Constantin Necula () este un preot ortodox si profesor universitar la Facultatea de Teologie Ortodoxă din Sibiu, cunoscut publicului pentru numeroasele sale apariții la conferințe și dezbateri televizate.

Date biografice
Constantin Necula s-a născut la 19 iulie 1970 în municipiul Brașov, a absolvit Colegiul de Științe ale Naturii "Emil Racoviță", Brașov (1989),  Facultatea de Teologie Ortodoxa "Andrei Saguna" din Sibiu, 1994 (șef de promoție). Din 2004 este doctor în teologie. Conferențiar universitar (2007-prezent), Lector universitar (2002-2007), Îndrumător practică pedagogică pentru predarea religiei (2004-2009), Asistent universitar (1998-2002), Duhovnic (1996-2006), Preparator universitar (1995-1998). Este autor al mai multor volume de predici, studii și articole de omiletică și catehetică, de cărți pentru copii și tineret. A tradus de asemenea mai multe volume. Colaborator cu articole și studii la numeroase publicații din țară și din străinătate. Foarte popular printre creștinii ortodocși, și nu numai, pentru conferințele susținute și numeroasele interviuri în presa din țară și din străinătate.,,,,,,,,,,,,,

În anul 2023, Constantin Necula este cercetat de Sinodul Bisericii Ortodoxe Române după ce a fost acuzat că promovează practici necreștine New Age, străine total de Ortodoxie, la un summit de spiritualitate, organizat de Life University în perioada 15-31 mai 2023.

Lucrări publicate

Volume
Bucuria însingurării. Ed. Agnos, Sibiu, 2017, 174 p. ISBN 978-973-1941-65-3.
Vindecările lui Hristos și vindecarea noastră. Ed. Agnos, Sibiu, 2017, 148 p. ISBN 978-973-1941-64-6.
CITIRE! Predici și meditații la Apostolul de peste an. Scrisori către Profesorii de Religie. Ed. Andreiana, Sibiu, 2017, 334 p. ISBN 978-606-8602-94-3.
Ce va da omul în schimb pentru sufletul său? Predici la duminicile peste an, ediția a II-a. Ed. Agnos, Sibiu, 2016, 207 p. ISBN 978-973-1941-00-4.
Duminici de fiecare zi. Ed. Agnos, Sibiu, 2016, 294 p. ISBN 978-973-1941-49-3.
Pedagogia poveștii. A fost odată, pe când poveștile nu aveau televizor... Ed. Agnos, Sibiu, 2016, 187 p. ISBN 978-973-1941-52-3.
Creștin de ocazie. Ed. Agnos, Sibiu, 2016, 111 p. ISBN 978-973-1941-56-1.
Iisus Hristos, curajul nostru. Ed. Agnos, Sibiu, 2016, 98 p. ISBN 978-973-1941-55-4.
Gânduri și miride, ediția a II-a. Ed. Agnos, Sibiu, 2016, 218 p. ISBN 978-973-1941-57-8.
Porțile Cerului. Cateheze radio-difuzate despre Sfintele Taine, ediția a III-a. Ed. Agnos / Ed. ASTRA Museum, Sibiu, 2016, 381 p. ISBN 978-973-1941-54-7 / ISBN 978-606-733-149-3.
De ce ești trist, popor al Învierii? Predici la înmormântări și parastase, ediția a II-a revăzută și îmbunătățită. Ed. Agnos, Sibiu, 2015, 180 p. ISBN 978-973-1941-22-6.
Ogorul cu îngeri: povestiri, ediția a III-a revăzută și adăugită. Ed. Agnos, Sibiu, 2015, 149 p. ISBN 978-973-1941-37-0.
Scara de sare (Jurnal fără tata). Ed. InfoArt Media, Sibiu, 2015, 104 p. ISBN 978-606-8341-30-9.
În așteptarea zorilor de lună, ediția a II-a. Ed. Agnos, Sibiu, 2015, 141 p. ISBN 978-973-1941-13-4.
În drum spre Emaus. Ed. Agnos / Ed. ASTRA Museum, Sibiu, 2015, 354 p. ISBN 978-973-1941-44-8 / ISBN 978-606-733-089-2.
Îndumnezeirea maidanului, ediția a III-a. Ed. Agnos, Sibiu, 2015, 297 p. ISBN 978-973-8759-42-0.
Pe cine incomodează ora de Religie. Între datul Legii și darul lui Dumnezeu. Ed. Agnos, Sibiu, 2015, 238 p. ISBN 978-973-1941-38-7.
Libertate și mântuire. Ed. Agnos, Sibiu, 2015, 99 p. ISBN 978-973-1941-29-5.
Anatomia sufletului. Ed. Agnos, Sibiu, 2015, 94 p. ISBN 978-973-1941-36-3.
Iubirea care ne urnește (pagini catehumenale), ediția a II-a. Ed. Agnos, Sibiu, 2015, 177 p. ISBN 978-973-1801-66-7.
Duc in altum. Ieșiți în larg. O introducere în Catehetică - Importanța catehezei în propovăduirea creștină, ediția a II-a. Ed. Andreiana, Sibiu, 2014, 328 p. ISBN 978-606-8602-29-5.
Microfonul cu prieteni. Interviuri realizate în cadrul emisiunii Ortodoxia pe înțelesul tuturor - Radio Trinitas. Ed. Agnos, Sibiu, 2014, 317 p. ISBN 978-973-1941-20-2.
Cine este Iisus Hristos? Ed. Agnos, Sibiu, 2014, 117 p. ISBN 978-973-1941-27-1.
Cum să ieșim din mediocritate. Ed. Agnos, Sibiu, 2014, 125 p. ISBN 978-973-1421-28-8.
Formare pentru propovăduire - studii și articole de catehetică, pedagogie și omiletică activă. Ed. ASTRA Museum / Ed. Techno Media, Sibiu, 2013, 276 p. ISBN 978-606-8520-64-3 / ISBN 978-606-616-114-5.
Perspective catehumenale. Tradiție și contextualizare pastorală. Studii catehumenale și cateheze pentru ziua de azi. Ed. ASTRA Museum / Ed. Techno Media, Sibiu, 2013, 328 p. ISBN 978-606-8520-04-9 / ISBN 978-606-616-094-0.
Duminici în dar. Predici și gânduri. Ed. "Cu drag", Chișinău, 2013, 384 p. ISBN 978-9975-4468-2-2.
Propovăduind Evanghelia iertării. Ed. Agnos, Sibiu, 2012, 167 p. ISBN 978-973-1801-86-5/2011.
Cântare de biruință, cântând. Predici la Duminici de peste an. Predici și meditații duhovnicești radiodifuzate. Ed. Oastea Domnului, Sibiu, 2012, 456 p. ISBN 978-973-710-235-5.
Pastorația Bisericii în vreme de criză. Ed. Agnos, Sibiu, 2012, 175 p. ISBN 978-973-1801-87-2.
Provocările străzii (mic catehism vorbit), ediția a II-a. Ed. Agnos, Sibiu, 2011, 204 p. ISBN 978-973-1801-74-2.
Creștinism de vacanță. Ed. Agnos, Sibiu, 2011, 231 p. ISBN 978-973-1801-78-0.
Propovăduire și educație socială. Ed. Andreiana, Sibiu, 2010, 272 p. ISBN 978-606-8106-26-7.
Gheorghe Lazăr - Învietorul. Ed. Agnos / Ed. Andreiana, Sibiu, 2009, 80 p. ISBN 978-973-1801-47-6.
Viața și minunile Sfântului Nicolae. Repere catehetico-omiletice. Ed. Agnos / Ed. Andreiana, Sibiu, 2009, 188 p. ISBN 978-973-1801-45-2 / ISBN 978-606-92019-4-7.
Împreună spre întâia Spovedanie (scurte schițe în metodologia parcursului duhovnicesc). Ed. Agnos, Sibiu, 2006, 85 p. ISBN 973-88172-0-X, ISBN 978-973-88172-0-3.
Să ne rugăm 8 zile cu Părintele Arsenie Boca: O icoană catehumenală. Ed. Oastea Domnului, Sibiu, 2006, 155 p. ISBN 978-710-072-7, ISBN 978-710-072-6.
Să ne rugăm 8 zile cu Sfântul Nectarie Taumaturgul (Icoana pastoralei tămăduitoare). Ed. Oastea Domnului, Sibiu, 2006, 131 p. ISBN 973-710-069-7, ISBN 978-973-710-069-6.
Să ne rugăm 8 zile cu Sfântul Ioan de Kronstadt (aspecte mistico-ascetice ale propovăduirii sale). Ed. Oastea Domnului, Sibiu, 2005, 104 p. ISBN 973-710-055-7.
Iubesc Doamne, ajută neiubirii mele!..., Ed. Oastea Domnului, Sibiu, 2005, 206 p. ISBN 973-710-009-3.
Calea virtuților! (trei conferințe tinerești). Ed. Agnos, Sibiu, 2005, 213 p. ISBN 973-86626-7-2.
Să ne merităm Ortodoxia. Ed. Oastea Domnului, Sibiu, 2004, 206 p. ISBN 973-9364-98-5.
Ascultă Israel - Activitatea învățătorească a Profeților în Vechiul Testament. Ed. Tehnopress, Iași, 2004, 174 p. ISBN 973-8377-98-6.
Privegheri (predici la înainteprăznuire). Ed. Agnos, Sibiu, 2004, 200 p. ISBN 973-86626-1-3.
Prăznicar (predici la Praznice Împărătești). Ed. Agnos, Sibiu, 2004, 157 p. ISBN 973-86626-3-X, ISBN 973-8460-48-4.
Tinerețea Ortodoxiei. Ed. Agnos, Sibiu / Ed. Bunavestire, Bacău, 2004, 100 p. ISBN 978-973-86626-4-8 / ISBN 978-8460-49-2.
Paștele Crucii: Sfânta Cruce semn al înfrângerii sau al Biruinței? Ed. Bunavestire, Bacău, 2003, 160 p. ISBN 973-8071-92-5.
Căluțul lui Dumnezeu (povești și povestiri pentru cei care n-au mai citit de mult povești). Ed. Bunavestire, Bacău, 2003, 95 p. ISBN 973-9364-31-4.
De dragul Evangheliei. Ed. Tehnopress, Iași, 2003, 195 p. ISBN 973-8377-64-1.
Sarea pământului: Studii și articole de Pastorală, Volumul I. Ed. Tehnopress, Iași, 2002, 163 p. ISBN 973-8048-88-5.
Iubi-te-voi, Doamne… (predici și meditații duhovnicești radiodifuzate - perioada Octoihului). Ed. Tehnopress, Iași, 2001, 176 p. ISBN 973-8048-46-X.
Iată Mirele vine… (predici și meditații duhovnicești radiodifuzate - perioada Triodului și a Penticostarului). Ed. Tehnopress, Iași, 2001, 195 p. ISBN 973-8048-49-4.

