recomandat construirea unor poziții întărite intermediare între prima și cea de-a doua poziție. Se intenționa apărarea primei poziții care ar disipa efectul spargerii frontului și forța atacatorilor de a realiza numeroase atacuri individuale, în zonele în care cunoașterea locală și pregătirea terenului ar fi fost avantajoasă pentru apărători. Posturile de observație trebuiau să fie ferite de atac, rapoartele de recunoaștere să provină prompt și legăturile de comunicații să fie cât mai puternice. Un câmp larg de bătaie era inutil și trebuia eliminat pentru a face fiecare parte a poziției mai ușor de apărat prin plasarea apărării pe versanți, ascunse de punctele de observație de la sol.

În memoriile sale (1919), Falkenhayn a scris că bătălia din toamnă a arătat că prezența unor trupe numeroase pe Frontul de Vest nu era suficientă pentru a învinge armatele care se adăposteau în fortificațiile defensive

și că planurile făcute mai devreme în 1915, pentru o ofensivă în Franța, erau depășite. Falkenhayn trebuia să rezolve lecțiile paradoxale ale războiului din 1914, pentru a găsi o modalitate de a pune capăt războiului într-un mod favorabil pentru Germania, ceea ce a culminat cu victoria de la Verdun din 1916, când Falkenhayn a încercat să-i determine pe francezi să repete eșecul costisitor din cea de-a doua bătălie din Champagne.

Victime
Ofensiva a produs dezamăgire în rândul francezilor. În ciuda noului atac pe eșaloane ei au realizat doar un progres rapid în perioada în care germanii au fost nevoiți să-și aducă unitățile de rezervă de pe alte fronturi. Francezii au pierdut 145.000 de militari, în timp ce germanii au avut 72.500 de pierderi umane (Foley dă numărul de 97.000 de pierderi umane bazându-se pe oficiosul istoric german Der Weltkrieg.) Francezii au luat 25.000 de prizonieri și au capturat 150 de tunuri. Potrivit Der Weltkrieg, pierderile franceze din cadrul armatelor a IV-a, a II-a și a III-a în perioada 25 septembrie - 7 octombrie au fost de 143.567 militari, plus 48.230 de militari ale Armatei a X-a Franceză în 25 septembrie - 15 octombrie și 58.612 pierderi ale Armatei I-a Britanică în perioada 25 septembrie - 16 octombrie, adică un total de circa 250.000 de pierderi umane față de cele circa 150.000 de pierderi umane ale armatelor germane, din care 81.000 au avut loc în bătălia din Champagne din perioada 22 septembrie - 14 octombrie. Oficiosul istoric francez menționează 191.795 de pierderi în luptele din regiunile Champagne și Artois.

Note

Referințe

Bibliografie

Legături externe
 2nd Champagne (French)

1915
Bătălii ale Primului Război Mondial
Bătăliile Franței
Bătăliile Germaniei

A doua bătălie din Champagne


Parada cifrelor este un film românesc din 1973 regizat de Isabela Petrașincu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1973 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1973

Parada cifrelor


O SMS Schleswig-Holstein foi um couraçado pré-dreadnought operado inicialmente pela Marinha Imperial Alemã e depois também pelas sucessoras Marinha do Império e Marinha de Guerra. Foi a quinta e última embarcação da Classe Deutschland, depois do , ,  e . Sua construção começou em agosto de 1905 na Germaniawerft e foi lançado ao mar em dezembro do ano seguinte, sendo comissionado em julho de 1908. Era armado com uma bateria principal composta por quatro canhões de 283 milímetros, tinha um deslocamento de mais de catorze mil toneladas e conseguia alcançar uma velocidade máxima de dezenove nós.

O Schleswig-Holstein passou a maior parte de seu início de carreira realizando exercícios de treinamento. Ele serviu com a Frota de Alto-Mar durante a Primeira Guerra Mundial, participando em maio-junho de 1916 da Batalha da Jutlândia, quando foi atingido uma vez por navios britânicos. A embarcação depois disso foi relegada a funções de guarda no rio Elba até ser descomissionado em maio de 1917. A Alemanha foi derrotada em 1918 e o Schleswig-Holstein foi um dos poucos couraçados que o país pode manter sob os termos do Tratado de Versalhes. Ele foi reformado na década de 1920 e voltou a ativa em 1926, sendo convertido em 1935 em um navio-escola para cadetes navais.

Na Segunda Guerra Mundial, o Schleswig-Holstein participou da invasão da Polônia em setembro de 1939 e disparou os primeiros tiros da guerra, quando bombardeaou a base polonesa em Westerplatte. Em abril de 1940 deu apoio para a invasão da Dinamarca, participando da captura de algumas cidades. Depois disso a embarcação foi tirada da linha de frente e usada como um navio-escola pela maior parte do restante da guerra. Ele foi afundado em dezembro de 1944 por um ataque aéreo britânico contra Gotenhafen. Seus destroços foram reflutuados pelos soviéticos depois do fim da guerra e rebocados para a União Soviética, onde foram usados como alvo de tiro até meados da década de 1960.

Bibliografia

Ligações externas

Classe Deutschland (couraçados)
Navios de 1906
Navios construídos em Kiel
Couraçados da Marinha Imperial Alemã
Couraçados da Alemanha na Primeira Guerra Mundial
Couraçados da Kriegsmarine
Couraçados da Alemanha na Segunda Guerra Mundial
Navios afundados por aviões do Reino Unido
Incidentes marítimos em 1944
Naufrágios no Mar Báltico

SMS Schleswig-Holstein


Emajl en résille sur verre je rijetka tehnika emajliranja koja je prvo korištena u Francuskoj - u jednom kratkom periodu 17. stoljeća.Tehniku je kasnije ponovo otkrila amerikanka Margret Craver, koja se s njome susrela 1953 te je potom provela 13 godina kako bi je ponovo otkrila i usavršila.

Tehnika
Željeni se motiv prvo jetkanjem prenese na staklenu podlogu,te se motiv optoči zlatnom folijom koja se emajlira i potom zatopi na staklo. Komliciranost tehnike je prije svega u tome da treba pažljivu regulaciju temperature kako pri taljenju emajla ne bi rastopili i staklenu podlogu. Rubovi folije se uvrnu ,što daje dojam kako se radi o najfinijem ćelijastom emajlu koji možete zamisliti.

Dodatna literatura
Joan Evans (1970). A History of Jewellery 1100-1870. Courier Dover Publications. . Retrieved 31 March 2013.

Izvori

Vanjske poveznice
https://web.archive.org/web/20090713051944/http://www.americanart.si.edu/luce/object.cfm?key=338&artistmedia=0&subkey=330

Umjetnička obrada metala

Emajl en résille sur verre


In chemistry and biochemistry, the Henderson–Hasselbalch equation

relates the pH of a chemical solution of a weak acid to the numerical value of the acid dissociation constant, Ka, of acid and the ratio of the concentrations,  of the acid and its conjugate base in an equilibrium.

For example, the acid may be acetic acid

The Henderson–Hasselbalch equation can be used to estimate the pH of a buffer solution by approximating the actual concentration ratio as the ratio of the analytical concentrations of the acid and of a salt, MA.

The equation can also be applied to bases by specifying the protonated form of the base as the acid. For example, with an amine,

Derivation, assumptions and limitations

A simple buffer solution consists of a solution of an acid and a salt of the conjugate base of the acid. For example, the acid may be acetic acid and the salt may be sodium acetate.
The Henderson–Hasselbalch equation relates the pH of a solution containing a mixture of the two components to the acid dissociation constant, Ka of the acid, and the concentrations of the species in solution.

To derive the equation a number of simplifying assumptions have to be made. (pdf)

Assumption 1: The acid, HA, is monobasic and dissociates according to the equations

CA is the analytical concentration of the acid and CH is the concentration the hydrogen ion that has been added to the solution. The self-dissociation of water is ignored. A quantity in square brackets, [X], represents the concentration of the chemical substance X. It is understood that the symbol H+ stands for the hydrated hydronium ion. Ka is an acid dissociation constant.

The Henderson–Hasselbalch equation can be applied to a polybasic acid only if its consecutive pK values differ by at least 3. Phosphoric acid is such an acid.