Volume colective
Preot Constantin NECULA și Preot Cristian MUNTEAN, Bucuria credinței - Dialoguri în cetate. Ed. Agnos, Sibiu, 2017, 235 p. ISBN 978-973-1941-60-8.
Pr. Constantin NECULA și Alexandru RUSU. Farmacia de cuvinte. Ed. Agnos, Sibiu, 2014, 319 p. ISBN 978-973-1941-21-9.
Claudia STAN (coord.), Maria Francesca BĂLTĂCEANU, Pr. Eduard Wiliam FĂRTAN, Pr. Iuliu BUDĂU, Marius VASILEANU, PS Mihai FRĂȚILĂ, Pr. Constantin Valer NECULA, Cristian - Vladimir LANGA și Andrei PĂTRÂNCĂ. Vladimir Ghika un catolic ortodox. Ed. Arhiepiscopiei Romano-Catolice de București, 2014, 70 p. ISBN 978-973-1891-99-6.
Pr. Acad. Mircea PĂCURARIU (coord.), Mihaela Gabriela PALADE, Ionuț Alexandru TUDORIE, Pr. Radu TASCOVICI, Paul BRUSANOWSKI, Veaceslav CIORBĂ, Eugen ONICOV, Diac. Gabriel BASA, Florin DOBREI, Pr. Daniel - Niță DANIELESCU, Pr. Sorin DOBRE, Pr. Bogdan RACU, Diac. Pavel CHERESCU, Pr. Constantin NECULA, Pr. Eugen DRĂGOI, Pr. Sergiu POPESCU, Sebastian CÂRSTEA și Ionuț Dragoș VLĂDESCU. Enciclopedia Ortodoxiei Românești. Ed. Institutului Biblic și de Misiune Ortodoxă, București, 2010, 768 p. ISBN, 978-973-616-146-9.
 Aurel BADIU (coord.), AGÂRBICEANU Liliana, BROTE Mirela Elena, CORMAN Sorina Georgeta, DRAGOMIR Simona, DRĂGAN Anca Adriana, ISAC Laura Iulia, LEPĂDATU Cristina Maria, NECULA Maria, NECULA Constantin Valer, NISTOR Gheorghița, TOLCIU Mihaela, VIDRIGHIN Anița și VIDRIGHIN Ramona. Dicționar de asistență socială. Ed. Universității "Lucian Blaga" din Sibiu, 2009, 640 p. ISBN 978-973-739-899-4.
Pr. Constantin NECULA, Pr. Mihai IOSU, Pr. Sorin DOBRE, Ștefan TOMA și Alexandru LEȘCĂU. Bucuria mărturisirii. Ed. Oastea Domnului, Sibiu, 2009, 299 p. ISBN 978-973-1801-51-3.
Pr. Constantin NECULA, Florian BICHIR și Romeo PETRAȘCIUC. Alegerea Patriarhului: 41 de zile ale dezinformării. Ed. Agnos, Sibiu, 2008, 256 p. ISBN 978-973-1801-17-9.
Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA și Pr.lect.univ.dr. Mihai IOSU. Tinerii și ispitele modernismului. Ed. Agnos, Sibiu, 2008, 159 p. ISBN 973-87594-3-9.
Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA, Monahia Ecaterina (Monica FERMO) și Romeo PETRAȘCIUC. Ostrovul: Acolo unde se termină filmul..., Ed. Agnos, Sibiu, 2007, 114 p. ISBN 978-973-1801-02-5.
PS Ioachim BĂCĂOANUL, Pr.prof.univ. Mircea PĂCURARIU și Pr.lect. Constantin NECULA. Viața și Acatistul. Sfinții Ioan din Galeș și Moise Măcinic, apărători și mărturisitori ai Ortodoxiei pe pământ Transilvan. Ed. Apologet, 40 p. ISBN 978-973-88177-2-2 (Hotărârea Sfântului Sinod nr. 4419 din 11-12 noiembrie 2003).

Volume coordonate
Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA, drd. Maria CURTEAN și prof. Remus Ioan RĂSVAN (coord.). Iisus Hristos, colegul meu de bancă. Ed. ASTRA Museum, Sibiu, 2015, 293 p. ISBN 978-606-733-057-1.
Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA, Conf.univ.dr. Carmen Daniela PETCU și Remus Ioan RĂSVAN (coord.). Exigențe ale certificării Halal și Kosher în domeniul alimentelor: cultură și aplicație - note de cercetare 2013-2014. Ed. ASTRA Museum, Sibiu, 2014, 215 p. ISBN 978-606-733-001-4.
Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA (editor). Răzvan Florin Ciule, Cateheza copiilor și implicarea tinerilor în biserică prin metode active. Ed. ASTRA Museum / Ed. Techno Media, Sibiu, 2013, 131 p. ISBN 978-606-8520-65-0 / ISBN 978-606-616-115-2.
 Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA (editor volum, selecție texte, prezentare și note). Memoria Amvonului Ardelean. Preotul Nicolae Stinghe, Predici comemorative - recuperări după manuscrise. Ed. InfoArt Media, Sibiu, 2012, 138 p. ISBN 978-606-8341-22-4.
Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA (editor). Pr. Dumitru Belu. Curs de Omiletică. Momente din istoria predicii. Teoria Predicii. Ed. InfoArt Media / Ed. Andreiana, Sibiu, 2012, 683 p. ISBN 978-606-8341-24-8 / ISBN 978-606-8106-66-3. Proiect finanțat de Centrul Cultural Interetnic Transilvania din Sibiu și Revista Transilvania.
Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA (editor). Pr. Dumitru Belu. Chemări la slujire. Ed. InfoArt Media / Ed. Andreiana, Sibiu, 2012, 333 p. ISBN 978-8341-25-5 / ISBN 978-606-8106-67-0. Proiect finanțat de Centrul Cultural Interetnic Transilvania din Sibiu și Revista Transilvania.
Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA (editor). Pr. Dumitru Belu. Din domeniul Omileticii. Ed. InfoArt Media / Ed. Andreiana, Sibiu, 2012, 423 p. ISBN 978-606-8341-26-2 / ISBN 978-606-8106-69-4. Proiect finanțat de Centrul Cultural Interetnic Transilvania din Sibiu și Revista Transilvania.
Pr.prof.dr. Mircea PĂCURARIU, Pr.conf.dr. Constantin Valer NECULA și Conf.dr. Paul BRUSANOWSKI (editori). Mitropolit Andrei Șaguna, Texte alese. Ed. Andreiana, Sibiu, 2010, 229 p. ISBN 978-606-8106-15-1.
Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA și Dr. Ștefan TOMA (coord. editoriali). Sfânta și Dumnezeiasca Liturghie a Sfântului Ioan Gură de Aur / Η Θεια Αειτονργια Αγ. Ιωάννου τον Χρυσοστόμου / The Divine Liturgy of Saint John Chrysostom / La Divine Liturgie de Saint Jean Chrysostome / Die Göttliche Liturgie under den Heiligen Johannes Chrysostomos / Santae Divina Liturgia di San Giovanni Crisostomo. Ed. Andreiana, Sibiu, 2009, 240 p. ISBN 978-973-87951-6-7.
Pr.prof.univ.dr. Dorin OANCEA, Pr.conf.univ.dr. Constantin NECULA, dr. Ștefan TOMA și Pr.dr. Cristian VAIDA (comitet de inițiativă și colaborare). Ale tale dintru ale Tale. Liturghie - Pastorație - Mărturisire, Prinos de cinstire adus IPS Dr. Laurențiu Streza la împlinirea vârstei de 60 de ani. Ed. Andreiana, Sibiu, 2007, 719 p. ISBN 978-973-87951-7-4.
Pr. Constantin NECULA (editor). Ruth Torrent, «Je» et «Moi», un Jeux dans le Mouvement. Ed. Agnos, Sibiu / Ed. Mulhoeuse, 2006, 86 p. ISBN 978-973-7100-63-4.
Pr.lect. Mihai IOSU și Pr.lect. Constantin NECULA (coordonatori/editori). Spiridon Cândea - Studii și articole de Pastorală Ortodoxă. Ed. Arhiepiscopiei Sibiului, 2002, 244 p. ISBN 973-98987-4-2.
Constantin NECULA (editor volum ediția românească). Regenerarea Misiunii Creștine în contextul urban din România. WCC, Programe II, URM Geneva, Universitatea "Lucian Blaga" din Sibiu, Facultatea de Teologie "Andrei Șaguna" Sibiu, 1996, 99 p.

Traduceri
Constantin NECULA, Marcellino, o minune de băiețel, ediția a II-a. Ed. Agnos, Sibiu, 2014, 95 p. ISBN 978-973-1941-24-0. Adaptare după Marcellino pane e vino, autor José María SÁNCHEZ SILVA, ediția spaniolă, Madrid 1953, ediția italiană ITACA Libri 2003, Paravia 1955, scenariul și imaginile filmului cu același titlu, MediaSet 1955.
Constantin NECULA, Sf. Simion Metafrastul: Sf. Spiridon Traumaturgul (traducere, prefață, note și studii critice), ediția a III-a. Ed. Agnos, Sibiu, 2013, 159 p. ISBN 978-973-1941-07-3. Traducere din volumul cu același titlu în limba greacă și franceză, Mănăstirea Pantocrator, Corfu, 1997.
Constantin NECULA, Sf. Grigorie cel Mare, Viața Sfântului Benedict de Nursia. Dialoguri: cartea a II-a (traducere, prefață, note și studii critice). Ed. Agnos, Sibiu, 2008, 108 p. ISBN 978-973-1810-30-0 / 978-973-1801-16-2.
Constantin NECULA, Elena TÂMPĂNARIU, Sfântul Daniil Stâlpnicul, Ed. Agnos, Sibiu, 2007, 168 p. ISBN 978-973-1801-09-4. Traducere din limba engleză, adaptare din izvoare clasice.
Constantin NECULA, Sf. Ambrozie. Viu va fi sufletul meu, părți alese din Comentariul la Psalmul 118, Ed. Oastea Domnului, Sibiu, 2000, 112 p. ISBN 973-9364-39-X. Traducere din limba latină după scrierea Sancti Ambrosii Episcopi Mediolanensis, Opera SERMO 9 și SERMO 10, Biblioteca Ambrosiană și Cittá Nova, 1977. Coroborare literară cu ediția italiană Paoline 1997, editor Agostino CLERICI și franceză Namur 1963, editor D. GORCE.

Premii și distincții
Trofeul "Oamenii Timpului" 2016 la categoria "Diplomație Publică" acordat la Gala "Oamenii Timpului", a III-a ediție, 17 decembrie 2016, Iași, "ca urmare a obținerii unor rezultate profesionale de excepție în perioada octombrie 2015 - septembrie 2016 și a contribuției la dezvoltarea culturală și instituțională a spațiului public românesc, extins peste granițele țării, în spiritul valorilor specifice unei societăți democratice".
Diploma de Excelență și Trofeul "Inima Fălticeniului" a Festivalului Internațional de Teatru pentru Tineret "Grigore Vasiliu Birlic", pentru "merite deosebite în promovarea artei teatrale și culturii în municipiul Fălticeni", acordate de Asociația Cultural - Fălticeni, 23 august 2016.
Premiant al Campaniei Civice "Premianții fără Premii" ediția 101, Deva, 11 iunie 2016.
Premiul de Excelență pentru "Spiritualitate" acordat la Gala Internațională a Premiilor de excelență DEMOS T.N. - 2015, conferit în 2 aprilie 2016, eveniment organizat de Asociația Pro Democrația, Târgu Neamț.
Premiile de excelență Aurel Jivi pentru promoția 1994-1995 și pentru rezultatele deosebite la Istoria Bisericească, Facultatea de Teologie "Andrei Șaguna" - ULBS, conferite în iunie *Distincția și Medalia "Profesorul Bologna!" decernată în cadrul Galei "Profesorului Bologna", Ediția a X-a, 19 mai 2017, București. Ediție desfășurată sub înaltul patronaj al Președintelui României. Organizator Asociația Națională a Organizaților Studențești din România (ANOSR) cu sprijinul Asociației Studenților la Sociologie și Asistență Socială din Universitatea din București (AS-SAS).
Placheta de onoare "pentru sprijinul acordat în activitățile de prevenire a delicvenței juvenile și creștere a gradului de siguranță rutieră, acordat de IPJ Sibiu în aprilie 2017.
Medalia comemorativă 70 di Città di Vita, Firenze, Santa Croce, 1946 - 2016, oferită de Pr. Eugen RĂCHITEANU, directorul Revistei și Editurii Città di Vita, Firenze, 20 ianuarie.
Medalia "Sf. Voievod Ștefan cel Mare și Sfânt" a Episcopiei Ortodoxe Române a Europei de Nord, Copenhaga, Danemarca, 26 noiembrie 2016, acordată de PS Macarie DRĂGOI.
Crucea Nordului a Episcopiei Ortodoxe Române a Europei de Nord, Copenhaga, Danemarca, 26 noiembrie 2016, acordată de PS Macarie DRĂGOI.
Medalia comemorativă "750 Anniversario della nascita - Onorate L'Altissimo Poeta. Dante Aligheri, 1265-2015, Santa Croce, Firenze, 1865-2015" acordată de Pr. Antonio di MARCANTONIO, OFM, Rectorul Basilicii Santa Croce, septembrie 2016, în cadrul Conferinței pregătitoare Città di Vita 70.
Ordinul Eparhial "Crucea Episcop Elie Miron Cristea", cls. a II-a, pentru clerici, a Episcopiei Caransebeșului, 7 aprilie 2016, acordată de PS Lucian MIC.
Crucea Mitropolitană a Mitropoliei Ortodoxe Române a Germaniei, Europei Centrale și de Nord, oferită de IPS Serafim JOANTĂ.
Crucea Șaguniană pentru Clerici, Gramata Mitropolitană nr. 3225/30.11.2015, acordată IPS Laurențiu STREZA, Mitropolitul Ardealului.
Medalia și Diploma omagială Sf. Ioan Gură de Aur "pentru merite deosebite în păstrarea dreptei credințe și promovarea culturii creștine", acordată de PF Sa PF Daniel, Patriarhul României, 2 iulie 2015.
Titlul de susținător al cauzei Hospice, Hospice "Casa Speranței", Brașov, 14 decembrie 2015.
Medalia FITS și Diploma de Excelență acordate "în semn de mulțumire pentru contribuția personală adusă la succesul FITS", 15 iunie 2013, Sibiu.
Certificatul și Medalia omagială "Gheorghe Lazăr - Întemeietorul învățământului superior în limba română", acordat de CJ Sibiu, Consiliul Local Avrig și Asociația Prietenii Avrigului, 5 iunie 2009.
Iconom stavrofor, distincție acordată de IPS Laurențiu STREZA, Mitropolitul Ardealului.
Placheta Comandantului Academiei Forțelor Terestre "Nicolae Bălcescu" din Sibiu, acordată de Colonelul Prof.dr. Alexandru BARTOȘ, iunie
Sachelar, distincție acordată de IPS Antonie PLĂMĂDEALĂ, Mitropolitul Ardealului.

Note

Bibliografie
Marius Ciobotă, Stilistica predicii, Ed. Spandugino, București, 2016, pp. 327–353.
Pr. Vasile Gordon (coord.), Pr. Adrian Ivan, Pr. Nicușor Beldiman, Omiletica, Ed. Basilica, București, 2015, pp. 327–328.
Pr. acad. Mircea Păcurariu, Dicționarul Teologilor Români, ediția a III-a revăzută și adăugită, Ed. Andreiana, Sibiu, 2014, pp. 444–445.
Pr. acad. Mircea Păcurariu, 230 de ani de învățământ teologic la Sibiu (1786-2016), Ed. Andreiana, Sibiu, 2016, pp. 449–451.
Pr. acad. Mircea Păcurariu, Cultura teologică românească. Scurtă prezentare istorică, Ed. Basilica, București, 2011, p. 302.
Pr. acad. Mircea Păcurariu, Catedrala Mitropolitană din Sibiu, 1906-2006, Ed. Andreiana, Sibiu, 2006, p. 96.
Enciclopedia Ortodoxiei Românești (coord. Pr. acad. Mircea Păcurariu), Ed. Institutului Biblic și de Misiune Ortodoxă, București, 2010, p. 430.
Enciclopedia personalităților din România. Enciclopedia biografică a femeilor și bărbaților contemporani cu carieră de succes din România, ediția a IV-a, Ed. Hübners Wbo is Who, Schweiz, 2009, p. 921.

Nașteri în 1970
Teologi români
Profesori universitari români

Constantin Necula


Die Permanente Konferenz politischer Parteien Lateinamerikas und der Karibik () ist ein internationales Forum politischer Parteien Lateinamerikas und der Karibik. Es sind Parteien verschiedenster Richtung von der extremen Linken bis zur rechten Mitte organisiert.

Mitglieder

Quelle:
Beratend: International Ecological Safety Collaborative Organization

Weblinks
 Website der COPPPAL

Einzelnachweise

Copppal
Abkürzung

COPPPAL


La historia del dinero es un álbum de Mortadelo y Filemón publicado en 1980. La historieta, como otras muchas de los 80, fue escrita y dibujada por apócrifos. Así, el guion pertenecía a Jesús de Cos, un miembro fijo de la editorial Bruguera. Mientras que los dibujos, por su parte, fueron realizados por un equipo de apócrifos (formado, probablemente, por Martínez Osete y Blas Sanchís). Aunque el álbum fue muy aceptado en estos momentos, los críticos y muchos lectores, la consideran de baja calidad. Si bien, sí destacó la portada, firmada por el propio Ibáñez.

Trayectoria editorial
Bankunión (descendiente del Banco Urquijo, propiedad del grupo belga KBC Bank) publicó este álbum a raíz del enorme éxito que estaban causando los agentes de la T.I.A. por esos años, así como por una serie de iniciativas especiales dirigidas al Año Internacional del Niño (año que también fue conmemorado por la historieta larga ¡A por el niño!, publicada por Ibáñez un año antes). Se trata de un álbum en tapa dura, de buena encuadernación y papel (brillo).

Sinopsis
Estamos ante un álbum nada habitual de Mortadelo y Filemón pues la historia se centra, como bien expresa en título del álbum, en la historia del dinero. En esta historieta, Mortadelo y Filemón cuentan a un personaje anónimo el origen del dinero y los acontecimientos más importantes de este bien económico en la historia de una manera didáctica, ayudados a veces por el "Súper" y por el profesor Bacterio y su máquina del cambiazo (llamada aquí "máquina del espacio-tiempo"). A lo largo del álbum se mantuvieron los gags típicos de los agentes, si bien un tanto suavizados.

Reedición del álbum
La aceptación de este álbum causó que 2 años después, en 1982, se publicara una nueva edición, creada también por Bankunión, en asociación, esta vez, con el Banco Hispano Americano (ambos se fusionarían en 1984) con el lema Bruguera. La historia reapareció en dos páginas por número en un suplemento de tebeos del Periódico de Cataluña. Más tarde, en 1989, La Caixa consigue los derechos de la Historia del Dinero, publicándolo en tapa blanda, recuperando la historia e incluyendo 4 páginas más de las que habían originalmente y que incluían dibujos realizados por los apócrifos que tanta importancia tuvieron en los años 80 en las historietas de Mortadelo y Filemón, dibujando, escribiendo, entintando o acabando los dibujos (especialmente en los años 85 - 87, cuando Ibáñez perdió el derecho de sus personajes, pero también, en menor medida , en los años anteriores y posteriores de esa época). Además de estas páginas, se añadió una viñeta fuera de tono dibujada por Joaquín Cera (el autor de Pafman), desparecen algunas viñetas de la edición anterior, y se estiran dos para llenar. Estas páginas nuevas hablan de las cajas de ahorro, que fueron impuestas por la Caixa. Junto a la versión en español apareció otra en catalán. Al igual que ocurrió en las ediciones anteriores, lo mejor vuelve a ser la portada de Ibáñez, nueva para esta edición, y llena de detalles divertidos. Actualmente, no es difícil encontrar este cómic en las tiendas de tebeos, ya que se editaron unos cuantos ejemplares más a precio reducido.

Referencias

Historietas apócrifas de Mortadelo y Filemón

La historia del dinero


La estación de Fearn (en inglés: Fearn railway station) es una estación de ferrocarril ubicada en la localidad de Hill of Fearn, un pequeño pueblo cerca de Tain, en el consejo unitario de Highland en Escocia, Reino Unido. La estación presta servicios a la Far North Line (Línea del extremo norte). La estación de Fearn consta de una vía única y los passing loop, lugar donde los trenes en direcciones opuestas se cruzan, más cercano a Fearn son en la estación de Invergordon al sur y en la estación de Tain al oeste.

Referencias

Fearn
Transporte de Escocia

Estación de Fearn


Thabo Mvuyelwa Mbeki (d. 18 Haziran 1942, Güney Afrika, Doğu Kap), Güney Afrika Cumhuriyeti eski devlet başkanı.

Bugünkü Doğu Kap'da doğup büyüyen Mbeki'nin annesi bir öğretmen, babası ise Afrika Millî Kongresi ve Güney Afrika Komünist Partisi'nin ateşli taraftarlarından Govan Mbeki'dir. (1910-2001)

Kaynakça

|-

|-

|-

|-

1942 doğumlular
Güney Afrika Cumhuriyeti devlet başkanları
Yaşayan insanlar
Bağlantısızlar Hareketi Genel Sekreterleri

Thabo Mvuyelwa Mbeki


Bevis ou Bévis est un nom propre qui peut faire référence à :

Patronyme

 John Bevis (1695-1771), médecin et astronome amateur britannique ;
 Leslie Bevis (1957-), actrice américaine ;
 Mary Bevis Hawton (1924-1981), joueuse de tennis australienne ;
 Marie-Louise Bévis (1972-), athlète française spécialiste du  ;
 Saraya-Jade Bevis (1992-), plus connue sous le nom de Paige, catcheuse anglaise.

Prénom
Bevis est un prénom notamment porté par :
  (1940-), historien de l'art, auteur et journaliste anglais ;
 Bevis Mugabi (1995-), footballeur ougandais.

Odonyme
 Bevis Marks, rue de la Cité de Londres en Angleterre.

Divers
 Synagogue de Bevis Marks, synagogue de la Cité de Londres.

Patronyme anglais

Bevis


Frascati merkezi İtalya'da, Lazio bölgesinde ve Roma içerinde bulunan İtalya baskenti Roma'nin 20 kilometre güneyinde bulunan bir beldedir.

Belde, başkente yakınlığı ve doğal güzelliklerinden ötürü yerli ve yabancı turistler için bir çekim merkezi meydana getirmektedir.

Frascati kendi adını taşıyan beyaz şarabıyla ün kazanmıştır.

Kentte ayrıca nükleer araştırmalar ve uzaycılık araştırmalar alanında faaliyetler yürüten merkezler bulunmaktadır.