Assumption 2. The self-ionization of water can be ignored.
This assumption is not, strictly speaking, valid with pH values close to 7, half the value of pKw, the constant for self-ionization of water. In this case the mass-balance equation for hydrogen should be extended to take account of the self-ionization of water.

However, the term  can be omitted to a good approximation.

Assumption 3: The salt MA is completely dissociated in solution. For example, with sodium acetate

the concentration of the sodium ion, [Na+] can be ignored. This is a good approximation for 1:1 electrolytes, but not for salts of ions that have a higher charge such as magnesium sulphate, MgSO4, that form ion pairs.

Assumption 4: The quotient of activity coefficients, , is a constant under the experimental conditions covered by the calculations.

The thermodynamic equilibrium constant, ,

is a product of a quotient of concentrations  and a quotient, , of activity coefficients .
In these expressions, the quantities in square brackets signify the concentration of the undissociated acid, HA, of the hydrogen ion H+, and of the anion A−; the quantities  are the corresponding activity coefficients. If the quotient of activity coefficients can be assumed to be a constant which is independent of concentrations and pH, the dissociation constant, Ka can be expressed as a quotient of concentrations.

Rearrangement of this expression and taking logarithms provides the Henderson–Hasselbalch equation

Application to bases
The equilibrium constant for the protonation of a base, B,
 + H+
is an association constant, Kb, which is simply related to the dissociation constant of the conjugate acid, BH+.

The value of  is ca. 14 at 25°C. This approximation can be used when the correct value is not known. Thus, the Henderson–Hasselbalch equation can be used, without modification, for bases.

Biological applications
With homeostasis the pH of a biological solution is maintained at a constant value by adjusting the position of the equilibria

where  is the bicarbonate ion and  is carbonic acid.
However, the solubility of carbonic acid in water may be exceeded. When this happens carbon dioxide gas is liberated and the following equation may be used instead.

 represents the carbon dioxide liberated as gas. In this equation, which is widely used in biochemistry,  is a mixed equilibrium constant relating to both chemical and solubility equilibria. It can be expressed as

where  is the molar concentration of bicarbonate in the blood plasma and  is the partial pressure of carbon dioxide in the supernatant gas.

History
In 1908, Lawrence Joseph Henderson derived an equation to calculate the hydrogen ion concentration of a bicarbonate buffer solution, which rearranged looks like this:

In 1909 Søren Peter Lauritz Sørensen introduced the pH terminology, which allowed Karl Albert Hasselbalch to re-express Henderson's equation in logarithmic terms, resulting in the Henderson–Hasselbalch equation.

See also
 Davenport diagram

Further reading

References

Acid–base chemistry
Eponymous equations of physics
Equilibrium chemistry
Mathematics in medicine

Henderson–Hasselbalch equation


Die Autobahn Dongguan–Foshan oder Guanfo-Autobahn (), chin. Abk. G9411, ist eine regionale Autobahn in der Provinz Guangdong im Süden Chinas. Die 159 km lange Autobahn beginnt an der Autobahn G94 bei Dongguan und führt in westlicher Richtung über zwei Stadtbezirke von Guangzhou (Kanton), Nansha und Panyu, nach Foshan.

Einzelnachweise

Autobahn in der Volksrepublik China
Straße in Asien
Straße in Guangdong

Autobahn Dongguan–Foshan


5000 (five thousand) is the natural number following 4999 and preceding 5001. Five thousand is the largest isogrammic numeral in the English language.

Selected numbers in the range 5001–5999

5001 to 5099
 5003 – Sophie Germain prime
 5020 – amicable number with 5564
 5021 – super-prime, twin prime with 5023
 5023 – twin prime with 5021
 5039 – factorial prime, Sophie Germain prime
 5040 = 7!, superior highly composite number
 5041 = 712, centered octagonal number
 5050 – triangular number, Kaprekar number, sum of first 100 integers
 5051 – Sophie Germain prime
 5059 – super-prime
 5076 – decagonal number
 5081 – Sophie Germain prime
 5087 – safe prime
 5099 – safe prime

5100 to 5199
 5107 – super-prime, balanced prime
 5113 – balanced prime
 5117 – sum of the first 50 primes
 5151 – triangular number
 5167 – Leonardo prime, cuban prime of the form x = y + 1
 5171 – Sophie Germain prime
 5184 = 722
 5186 – φ(5186) = 2592
 5187 – φ(5187) = 2592
 5188 – φ(5189) = 2592, centered heptagonal number
 5189 – super-prime