Nüfus gelişmesi

Kişi

Frascati doğumlu ünlüler
 Marco Amelia, Kaleci
 Silvio Amadio, Sinemacı

Komşu komünler

Grottaferrata, Monte Porzio Catone, Roma

Kardeş şehirler

Frascati şu kentlerle kardeş şehir bağlantısı kurmuştur:

Resimler

Frascati</div>

Ayrıca bakınız

Lazio
Roma (il)

Dış bağlantılar

 Frascati Belediyesi resmi websitesi
 Kent Rehberi

Lazio'daki şehirler ve kasabalar
Roma ili belediyeleri

Frascati


ජොලි හලෝ
තිරගත වූ දිනය - 2001 සැප්තැම්බර් 06
ඉදිරිපත් කිරීම - නිමලවීර චිත්‍රපට
නිෂ්පාදනය සහ විධායක අධ්‍යක්ෂණය - නිමල් වීරක්කොඩි
කතාව, දෙබස්, තිර නාටකය සහ අධ්‍යක්ෂණය, සංස්කරණය - ශ්‍රීලාල් ප්‍රියදේව
සහාය අධ්‍යක්ෂණය - කැළුම්
සංජීව, චමින්ද පතිරත්න කැමරා අධ්‍යක්ෂණය - එම්. ඒ. ගෆූර්
කැමරා සහය - ලලිත් තෝමස්, ඒ. ඩී. ප්‍රේමදාස, ප්‍රැන්ක්ලින් රූප්, ජයසේන පෙරේරා, හේමන්ත පෙරේරා
සංස්කරණ සහය - සුනෙත් මැල්සිරිපුර
රසායනාගාර කටයුතු - ප්‍රසාද් වර්ණ රසායනාගාරය, චෙන්නායි
සැකසුම, දෙබස් පටිගත කිරීම - සරසවි චිත්‍රාගාරය
ගීත පටිගත කිරීම - මර්වින් බෙන්ස්, නෙකෝ ශබ්දාගාරය
ධාවන කාලය - පැය 2 - දිග අඩි 116000 - පිටපත් ප්‍රමාණය - 15

රංගනය
බන්දු සමරසිංහ
නිලන්ති ඩයස් කරුණාරත්න
අර්ජුන කමලනාත්
අර්ඩ්ලි වෙදමුණි
සංදීපා සෙව්මිණි
ආනන්ද වික්‍රමගේ
මානෙල් වානගුරු
ෆ්‍රෙඩී සිල්වා
ශ්‍රීනාත් මදුද්මගේ
හිරන්‍යා චන්ද්‍රගුප්ත (ළමා)
කවිඳු සසංක (ළමා)
ටෙඩී විද්‍යාලංකාර
ටිරෝන් මයිකල්
දොන් ගයි
ශිරෝමිකා ප්‍රනාන්දු
ලතා ලුම්බිණි
නිෂාකා මධුමාලා
අචලා රෝෂිනි
නෂාතා මේධාවි
අප්සරා රත්නායක
නිලන්ති මධුමාලා
නිලුකා දිල්රුක්ෂි
නිරෝෂනි එරංදි
නිශාන්ති ගුණවර්ධන
සුනිල් බමුණුආරච්චි
සිසිර කුමාරතුංග
රාජු ගමගේ
ගයාන් වීරසිංහ
කෙවින් ඩිලාන්
හේමන්ත ඊරියගම
සිරිමන් එදිරිවීර
පාලිත ප්‍රේ්මසිරි
චමින්ද ඇල්පිටිය
සුභාෂ් පෙරේරා
ආනන්ද විරසිංහ
සාලිය නුවන්ප්‍රිය
කුමාර තිලකරත්න
ධනුක අසේල
චමින්ද
ලහිරු සොයිසා
විරාජ් අසංක
රංජිත් රණසිංහ
චමින්ද පතිරත්න
ආශා ආරියරත්න
ඉරෝෂා ප්‍රියංගනී
ඩබ්ලිව්. ඒ. නිමාලි
පී. ඩී. ධම්මි
කුසංගා ද සිල්වා
මධු ජයවීර
තුෂාණි ලක්මිණි
කුසුම් පෙරේරා
මහතුං උදේ ශාන්ත
ශර්ලි ගම්ලත්
මාලින්ද ප්‍රනාන්දු
උපාලි, සමුද්‍ර රංගන
අනිල් ජයසිංහ
චමරි මේනකා
මනෝ සෙල්වරාජ්
වයි. ඊ. එම්. ජයරත්න

ගීතයන්
පසුබිම් සංගීතය - මර්වින් ප්‍රියන්ත
ගීත ප්‍රබන්ධය - චන්ද්‍රදාස ප්‍රනාන්දු
දුන්නා වැඩයි කිඩයි වෙඩි වගේ - ප්‍රතාප් රාජිත, සුසිල් ප්‍රනාන්දු, මැණික් චන්ද්‍රිකා
දෙවියනේ ඇයි අනේ - නුවන් ගුණවර්ධන

සම්මාන
වසරේ ජනප්‍රිය චිත්‍රපට-සරසවිය සම්මාන

ජොලි හලෝ


Căsătoria fictivă sau căsătoria simulată reprezintă mariajul de conveniență încheiat exclusiv în scopul obținerii anumitor beneficii sau avantaje care decurg din statutul marital. Deși i se atribuie denumirile de "fictivă" sau "simulată" din cauza scopului final, căsătoria în sine este totuși validă din punct de vedere legal dacă respectă rigorile legii din țară respectivă. În unele țări, organizarea sau intrarea într-o astfel de căsătorie pentru fraudarea autorităților este clasificată drept o încălcare separată a legii. În Statele Unite, căsătoria în vederea dobândirii cetățeniei este considerată o infracțiune.

Deseori, după o perioadă de timp, cuplul divorțează dacă mariajul nu le mai aduce niciun beneficiu.

Căsătoria fictivă este diferită de nunta frauduloasă, care este un fel de înșelăciune în cadrul unei relații intime în care unul dintre soți profită de celălalt pentru a obține permis de ședere sau beneficii financiare, prin simularea interesului amoros.

Motive
Printre cele mai des întâlnite motive ce stau în spatele acestor căsătorii se numără obținerea dreptului la viză, ședere, loc de muncă și cetățenie pentru unul sau pentru ambii soți.

Au existat cazuri în care unii oameni s-au căsătorit pentru a evita suspiciunea de homosexualitate sau bisexualitate. Spre exemplu, unele studiouri de la Hollywood ar fi cerut ca actorii homosexuali, precum Rock Hudson, să își ascundă homosexualitatea căsătorindu-se cu persoane de sex opus ("căsătorie de levănțică") .

Frauda
Odată cu introducerea unor legi moderne mai stricte privind imigrația în țările din Lumea Întâi, căsătoriile fictive au devenit o metodă comună pentru a permite unui străin să locuiască, și, eventual, să obțină cetățenia, în țara celuilalt soț. Cuplul se căsătorește cu buna știință că mariajul este instituit cu scopul obținerii unui statut de imigrare favorabil. Mariajul este deseori aranjat sub forma unei tranzacții financiare (adică se plătește o sumă substanțială de bani) și, cel mai des, imigrantul se află deja în țara respectivă. Legea imigrației din Statele Unite prevede că acest lucru este fraudulos, impunând, pentru astfel de căsătorii făcute cu rea-credință, plata unei amenzi de 250,000 de dolari și executarea a cinci ani de închisoare pentru cetățean, iar pentru străin, deportarea. Inspectoratul General pentru Imigrări și Departamentul de Justiție din SUA afirmă că nu dețin cifrele exacte privind rata de tentativă de fraudă prin mariaj. În anul fiscal 2009, 506 din cele 241,154 de solicitări depuse au fost respinse sub suspiciune de fraudă, adică mai puțin de 0,09%.

În aprilie 2011, Agenția Britanică pentru Gestionarea Frontierelor  a  îndemnat clerul să ajute la prevenirea nunților pentru vize. Atât clerul englez cât și cel galez pot oficia căsătorii, potrivit legilor în vigoare. Membrii clerului au fost sfătuiți să nu anunțe public căsătoriile (în religia catolică, căsătoriile trebuie anunțate în mod oficial) în care sunt implicați imigranți  din afara Europei. În schimb, cuplul va fi rugat să solicite o autorizație de căsătorie, iar dacă un membru al clerului nu este convins că mariajul este autentic, trebuie să clarifice acest lucru cu persoana responsabilă de emiterea autorizației.

În August 2010, în Irlanda, s-a raportat că una din șase căsătorii este fictivă, fiind încheiată pentru statutul de rezident în Uniunea Europeană și pentru a eluda regulile de imigrare.

Legislație și investigație
Definițiile unei căsătorii frauduloase diferă în funcție de jurisdicție, însă adesea sunt legate de imigrație. Conform unui document al Ministerului de Interne din Regatul Unit din anul 2013:

 "Căsătoria fictivă, mariajul de conveniență sau parteneriatul civil fraudulos reprezintă căsătoria sau parteneriatul civil încheiat de două persoane care nu formează un cuplu autentic, pentru avantaj imigrațional. Căsătoriile fictive sau parteneriatele civile trebuie diferențiate de căsătoriile sau parteneriatele civile încheiate de un cuplu autentic pentru care imigrarea unuia dintre soți este convenabilă."

În Canada, legislația privind căsătorile fictive a fost consolidată în anul 2012. Totuși, au existat controverse. Oficialii canadieni au fost acuzați fie că sunt prea duri, fie prea indulgenți atunci când judecă autenticitatea unei relații. În plus, au existat obiecții cu privire la politica organizațiilor pentru femei care au susținut că noua politică care necesită ca "sponsorul" și noul soț să trăiască într-o "relație autentică" timp de doi ani pune în pericol femeile care sunt victime ale violenței domestice. Deși există o excepție de la această regulă pentru cazurile de abuz, politica a fost acuzată ca fiind prea slabă (din moment ce abuzul este dificil de dovedit).

Vezi și

 Căsătoria aranjată
 Barbă - termen englezesc prin care se descrie o persoană care este folosită (cu sau fără știință acesteia) ca partener romantic, fie pentru a ascunde un act de infidelitate, fie orientarea sexuală.
 Cartea verde (film) ( https://www.cinemagia.ro/filme/green-card-carte-verde-675/) —în care subiectul principal este o căsătorie fictivă
Vrei să te însori cu mine? (https://www.cinemagia.ro/trailer/the-proposal-vrei-sa-te-insori-cu-mine-2531/)— comedie romantică situată în jurul a ceea ce inițial era o căsătorie fictivă
Heqin
 Căsătorii la Hollywood — inclusiv căsătoriile încheiate și promovate în primul rând pentru publicitate
 Mireasă la comandă — implică adesea miresele care doresc imigreze în țara unui prieten
 Căsătoria albă — căsătoria care nu este consumată
 Căsătoria de conveniență — căsătoriile fictive sunt un subgrup ale acesteia. Vezi cazul Oscar Alvarez vs. Serviciul Imigrări, Refugiați și Cetățenie Canada
  Departamentul de Stat al Statelor Unite ale Americii — vezi și Secțiunea Anchete; — frauda pentru Pașaport și Viză
 Căsătoria nulă — o tentativă de căsătorie care nu îndeplinește nici măcar cerințele legale pentru căsătorie.