5200 to 5299

 5209 - largest minimal prime in base 6
 5226 – nonagonal number
 5231 – Sophie Germain prime
 5244 = 222 + 232 + … + 292 = 202 + 212 + … + 282
 5249 – highly cototient number
 5253 – triangular number
 5279 – Sophie Germain prime, twin prime with 5281, 700th prime number
 5280 is the number of feet in a mile. It is divisible by three, yielding 1760 yards per mile and by 16.5, yielding 320 rods per mile. Also, 5280 is connected with both Klein's J-invariant and the Heegner numbers. Specifically:

 5281 – super-prime, twin prime with 5279
 5282 - used in various paintings by Thomas Kinkade
 5292 – Kaprekar number

5300 to 5399
 5303 – Sophie Germain prime, balanced prime
 5329 = 732, centered octagonal number
 5333 – Sophie Germain prime
 5335 – magic constant of n × n normal magic square and n-queens problem for n = 22.
 5340 – octahedral number
 5356 – triangular number
 5365 – decagonal number
 5381 – super-prime
 5387 – safe prime, balanced prime
 5392 – Leyland number
 5393 – balanced prime
 5399 – Sophie Germain prime, safe prime

5400 to 5499
 5402 – number of non-equivalent ways of expressing 1,000,000 as the sum of two prime numbers
 5405 – member of a Ruth–Aaron pair with 5406 (either definition)
 5406 – member of a Ruth–Aaron pair with 5405 (either definition)
 5419 – Cuban prime of the form x = y + 1
 5441 – Sophie Germain prime, super-prime
 5456 – tetrahedral number
 5459 – highly cototient number
 5460 – triangular number
 5461 – super-Poulet number, centered heptagonal number
 5476 = 742
 5483 – safe prime

5500 to 5599
 5500 – nonagonal number
 5501 – Sophie Germain prime, twin prime with 5503
 5503 – super-prime, twin prime with 5501, cousin prime with 5507
 5507 – safe prime, cousin prime with 5503
 5525 – square pyramidal number
 5527 – happy prime
 5536 – tetranacci number
 5557 – super-prime
 5563 – balanced prime
 5564 – amicable number with 5020
 5565 – triangular number
 5566 – pentagonal pyramidal number
 5569 – happy prime
 5571 – perfect totient number
 5581 – prime of the form 2p-1

5600 to 5699
 5623 – super-prime
 5625 = 752, centered octagonal number
 5631 – number of compositions of 15 whose run-lengths are either weakly increasing or weakly decreasing
 5639 – Sophie Germain prime, safe prime
 5651 – super-prime
 5659 – happy prime, completes the eleventh prime quadruplet set
 5662 – decagonal number
 5671 – triangular number

5700 to 5799
 5701 – super-prime
 5711 – Sophie Germain prime
 5719 – Zeisel number, Lucas–Carmichael number
 5741 – Sophie Germain prime, Pell prime, Markov prime, centered heptagonal number
 5749 – super-prime
 5768 – tribonacci number
 5776 = 762
 5777 – smallest counterexample to the conjecture that all odd numbers are of the form p + 2a2
 5778 – triangular number
 5781 – nonagonal number
 5798 – Motzkin number

5800 to 5899
 5801 – super-prime
 5807 – safe prime, balanced prime
 5832 = 183
 5842 – member of the Padovan sequence
 5849 – Sophie Germain prime
 5869 – super-prime
 5879 – safe prime, highly cototient number
 5886 – triangular number

5900 to 5999
 5903 – Sophie Germain prime
 5913 – sum of the first seven factorials
 5927 – safe prime
 5929 = 772, centered octagonal number
 5939 – safe prime
 5967 – decagonal number
 5984 – tetrahedral number
 5995 – triangular number

Prime numbers
There are 114 prime numbers between 5000 and 6000:
5003, 5009, 5011, 5021, 5023, 5039, 5051, 5059, 5077, 5081, 5087, 5099, 5101, 5107, 5113, 5119, 5147, 5153, 5167, 5171, 5179, 5189, 5197, 5209, 5227, 5231, 5233, 5237, 5261, 5273, 5279, 5281, 5297, 5303, 5309, 5323, 5333, 5347, 5351, 5381, 5387, 5393, 5399, 5407, 5413, 5417, 5419, 5431, 5437, 5441, 5443, 5449, 5471, 5477, 5479, 5483, 5501, 5503, 5507, 5519, 5521, 5527, 5531, 5557, 5563, 5569, 5573, 5581, 5591, 5623, 5639, 5641, 5647, 5651, 5653, 5657, 5659, 5669, 5683, 5689, 5693, 5701, 5711, 5717, 5737, 5741, 5743, 5749, 5779, 5783, 5791, 5801, 5807, 5813, 5821, 5827, 5839, 5843, 5849, 5851, 5857, 5861, 5867, 5869, 5879, 5881, 5897, 5903, 5923, 5927, 5939, 5953, 5981, 5987

References

Integers

5000 (number)


Chen Jicheng (; * 1896 in Jiading; † nach August 1945) war ein chinesischer Politiker und Diplomat, eine wichtige Figur in der Nationalregierung in Nanjing.

Werdegang
Nach dem Ausbruch des Zweiten Japanisch-Chinesischen Krieges schloss sich Chen Jicheng den Gefolgsleuten Wang Jingweis an. Dort wurde er zum Vorsitzenden der Abteilung für Öffentlichkeit in dem Zentralkomitee des Guomindang.

Als die Nationalregierung in Nanjing im März 1940 gegründet wurde, bekleidete Chen Jicheng den Posten eines Mitgliedes des Ausschusses für ausländische Parteiangelegenheiten. Überdies war er Mitglied des Ausschusses für Überseechinesen. Im März 1943 wechselte Chen Jicheng zum Grenzlandausschuss. Im Januar 1943 wurde er zum Mitglied der Regierung, im nächsten Monat zum Botschafter der Nationalregierung im Kaiserreich Manshū und trat diese Stelle an.

Nach dem Zusammenbruch der Nationalregierung in Nanjing im August 1945 wurde Chen Jicheng festgenommen und in das Tilanqiao-Gefängnis in Shanghai gebracht. Über seinen späteren Verbleib und sein Todesjahr ist nichts bekannt.

Einzelnachweise

Literatur
«民国人物大辞典増訂版» (Minkoku Jinbutsu Daijiten Zōteiban), Großes Personenlexikon der Republik China, erweiterte Ausgabe, Hebei-Renmin Verlag, 2007, ISBN 978-7-202-03014-1
«上海監獄志», Über die Gefängnisse in Schanghai
«民国職官年表», Zeittafel der Beamten der Republik China, 1995, Zhonghua-Shuju-Verlag, ISBN 7-101-01320-1

Chinesischer Diplomat
Botschafter der Republik China
Person im Zweiten Japanisch-Chinesischen Krieg
Chinese
Geboren 1896
Gestorben im 20. Jahrhundert
Mann

Chen Jicheng


The Gibraltar Football Association or also Gibraltar FA (GFA) is the governing body for Gibraltarian football and futsal. It was formed as the Gibraltar Civilian Football Association in 1895, changing to its current name in later years. It is one of the oldest football associations in the world. From October 2012, the GFA were provisional members of UEFA and the Gibraltar national futsal team, under-19 and under-17 representative teams participated in the 2013/14 UEFA season competitions. At the XXXVII UEFA Congress held in London on 24 May 2013, Gibraltar was accepted as a full member of UEFA. Gibraltar were admitted to FIFA as a full member on 13 May 2016 at the 66th FIFA Congress in Mexico.

History

The GFA was formed as an increasing number of football clubs were coming into existence in Gibraltar, and the association was designed to bring some form of organisation to the game there. Between the association's formation and 1907 the only football competition in Gibraltar was the Merchant's Cup. However, in 1907 the GFA established a league to complement the existing cup competition.

By 1901 the GFA had established a representative national team, competing against British military teams. This representative team continued to play down the years, their highlight probably being a draw against Real Madrid in 1949.