Note

Lectură suplimentară
 Articol academic despre discursul politic și politicile privind căsătoriile forțate și frauduloase în Olanda: Bonjour&De Hart 2013, "O soție bună, o căsătorie normală. Denumirile de "noi" și "ei" în politica de emigrare a familiei olandeze", Jurnalul European de Studii pentru Femei
 Articol academic care oferă două exemple ce implică frica de căsătorie în Anglia secolului al XVIII-lea. Castro Santana, A (2015). "Căsătorii fictive și subiecte adecvate: Henry Fielding Shamela și Joseph Andrews". Studii englezești 96 (6): 636-653.

Dreptul familiei
Fraude
Tipuri de căsătorii

Căsătorie fictivă


2021 ජූනි 24 දින, දළ වශයෙන් පෙ.ව.  1:25 ඊඩීටී වේලාවට, එක්සත් ජනපදයෙහි සර්ෆ්සයිඩ්, ෆ්ලොරිඩා නම්  මියාමි නගරෝපාන්තයෙහි පිහිටි   තනිපල ගෙයක් සහ භූගත ගරාජයක් සහිත චැම්ප්ලේන් ටවර්ස් සවුත් නම්,  වෙරළට මුහුණලා ඇති මහල්-12ක  කොන්ඩොමිනියමක්, හදිසි පාර්ශවික  කඩාවැටීමකට ලක් විය. පුද්ගලයින් විසි-දෙකක් මිය ගිය බවට සහතික කොට ඇති අතර පුද්ගගයින් 11 ක් තුවාල ලබා ඇත.

සටහන්

සර්ෆ්සයිඩ් කොන්ඩොමිනියම් ගොඩනැගිල්ල කඩාවැටීම


Milan Babić (în , ) a fost primul președinte al autoproclamatei Republica Sârbă Krajina (RSK), în funcție în timpul Războiului de Independență al Croației. A fost președinte al RSK în perioada 19 decembrie 1991 – 16 februarie 1992.

După război, a fost inculpat pentru crime de război de către Tribunalul Penal Internațional pentru Fosta Iugoslavie (TPII) în 2004 și a fost primul acuzat care a pledat vinovat și care a încheiat o înțelegere cu procurorii, după care a fost condamnat la 13 ani de închisoare. Babić și-a exprimat "rușinea și remușcarea" într-o declarație publică și a declarat că pledoaria sa era menită să scadă rușinea colectivă a sârbilor din Croația și a cerut "fraților croați să-i ierte pe frații lor sârbi" pentru acțiunile lor.

După ce a fost condamnat în 2004, Babić a fost găsit mort în celula sa din centrul de detenție Scheveningen din Haga în martie 2006, într-o sinucidere aparentă. Conducerea tribunalului nu a putut explica cum s-a întâmplat acest lucru (la fel și decesul de peste două săptămâni al lui Slobodan Milošević) într-o celulă cu supraveghere video.

Viața timpurie
Milan Babić, fiul lui Božo Babić, s-a născut în 1956 în satul Kukar, lângă orașul Vrlika, în Republica Socialistă Croația, Iugoslavia. În 1981 a absolvit Facultatea de Stomatologie din cadrul Universității din Belgrad și a devenit stomatolog. În 1989, a devenit unul dintre directorii Centrului Medical din Knin, un oraș din sud-vestul Croației locuit în mare parte de sârbi. A intrat în politică în 1990, când Iugoslavia a început să se dezintegreze, părăsind Liga Comuniștilor din Croația (SKH) și aderând la noul partid naționalist sârb numit Partidul Democrat Sârb din Croația (în  - СДС/SDS) la 17 februarie 1990. A fost ales președinte al Adunării Municipale din Knin la scurt timp după aceea. În acel moment, sârbii reprezentau aproximativ 12,2% din populația croată, având majoritatea într-o regiune cunoscută sub numele de Krajina de-a lungul frontierei croato-bosniace. Croația s-a îndreptat spre independență ca urmare a alegerii președintelui Franjo Tuđman la sfârșitul anului 1990, independență căreia i-au opus o rezistență puternică minoritățile etnice sârbe care au fost sprijinite politic și militar de către Armata Populară Iugoslavă (JNA) și Republica Socialistă Serbia sub președintele Slobodan Milošević. Naționaliștii sârbi din Krajina au înființat apoi un Consiliu Național Sârb, un organism menit să coordoneze opoziția sârbă față de independența Croației; Babić a fost ales președinte.

Războiul Croat

Sârbii etnici au devenit în curând ostili ideii de a rămâne într-o Croație independentă. După alegerea lui Tuđman, a fost creată prima constituție democratică a Croației, care a retrogradat sârbii etnici la statutul de minoritate în cadrul țării.

În septembrie 1990, a avut loc un referendum în Krajina, care a cerut alegătorilor locali să voteze dacă sunt de acord cu suveranitatea și autonomia sârbilor în Croația. Referendumul a fost favorabil cu o majoritate de voturi de 99,7%. Votul a fost declarat ilegal și nevalabil de către Guvernul Croației. Administrația lui Babić din Knin a anunțat apoi înființarea unei regiuni autonome sârbe, denumită Regiunea Autonomă Sârbă Krajina sau SAO Krajina (Српска аутономна област Крајина), la 21 decembrie 1990. La 1 aprilie 1991, Babić a declarat că Regiunea se va separa de Croația pentru a se alătura Serbiei. Alte comunități dominate de sârbi din estul Croației au anunțat că se vor alătura, de asemenea, Regiunii Autonome Sârbe Krajina.

Babić a fost ales Președinte al Consiliului Executiv al Regiunii Autonome Sârbe Krajina la 30 aprilie și a fost numit ulterior Ministru de Interne și Ministrul Apărării de către Adunarea Națională Sârbă din Krajina. În această calitate, el a înființat o miliție armată care a amplasat baraje rutiere pe teritoriul său, izolând efectiv regiunea sudică de coastă croată Dalmația din restul țării. Confruntările dintre sârbii Krajina și forțele de securitate din Croația au izbucnit aproape imediat după ce Croația și-a declarat independența la 25 iunie, cu zeci de morți.

În august 1991, Babić a luat parte la crime de război descrise ulterior de procurorii TPII ca o "întreprindere criminală comună" pentru a elimina definitiv populațiile non-sârbe de pe teritoriul aflat sub controlul său, scopul final fiind transformarea regiunii într-o nou stat dominat de sârbi. Potrivit procurorilor, principalii lui complici au fost Slobodan Milošević, sârbi din Krajina ca de exemplu Milan Martić, liderul paramilitar sârb Vojislav Šešelj și comandanții armatei iugoslave (JNA), inclusiv generalul Ratko Mladić, în acel moment comandantului forțelor JNA din Croația. Toți au fost acuzați pentru crime de război, iar unii au fost condamnați. Potrivit mărturiei lui Babić în timpul procesului său privind crimele de război, în vara lui 1991, poliția secretă sârbă - sub conducerea lui Milošević - a înființat "o structură paralelă a securității statului, cu poliția din Krajina și unități comandate de securitatea statului din Serbia". A fost lansat un război pe scară largă, în care a fost capturată o suprafață mare de teritorii, aproximativ o treime din Croația, iar populația non-sârbă a fost fie masacrată, fie purificată din punct de vedere etnic. Cea mai mare parte a luptelor a avut loc între august și decembrie 1991. Mai multe mii de persoane au murit și au fost deportați în lupte în Slavonia estică, dar Armata Populară Iugoslavă a fost principalul actor în acea parte a conflictului.

Comunitatea internațională a încercat să rezolve conflictul în noiembrie 1991 cu un plan de pace propus de Trimisul Special al Națiunilor Unite, Cyrus Vance, potrivit căruia Krajina ar fi fost demilitarizată și protejată de o forță de menținere a păcii a ONU, în timp ce ar fi avut loc discuțiile politice privind viitorul ei. Babić s-a opus cu fermitate, în schimb, a redenumit Regiunea Autonomă ca Republica Sârbă Krajina (RSK) la 19 decembrie 1991 (care mai târziu a absorbit zonele deținute de sârbi din estul Croației în februarie 1992). El a cerut Adunării Naționale a sârbilor din Krajina să respingă planul Vance. Cu toate acestea, Milošević nu a fost de acord cu această poziție: obiectivele sale strategice în Croația au fost în mare parte realizate, iar Armata Populară Iugoslavă trebuia să fie trimisă pentru a interveni în războiul din Bosnia și Herțegovina. Babić a fost marginalizat și Planul Vance a fost trecut de Adunarea RSK la 16 februarie 1992. La 26 februarie 1992, Milošević a planificat înlăturarea lui Babić de la putere în favoarea lui Goran Hadžić, o persoană mult mai ascultătoare, despre care se spune că era doar un fel de "mesager al lui Slobodan Milošević".

Deși Babić a rămas activ în politica RSK ca ministru al Afacerilor Externe, în acel moment avea foarte puțină putere politică. Babić a declarat că politica RSK a fost controlată de la Belgrad prin intermediul poliției secrete sârbe; Milošević a negat mai târziu acest lucru, susținând că Babić a făcut  această declarație  "de frică".

La 3 iulie 1992, într-un articol din The Washington Post s-a afirmat că Milano Babic a fost împușcat într-un atac al gărzilor de corp ale unui lider rival și că se luptă pentru viața sa...

Prăbușirea militară a sârbilor bosniaci în iulie-august 1995 l-a propulsat pe Babić în funcția de prim-ministru al RSK, dar a fost în această funcție doar câteva săptămâni. La începutul lunii august 1995, Guvernul Croației a lansat Operațiunea Furtuna pentru a recâștiga controlul croat asupra întreagului teritoriu RSK (cu excepția unei fâșii de teren din estul Slavoniei, care a rămas sub controlul Serbiei până în 1998). Babić a fugit în Serbia împreună cu întreaga conducere a RSK și cu 200.000 de refugiați sârbi din regiune (majoritatea populației sârbe din Krajina). Se spune că s-a retras la o fermă de pui din Voivodina.

Procesul TPII și înțelegerea cu procurorii
În decembrie 2002, Babić a fost dezvăluit în mod neașteptat ca fiind martor împotriva lui Slobodan Milošević ca parte a înțelegerii sale cu procurorii, mărturisind în fața TPII că Milošević a fost personal implicat în războiul din Croația. În noiembrie 2003, a fost acuzat de cinci infracțiuni împotriva umanității și încălcări ale legilor și obiceiurilor de război. Deși nu a prezentat niciun motiv, el a pledat vinovat, la 27 ianuarie 2004, la un număr de crime împotriva umanității, într-o înțelegere aparentă cu procurorii TPII, în care restul acuzațiilor au fost suspendate. El și-a exprimat "rușinea și remușcarea" într-o declarație publică și a declarat că a acționat astfel pentru a micșora rușinea colectivă a sârbilor croați, cerând  "fraților croați să-i ierte pe frații lor sârbi" pentru acțiunile lor. Confesiunea sa față de acuzația de crime împotriva umanității, a marcat o victorie majoră pentru procurorii TPII, deoarece, înainte de moartea sa, Babić a fost singurul participant la războiul croat care și-a recunoscut vina. Mărturia lui a fost de mare importanță pentru urmărirea penală a lui Milošević și acuzarea sa ca principalul actor în "întreprinderea infracțională comună" din Croația.