UEFA/FIFA application
The GFA affiliated with The Football Association in 1909, and became a full member of FIFA in 2016 allowing its national team to compete in all international competitions. This attempt was met with fierce opposition from the Royal Spanish Football Federation but was ratified on 13 May 2016 at the 66th FIFA Congress in Mexico.

The GFA's application to become a member of FIFA was filed in 1997. Two years later, FIFA confirmed the opening of the procedure and forwarded the GFA application to the appropriate continental confederation, UEFA, since according to FIFA statutes it is the responsibility of confederations to grant membership status to applicants. In 2000, a joint delegation of UEFA and FIFA conducted an inspection on the GFA's facilities and infrastructure. The Spanish FA strongly opposed the GFA's application. In 2001, UEFA changed its statutes so that only associations in a country "recognised by the United Nations as an independent State" could become members. On such grounds, UEFA denied the GFA's application.

Current FIFA and UEFA members include several federations which cannot be said to represent fully independent nations, such as the UK Home Nations (England, Northern Ireland, Scotland and Wales), the Faroe Islands, Guam, Hong Kong, Macau, New Caledonia, Puerto Rico and Tahiti (French Polynesia). Additionally, French Guiana, Guadeloupe, Martinique and Saint Martin each have national teams which, despite not being FIFA members, are allowed to compete at the CONCACAF confederation level. FIFA has also accepted members from other British overseas territories who compete in FIFA World Cup qualification tournaments despite not being sovereign states, including Anguilla, Bermuda, British Virgin Islands, Cayman Islands, Montserrat and Turks and Caicos Islands.

The GFA appealed to the world's highest sporting court, the Court of Arbitration for Sport (CAS), which in 2003 ruled that the GFA application should be handled according to the old statute. However, UEFA continued to refuse accepting the GFA as member. In August 2006, the CAS ruled again that Gibraltar had to be allowed as a full UEFA and FIFA member, and on 8 December 2006, it was announced that Gibraltar had become a provisional member of UEFA.

However, full membership required a vote of the UEFA membership. Leading up to this vote, the Spanish football federation lobbied against Gibraltar's membership. The Federation's president Ángel María Villar attributed Spain's opposition to the Spanish claim over Gibraltar. He also claimed it was a political issue and referred to the Treaty of Utrecht of 1713. On 26 January 2007 at the UEFA Congress held in Düsseldorf (Germany), Gibraltar's application to become a full member of UEFA was rejected, with 45 votes against, 3 in favour (namely, England, Scotland and Wales), and 4 undecided.

UEFA and FIFA membership approved

On 21 March 2012 the request for full UEFA membership by Gibraltar was discussed again, and a road map which includes financial and educational support from UEFA was agreed. This road map was to run until the Ordinary UEFA Congress in 2013, when member associations would vote on the request for admission. UEFA's Executive Committee admitted the GFA as a provisional member as of 1 October 2012, pending a vote at its Congress in May 2013 to make it a full member.

After the vote at the UEFA Congress held in London on 24 May 2013, Gibraltar was accepted as a full UEFA member. A vote was carried out, a clear majority was found to have voted to admit Gibraltar to UEFA. Two national associations; Belarus and Spain voted against the proposal.

Gibraltar became the smallest UEFA member by population, behind San Marino, then Liechtenstein and the Faroe Islands. Following the example of Armenia and Azerbaijan, and Russia and Georgia it was confirmed that Gibraltar and Spain would be kept apart in qualifying groups for the European Championship (the Euros).

As part of the celebrations for the GFA's achievement, a 54p stamp was issued by the Gibraltar Philatelic Bureau commemorating the association becoming the 54th member of UEFA.

On 13 May 2016, Gibraltar was accepted as a member of FIFA with a vote of 172 to 12 in favour. Gibraltar became FIFA's 211th member immediately after the Football Federation of Kosovo was voted member 210.

See also
 Football in Gibraltar
 Gibraltar national football team

References

External links

GFA website
Gibraltar at FIFA site
Gibraltar at UEFA site
Gibraltar's historic Four Nations Tournament campaign
Spanish Football Federation interfering at UEFA
BBC report on GFA's provisional status entry UEFA

Football
Association, Gibratar Football
National members of UEFA
1895 establishments in Gibraltar
Sports organizations established in 1895
Association football governing bodies in Europe

Gibraltar Football Association