În propriul său proces, Babić a făcut o mărturie care a fost folosită pentru acuzarea lui Milošević. Babić a apărut, de asemenea, la procesul lui Milošević pentru a oferi dovezi. Milošević a negat că l-a susținut pe Babić prin citarea transcrierilor telefonului său, unde a făcut referire la Babić ca la "un idiot", "spumă obișnuită" și "vagabond al lui Tudjman".

În iunie 2004, Babić a fost condamnat la 13 ani de închisoare, după ce instanța a respins recomandarea procurorilor pentru o sentință de 11 ani. Curtea a constatat că, în timp ce "Babić nu a fost principalul responsabil, ...  Babić a ales să rămână la putere și a oferit un sprijin semnificativ persecuțiilor". Babić a fost trimis într-un loc secret din Marea Britanie pentru a-și executa sentința, lucru care a fost o acțiune fără precedent din partea instanței. Aceasta a dus la speculații că Babić ar fi primit un tratament privilegiat în schimbul mărturiei sale împotriva altor inculpați. Justificarea oficială dată pentru faptul că nu a fost dezvăluit locul detenției lui Babić a fost preocuparea pentru siguranța sa față de persoanele împotriva cărora a depus mărturie.

Liderii sârbi și comandanții sârbi care l-au acuzat pe Babić pentru crime de război din Croația, în timpul procesului său de la Haga, au fost Slobodan Milošević, Milan Martić, Jovica Stanišić, Franko Simatović și Momčilo Krajišnik.

Decesul
Milan Babić a fost găsit mort după ce s-a relatat că s-a sinucis la 5 martie 2006 în unitatea de detenție a Tribunalului de la Haga, Olanda, în perioada când acesta aducea probe împotriva lui Milan Martić, succesorul său în calitate de președinte al RSK. The New York Times a relatat că Babić s-a spânzurat "folosind propria curea de piele."

Vojislav Šešelj, liderul Partidului Radical Sârb (SRS) și coleg de detenție al lui Babić, a susținut că a contribuit la sinuciderea lui Babić "făcându-i viața grea". Šešelj a mai adăugat că procurorii TPII i-au promis inițial lui Babić că nu vor face plângere împotriva sa dacă va fi de acord să depună mărturie împotriva colegilor sârbi. Acuzațiile  au fost aduse oricum (de către Curtea TPII).

Conducerea tribunalului nu a putut explica cum s-a întâmplat acest lucru (dar și decesul lui Slobodan Milošević) într-o celulă cu supraveghere video.

Note

Legături externe

 Milan Babic a decis pentru el însuși, Večernje Novosti. Adus la 6  martie 2006. Accesat la 30 martie 2019
 A. Samigullina -  Acuzatorul lui Milosevic s-a sinucis

Nașteri în 1956
Decese în 2006
Politicieni sârbi
Politicieni iugoslavi
Persoane condamnate de Tribunalul Penal Internațional pentru fosta Iugoslavie
Decese prin spânzurare

Milan Babić


James Moore  (born June 10, 1976) is a Canadian politician who formerly served as the Minister of Industry in the cabinet of Prime Minister Stephen Harper.

Moore was the Conservative Member of Parliament from 2000 to 2015, representing Port Moody—Coquitlam—Port Coquitlam (2000-2004) and then Port Moody—Westwood—Port Coquitlam (2004-2015). He also served as Minister of Canadian Heritage and Official Languages and as the Secretary of State for Official Languages, Pacific Gateway and the Vancouver-Whistler Olympics before becoming Industry Minister. Prior to entering cabinet, he was the Parliamentary Secretary to the Minister of Public Works and to the Minister for the Pacific Gateway & 2010 Olympics.

Moore did not run in the 2015 federal election, and in November 2015, it was announced that he would be the 6th Chancellor of the University of Northern British Columbia, starting May 2016.

Background
Moore was born in New Westminster, British Columbia on June 10, 1976 and was raised in the city of Coquitlam. Following his graduation from Centennial Sr. Secondary, he pursued studies in economics and business administration at Douglas College. In 1996, he started working as a broadcaster at CKST AM1040 in Vancouver. In 1997, he moved to Ottawa to work as the Communications Advisor for the Official Opposition, which at that time was the Reform Party of Canada. In 1998, Moore returned to broadcasting in Vancouver before moving to Prince George to earn a Bachelor of Arts degree in political science at the University of Northern British Columbia. While in Prince George he continued in broadcasting by guest hosting at 550 CKPG and launching his own talk show entitled "'Behind the Headlines' with James Moore." In 2011, Moore earned his Master of Arts degree in Political Studies from the University of Saskatchewan.

Political career

Opposition member
In the 2000 federal election Moore was the Canadian Alliance candidate in the federal riding of Port Moody—Coquitlam—Port Coquitlam. At the age of 24 Moore defeated Liberal Party incumbent Lou Sekora by a 20 percentage point margin. With his election win Moore became the youngest member of Parliament ever elected in the province of British Columbia. As a member of the Official Opposition Moore served as Deputy Foreign Affairs Critic and Deputy National Revenue Critic, and was later promoted to serve as the Senior Transport Critic and Vice-Chair of the Commons Transport Committee. In 2003, the Canadian Alliance merged with the Progressive Conservative Party of Canada to form the Conservative Party of Canada. In the 2004 federal election Moore was re-elected in the new riding of Port Moody—Westwood—Port Coquitlam, winning 41% of the popular the vote. Following his re-election he served as the Official Opposition Transportation Critic, as well as Amateur Sport Critic.

In 2004, Moore was one of the few members of his caucus to vote in favour of same-sex marriage. After taking a long time to study the issue he stated "In short, I believe in equality under the law for all Canadians for civil marriages, which in a perfect world would be termed civil unions".

Government member
In the 2006 federal election the Conservative Party won a minority government and Moore was re-elected in his riding over former Coquitlam mayor, Jon Kingsbury. On February 7, 2006, Moore was appointed as the Parliamentary Secretary to the Minister Public Works and Government Services Canada and the Parliamentary Secretary to the Minister for the Pacific Gateway and the Vancouver-Whistler Olympics. Moore was responsible for answering questions regarding Public Works and Government Services during Question Period due to the minister, Michael Fortier, being a senator as opposed to a member of Parliament.

On June 25, 2008, Prime Minister Stephen Harper appointed Moore as the Secretary of State for the 2010 Olympics, the Asia-Pacific Gateway and Official Languages. With his appointment he became the youngest Cabinet Minister in British Columbia's history and the fourth youngest Cabinet Minister in Canadian history. Less than three months later Harper called an election for October 14, 2008. Moore was easily re-elected in the 2008 federal election and the Conservative Party won their second minority government.

Minister of Canadian Heritage
On October 30, 2008, Moore was appointed Minister of Canadian Heritage and Official Languages. Moore's appointment came after Harper had sparked controversy during the recent election campaign when he made comments that "ordinary people" didn't care about arts funding. The comments were negatively received, particularly in Quebec, and it is thought to have contributed to the Conservatives not winning a majority government.

In the 2011 federal election Moore was once again re-elected in his riding and the Conservative Party won their first majority government. It was speculated that Moore could be promoted to a higher profile ministry when Harper shuffled his cabinet, however he remained Minister of Heritage when the new cabinet was sworn in. The resignation and defeat of several ministers did lead to his appointment as the senior regional Minister from British Columbia, he became the youngest person to ever hold the post. Moore was seen as one of the most influential members within his caucus, and with Prime Minister Harper. Though Harper did not appoint a Deputy Prime Minister, Jason Kenney was seen by many as the de facto Deputy Prime Minister. Maclean's columnist Paul Wells wrote in 2011 that Moore, whose views contrast with the more socially conservative Kenney, was a near-equal to Kenney within cabinet. Moore's portfolio was an important one to Quebeckers and, with only four Conservative members of Parliament in the province, Moore became a central figure in the province for the party, despite hailing from British Columbia.

CBC
As Minister of Canadian Heritage Moore was nominally responsible for the Canadian Broadcasting Corporation (CBC), a Crown corporation. On November 19, 2008, Moore warned CBC executives to rein in their spending practises after it was revealed that CBC's executive vice-president for French services, racked up more than $80,000 in 2006 on expenses such as theatre tickets, hotels, and catering. The information was revealed the same week that other Canadian broadcasters were announcing hiring freezes and layoffs. The President of CBC announced on November 21, 2008 that the corporation would be cutting spending and reviewing its major projects.

Moore has been a defender of the CBC and has spoken about its importance as a key cultural institution. This despite calls from some within the Conservative Party to stop funding or sell the CBC. Downsizing and decentralizing of the broadcaster is a goal for Moore and the Conservative government. In December 2011, he stated that under his leadership staffing at the CBC had decreased by about 25%.

Interim Minister of Aboriginal Affairs
On February 15, 2013, Prime Minister Stephen Harper appointed Moore as acting Minister of Aboriginal Affairs and Northern Development after the sudden resignation of John Duncan. Duncan resigned after improperly advocating to a tax court on behalf of a constituent in June 2011. Moore remained interim minister until Bernard Valcourt was appointed on February 22, 2013.

Minister of Industry
On July 15, 2013, Moore was appointed Minister of Industry. As Minister of Industry, Moore Chaired the Cabinet Committee on Economic prosperity, which was responsible for considering all economic proposals.

Internal Free Trade
in 2014 Moore made a major effort to open Canada's internal markets to greater free trade. Tabling a report entitled "One Canada, One National Economy," he outlined options for improving Canada's existing Agreement on Internal Trade or starting anew with default open market access across Canada for domestic goods and services.

Digital Policy
While serving as Minister, Moore successfully passed Bill S-4, also known as the "Digital Privacy Act," a sweeping set of changes to modernize Canada's online privacy laws, including the Personal Information Protection and Electronic Documents Act (PIPEDA). He also implemented a series of spectrum auctions (700 MHz, 2500 MHz and AWS-3) to put as much spectrum into the market for use by wireless providers to create competition.  He also established the "Connecting Canadians" program to bring internet connectivity to rural and remote communities, as well as the modernized "Computers for Schools" program for those without access to computers.  He also implemented a new cell tower sharing policy to encourage competition and mandatory community consultations on cell tower placement and construction.

Space Policy
As Minister, Moore developed and implemented a new space policy framework for Canada, including funding and full participation in the James Webb Space Telescope, the international 30 Metre Telescope, renewed membership in the European Space Agency, and a commitment to the International Space Station through 2024 with funding for 2 Canadian astronauts to complete missions to space.

On December 15, 2013 while commenting on a report that B.C. had the worst rate of child poverty in Canada, Moore said, "Is it my job to feed my neighbour's child? I don't think so" to Vancouver radio station News1130 reporter Sara Norman. His comments were criticized as "dismissive" and Scrooge-like, especially given the Christmas season. Initially the minister denied making any such statement in a series of tweets. On December 16, Moore issued a written apology on his website.

Out of politics
On June 19, 2015, Moore announced he was not running as a candidate in the 2015 federal election. In November 2015, it was announced that Moore had been chosen to be the next chancellor of the University of Northern British Columbia, his alma mater, starting a three-year term in May 2016. He also works at the global law firm Dentons as a senior business advisor, and a policy advisor at the global firm Edelman. In September 2016, it was announced that Moore joined the national board of the Canadian Cancer Society as vice chair.

Election results

References

External links
James Moore official site

James Moore at PoliTwitter

Table of offices held

1976 births
Canadian Alliance MPs
Conservative Party of Canada MPs
Living people
Members of the House of Commons of Canada from British Columbia
Members of the King's Privy Council for Canada
People from Coquitlam
People from New Westminster
People from Port Moody
University of Northern British Columbia alumni
University of Saskatchewan alumni
Members of the 28th Canadian Ministry

James Moore (Canadian politician)


Die Liste der Baudenkmäler in Mühlbach (italienisch Rio di Pusteria) enthält die  als Baudenkmäler ausgewiesenen Objekte auf dem Gebiet der Gemeinde Mühlbach in Südtirol.

Basis ist das im Internet einsehbare offizielle Verzeichnis der Baudenkmäler in Südtirol. Dabei kann es sich beispielsweise um Sakralbauten, Wohnhäuser, Bauernhöfe und Adelsansitze handeln. Die Reihenfolge in dieser Liste orientiert sich an der Bezeichnung, alternativ ist sie auch nach der Adresse oder dem Datum der Unterschutzstellung sortierbar.

Liste

Weblinks

 Monumentbrowser des Südtiroler Landesdenkmalamts

Mühlbach (Südtirol)
!
Baudenkmaler Muhlbach Sudtirol

Liste der Baudenkmäler in Mühlbach (Südtirol)


Dicranaceae, porodica pravih mahovina koja pripada redu Dicranales. I porodica i red dobili su ime po rodu Dicranum. Postoji oko 1200 vrsta u 65 rodova.

Rodovi

 Anisothecium Mitt.
 Aongstroemia Bruch & Schimp.
 Aongstroemiopsis M. Fleisch.
 Arctoa Bruch & Schimp.
 Atractylocarpus Mitt.
 Braunfelsia Paris
 Brothera Müll. Hal.
 Brotherobryum
 Bryohumbertia
 Bryotestua
 Camptodontium
 Campylopodiella
 Campylopodium
 Campylopus
 Cecalyphum
 Chorisodontium
 Cladophascum
 Cladopodanthus
 Cnestrum
 Cryptodicranum
 Cynodontium
 Dichodontium
 Dicnemoloma
 Dicranella
 Dicranodontium
 Dicranoloma
 Dicranoweisia
 Dicranum
 Eucamptodontopsis
 Holodontium
 Holomitriopsis
 Holomitrium
 Hygrodicranum
 Kiaeria
 Kingiobryum
 Leucobryum
 Leucoloma
 Macrodictyum
 Mesotus
 Microcampylopus
 Microdus
 Mitrobryum
 Muscoherzogia
 Nanomitriopsis
 Ochrobryum
 Octoblepharum
 Oncophorus
 Oreas
 Oreoweisia
 Paraleucobryum
 Parisia
 Pilopogon
 Platyneuron
 Pocsiella
 Polymerodon
 Pseudephemerum
 Pseudochorisodontium
 Pseudohyophila
 Rhamphidium Mitt.
 Schistomitrium
 Schliephackea
 Sclerodontium
 Sphaerothecium
 Steyermarkiella
 Symblepharis
 Thysanomitrion

Izvori

Dicranales

Dicranaceae


The Tat people (also: Tat, Parsi, Daghli, Lohijon) are an Iranian people presently living within Azerbaijan and Russia (mainly Southern Dagestan). The Tats are part of the indigenous peoples of Iranian origin in the Caucasus.

Tats use the Tat language, a southwestern Iranian language somewhat different from Standard Persian, as well as Azerbaijani and Russian. Tats are mainly Shia Muslims with a significant Sunni Muslim minority.

The 1886–1892 Tsarist population figures counted 124,683 Tats in the Russian Caucasus of which 118,165 were located in the Baku Governorate and 3,609 in the Dagestan Oblast. The 1897 Russian Empire census recorded 95,056 Tats, of which 89,519 were in the Baku Governorate and 2,998 in the Dagestan Oblast. The 1926 Soviet census only counted 28,705 Tats of which 28,443 were in the Azerbaijan SSR and 1,237 in the Dagestan ASSR. Arthur Tsutsiev notes that a major portion of Tats in the 1926 census were listed under the categories "Persians" and "Azerbaijani Turks". This was particularly the case within the Azerbaijan SSR, where some 38,327 individuals were recorded as "Turks whose native language is Tat". The 1979 Soviet census counted 22,441 Tats of which 8,848 were located in the Azerbaijan SSR and 7,437 in the Dagestan ASSR.

Demographics

As late as the turn of the 20th century, the Tat constituted about 11% of the population of the entire eastern half of Azerbaijan (see Baku Governorate, the section on Demography). They formed nearly one-fifth (18.9%) of the population of the Baku province and over one-quarter (25.3%) of the Kuba Province—both on the Caspian Sea.  Either through misrepresentation, data manipulation, or simple assimilation, the Tat portion of the population of Azerbaijan has shrunk to insignificance, facing assimilation.

History

The earliest mention of Persians in the Caucasus is found in the Greek historian Herodotus' account of the Achaemenid expansion of 558–330 BC, during which they annexed Transcaucasia (South Caucasus) as the X, XI, XVIII and XIX satrapies of their empire.

Archaeological material uncovered in present-day Azerbaijan, Armenia and Georgia include Achaemenid architecture, jewelry and ceramics.

There is little information about the permanent Persian population in South Caucasus since the Achaemenid period. Likely the ancestors of modern Tats settled in South Caucasus when the Sassanid Empire from the 3rd to 7th centuries built cities and founded military garrisons to strengthen their positions in this region.

Khosrow I (531–579) presented the title of regent of Shirvan in eastern South Caucasus to a close relative of his, who later became a progenitor of the first Shirvanshah dynasty (about 510 – 1538).

After the region had been conquered by Arabs (7th and 8th centuries) Islamization of the local population began.

Since the 11th century Oghuz tribes, led by Seljuq dynasts started to penetrate into the region. The gradual formation of the Azeri people started. Apparently, in this period the Turkic exonym Tat or Tati, which designated settled farmers, was assigned to the South Caucasian dialect of the Persian language.

The Mongols conquered South Caucasus in the 1230s and the Ilkhanate state was founded in the 1250s. Mongol domination lasted until 1360–1370, but that did not stop prominent poets and scientists to emerge.

At the end of the 14th century, South Caucasus was invaded by Tamerlane. By the end of the 15th century, the state of Shirvanshahs had obtained considerable power, its diplomatic and economic ties had become stronger. In the middle of the 16th century the state of Shirvanshahs was eliminated and South Caucasus joined Safavid Iran almost completely.

In the late 18th century Russia actively started to contest the hegemony of Iran in the Caucasus. Following the Russo-Persian Wars of 1804-1813 and 1826-1828 and the respectively resulting treaties of Gulistan and Turkmenchay, Russia gained most of the South Caucasus and parts of the North Caucasus from Qajar Iran. After that there is data about quantity and settling of the Tats, collected by tsarist authorities. When the city of Baku was occupied in the beginning of the 19th century during the Russo-Persian War (1804–1813), the whole population of the city (about 8,000 people) were Tats.

Russia more or less openly pursued a policy to free their newly conquered land from Iran's influence. By doing this, the Russian government helped to create and spread a new Turkic identity that, in contrast to the previous one, was founded on secular principles, particularly the shared language. As a result, many Iranian-speaking residents of the future Azerbaijan Republic at the time either started hiding their Iranian ancestry or underwent progressive assimilation. The Tats and Kurds underwent these integration processes particularly quickly.

According to the 19th-century Golestan-e-Eram, written by Abbasqulu Bakikhanov, Tati was widespread in many areas of Shamakhi, Baku, Darband and Guba:

According to the 1894 publication of the Caucasian Calendar, there were 124,693 Tats in the Caucasus, however, due to the gradual spread of the Azerbaijani language, Tati was falling out of use. During the Soviet period, after the official term Azerbaijani had been introduced in the late 1930s, the ethnic self-consciousness of Tats changed greatly and many started to call themselves Azerbaijani. Whereas in 1926 about 28,443 Tats had been counted, in 1989 only 10,239 people recognized themselves as such.

In 2005 American researchers carried out investigations in several villages of Guba, Devechi, Khizi, Siyazan, Ismailli and Shemakha districts of the Republic of Azerbaijan, indicating 15,553 Tats in these villages.

Local self-designations
Although the majority of the Tat population of Azerbaijan and southern Dagestan uses the Turkic exonym Tati or Tat as a self-designation, there remain some local self-designations:

Parsi—The term Parsi has been used until the present day by the Tats of Absheron as self-designation and zuvan Parsi as an indication of Tat language. This term relates to Pārsīk, the Middle Persian self-designation of Persians, cf. Middle Persian Pārsīk ut Pahlavīk – Persian and Parthian. During the New Persian language period the final consonant was lost and the ethnonym became Pārsī. Some groups of Persian-speaking populations in Afghanistan and the Zoroastrians of India (the Parsis) also use the term Parsi as a self-designation.
Lohijon—The citizens of the Tat settlement Lahij in the Ismailli district name themselves after their village Lohuj, plural Lohijon. Lahij is the largest Tat village (about 10.000). Its isolation has prevented the local population from contacts with the outside world which has led to their own isolated self-designation. A small community of the Lohijon, descendants of the 1910–20s migrants from Lahij, live in the village of Gombori in Kakheti, in the east of Georgia. They are registered as Azerbaijanis and speak Azerbaijani as their primary language. As of 2020, there are only about 150 them left.
Daghli—The Tats in Khizi district and parts of Devechi and Siyazan districts use another Turkic exonym, Daghli (mountaineers) for themselves. As a result of the spread of Azeri Turkic the term Daghli has strongly come into use and the local Tats started to use it themselves.

On December 14, 1990, the Azeri cultural and educational society for studying and development of Tati language, history, and ethnography was founded by the board of the Ministry of Justice of the Azerbaijan SSR. A primer and textbook of the Tat language together with literary and folklore pieces were published.

Culture
The Persian settlers of the South Caucasus have long interacted with the surrounding ethnic groups, exchanging elements of their cultures. Arts like carpet-making, hand-weaving, metal manufacture, embossing and incrustation are highly developed. The arts of ornamental design and miniature are also very popular.

There is a rich tradition of Tat spoken folk art. Genres of national poetry like ruba'is, ghazals, beits are highly developed. While studying the works of Persian medieval poets of South Caucasus like Khaqani and Nizami some distinctive features of the Tat language have been revealed.

As a result of the long co-existence of Tats and Azerbaijanis, many common features in farming, housekeeping, and culture have developed. Traditional Tat female clothes are a long shirt, wide trousers worn outside, a slim line dress, outer unbuttoned dress, headscarf, and "Moroccan" stockings. Male clothes are the Circassian coat and high fur-cap.

Farming
Traditional occupations of the Tat population are agriculture, vegetable-growing, gardening and cattle-breeding. The main cultures are barley, rye, wheat, millet, sunflower, maize, potatoes and peas. Large vineyards and fruit gardens are widespread. Sheep, cows, horses, donkeys, buffalos and rarely camels are kept as domestic cattle.

The traditional one or two-storeyed houses made of rectangular limestone blocks or river shingles and also have blank walls facing the street. The roof is flat with an opening for a stone fireplace chimney. The upper floor is used for habitation and living areas where the family gets together (kitchen etc.) were situated on the ground floor. Typically one of the living room walls has several niches for the storage of clothes, bed linens, and sometimes crockery. Rooms were illuminated by lamps or by a skylight through an opening in the roof. House furniture consisted of low couches, carpeted floors, and mattresses. Fireplaces, braziers, and ovens were used for heating the home in winter and cooking year-round.

The property usually has a walled or fenced in yard and almost always has a garden. There is a veranda (eyvan), a paved drain or a small basin (tənu), covered cattle-pan, stable and hen-house.

Religion
Originally the Persians were Zoroastrian. After they had been conquered by the Rashidun Caliphate, Islam became widespread. Today the Tats are mainly Shia Muslim, with a sizeable minority who are Sunni Muslim.

Other Tat-speaking ethnic groups
The Tat language was widely spread in Eastern South Caucasus. Up to the 20th century it was also used by non-Muslim groups: Mountain Jews, part of the Armenians and the Udins. This has led some to the idea that Muslim Tats, Tat-speaking Mountain Jews, and Tat-speaking Christian Armenians are one nation, practicing three different religions.

Tats and Mountain Jews

The "Mountain Jews" belong to the community of Persian-speaking Jews. Some groups of this community live in Iran, Israel (especially), North America (especially), Europe, and Central Asia (Bukharan Jews). The Jews of Central Asia were classified "Mountain Jews" only in 19th-century official Russian documentation. The Mountain Jews call themselves Juhuro, which means "Jews".

In the year 1888 A. Sh. Anisimov showed the closeness of the language of the Mountain Jews and the Tats. In his work Caucasian Jews-Mountaineers he came to the conclusion that the Mountain Jews were representatives of the Iranian family of the Tats, which had adopted Judaism in Iran and later moved to the South Caucasus. The ideas of Anisimov were supported during the Soviet period: the popularization of the idea of the Mountain Jews' Tat origin started in the 1930s. Through the efforts of several Mountain Jews, closely connected with the regime, the idea of mountain Jews being not really Jews at all but Judaized Tats became widely spread. Some Mountain Jews started to register themselves as Tats because of secret pressure from the authorities.

As a result of this, the words Tat and Mountain Jew became almost synonymous. The term "Tat" was used in research literature as the second or even first name for Mountain Jews. This caused the whole cultural heritage (literature, theatre, music) created by Mountain Jews during the Soviet period to be attributed to the Tats.

Comparing physic-anthropological characteristics of Tats and Mountain Jews together with information about their languages suggests no signs of ethnic unity between these two nations.

Like most "Jewish" languages, the grammatical structure of Juhuri retains archaic features of the language it is derived from. At the same time all of these languages are satiated with Hebrew words. The loanwords from Aramaic and Hebrew in Juhuri include words not directly connected with Judaic rituals (e.g. zoft resin, nokumi envy, ghuf body, keton linen, etc.) Some syntactical features that Juhuri has are ones typical for Hebrew.

The physical-anthropological types of Tats and Mountain Jews are also dissimilar.

In 1913 the anthropologist K.M. Kurdov carried out measurements of a large group of Tat population of Lahij village and revealed fundamental differences of their physical-anthropological type from the Mountain Jews. Measurements of Tats and Mountain Jews were also made by some other researchers. Cephalic index measurements have showed that while for Tats mesocephalia and dolichocephalia are typical, extreme brachycephalia is typical for Mountain Jews. Dermatoglyphic characteristics of the Tats and Mountain Jews also exclude ethnic similarity. In 2012 a uniparental genetic markers comparison between Judeo-Tat dialect and Muslim-Tat dialect speakers in Dagestan found independent demographic histories.

Speakers of Mountain-Jew dialect and Tati language are representatives of two different nations, each with its own religion, ethnic consciousness, self-designation, way of life, material and spiritual values.

Tats and Armenians

Some 19th- and 20th-century publications describe the citizens of several Tat-speaking village of South Caucasus as Armenian Tats, Armeno-Tats, Christian Tats or Gregorian Tats. It was suggested that a part of the Persians of Eastern South Caucasus had adopted Armenian Christianity, but this did not take into consideration the fact that those citizens identify themselves as Armenians, because conversion to religion is strongly attached to ethnic identity in eastern cultures.

There are traces of an Armenian phonological, lexical, grammatical, and calque substratum in the dialect of Tat-speaking Armenians. There are also Armenian affricates (ծ, ց, ձ) in words of Iranian origin, which do not exist in the Tat language. This can only be explained by Armenian influence.

Although they have lost their language these Armenians managed to preserve their national identity. It has a distinct "us versus them" dichotomy, "Hay" (us) to "Muslims" (Tats and Azeri together).

Tat people of northern Iran

Starting from the Middle Ages, the term Tati was used not only for the Caucasus but also for northern Iran, where it was extended to almost all of the local Iranian languages except Persian and Kurdish.

Currently the term Tati and Tati language is used to refer to a particular group of north-western Iranian dialects (Chali, Danesfani, Hiaraji, Hoznini, Esfarvarini, Takestani, Sagzabadi, Ebrahimabadi, Eshtehardi, Hoini, Kajali, Shahroudi, Harzani) in Iranian Azerbaijan, as well as south of it in the provinces of Qazvin and Zanjan. These dialects have a certain affinity to the Talysh language as one of the descendants of the Old Azari language.

See also
 Tati language (Iran)
 History of Tat people
 Persians

References

Sources

External links
 Parsis of Transcaucasia

Ethnic groups in Azerbaijan
Ethnic groups in Dagestan
Iranian ethnic groups
Iranian peoples in the Caucasus
Muslim communities of Russia
Ethnic groups in Georgia (country)
Peoples of the Caucasus
Persian people
Persian communities outside Iran
Muslim communities of the Caucasus

Tat people (Caucasus)


Das Meersalz von Trapani () wird durch natürliche Verdunstung hergestellt. Als Lebensmittelprodukt ohne künstliche Zusatzstoffe besitzt es seit März 2012 die Klassifikation IGP ().

Das Salz enthält Jod und andere für den menschlichen Organismus wichtige Spurenelemente. Es wird von Hand gereinigt und verpackt. Die IGP-Klassifizierung ist eine wichtige, substanzielle Grundlage zum Erhalt der Salzproduktion.

Das Gebiet der Salinen umfasst Teile der Gemeinden Trapani, Paceco und Marsala und wird von der "Via del Sale" gesäumt, die von Trapani bis Marsala verläuft und 1995 für den Großen Europäischen Preis für Tourismus und Umwelt ausgezeichnet wurde.

Geschichte
Die Gewinnung von Salz an diesem Küstenstreifen ist für die vergangenen dreitausend Jahre nachgewiesen. Bereits die Phönizier handelten nach Überlieferungen zufolge an dieser Stelle mit dem "Weißen Gold", spätestens für die Zeit seit 1154 existieren schriftliche Belege für dessen Gewinnung. Unter dem Normannenkönig Roger II. entstand ein Reisebericht, der die Umstände genau beschreibt.

1910 erhielt das Meersalz von Trapani bereits eine Goldmedaille bei der Internationalen Ausstellung für Medizin und Hygiene in Buenos Aires. Bis nach Nordeuropa zur Fischkonservierung ist das Salz geliefert worden.

Nach einem ersten Bevölkerungssprung in den 1910er Jahren wuchs in den 1940er und 50er Jahren die Bevölkerung wiederum stark an und damit auch die Verstädterung, die die nördlich gelegenen Salinen-Flächen verschlang. Mit irreparablen Schäden, ausgelöst durch eine große Flut im Jahre 1965, kam die Produktion endgültig zum Erliegen.

Die Herstellung erfolgt heute ausschließlich in den Salinen innerhalb der 1984 bzw. 1995 unter Schutz gestellten Riserva isole dello Stagnone und des Naturreservats Salinen von Trapani und Paceco, die als erhaltenswertes Kulturland anerkannt wurden. Diese Unterschutzstellung initiierte die Wiederaufnahme dieser traditionellen Tätigkeit der Salzgewinnung, die seit den 1950er Jahren nicht mehr rentabel erschien.

Federführend für die Bemühungen um die Wiederaufnahme der Salzgewinnung war der private Verein "Consorzio per la valorizzazione del sale marino di Trapani", der durch die italienische Sektion des WWF unterstützt wurde.

Herstellung

Salzpfannen

Die Gewinnung des Salzes erfolgt in sogenannten "Salzpfannen", flachen Wasserbecken, in denen der Wasserstand reguliert werden kann und in denen die Anreicherung des Salzgehaltes durch Verdunstung erfolgt. Der Salzgehalt wird in Grad Baumé (°Bé) gemessen. Die Becken haben sehr unterschiedliche Größen, die jedoch mehr den traditionellen geografischen Gegebenheiten als der Funktion des Herstellungsprozesses geschuldet sind. Die Größe der Becken und deren Wassertiefe verringern sich immer stärker im Verlauf der höheren Salz-Konzentrierung.

Vier unterschiedliche Salzpfannen werden unterschieden: Als erstes wird das Meerwasser in Becken mit dem Namen "Fridda" geleitet. Sperren verhindern das Einwandern von Meerestieren. Das Becken liegt genau auf dem Niveau des Meeresspiegels und wird mit der hier wenig ausgeprägten Tide geflutet und mithilfe wasserdichter Schotten geschlossen. Der Salzgehalt entspricht genau dem natürlichen Vorkommen im Mittelmeer mit 3,5–4,5 °Bé. Das zweite Becken "Vasa cultivu" ist durch Kanäle mit dem ersten verbunden. Mithilfe der Windkraft, die durch die Windmühlen in Drehbewegung umgesetzt wird, erfolgt die Weiterleitung in dieses geringfügig höher gelegene Becken. Die Wassermenge hat sich bereits um ein Drittel reduziert, der Salzgehalt liegt entsprechend bei ca. 12 °Bé. Diese hier bevorratete Salzlake, auch "Mutterwasser" genannt, ist der Grundstoff für die Salzproduktion des nachfolgenden Produktionszyklusses.

Das dritte Bassin "Ruffiana" oder auch "Ruffianeddra" erreicht einen Salzgehalt von 16 bis 18 °Bé und ist ebenfalls mit dem Vorgängerbecken durch den sogenannten Rohwasserkanal verbunden, über den der Salzgehalt gesteuert werden kann. Je nach Witterungseinflüssen wird auf dem Vasa cultivu vor dem Abstich ins nächste Becken noch Wasser zugeführt. In dieser vierten Pfanne "Caura" oder auch "Sintina" bekommt das Wasser eine Dichte von 24 bis 26 °Bé und wird als "Aqua fatta" (gefertigtes Wasser) bezeichnet.

Herstellungszyklus
In der zweiten Märzwoche wird mit der Reinigung aller Becken begonnen. Der über den Winter angesammelte Schlamm wird für das Dichten der Anlage verwendet. Dann wird die gesamte Anlage zunächst entleert, anschließend von Meerwasser durchströmt und hinterher ausgefegt. In der Zeit der eigentlichen Produktion muss mit einer geringfügigen Verunreinigung, gerechnet werden, der am Ende den sogenannten unlöslichen Rückstand bildet. Die Ursache dafür ist, dass die Becken produktionsbedingt völlig offen und verschattungsfrei sein müssen, um die rein durch die Sonneneinstrahlung verursachte Verdunstung zu gewährleisten. Diese Verunreinigungen sind aber vernachlässigbar und werden in nachfolgenden Reinigungsstufen kompensiert. Bis Ende September – genau 176 Tage lang – kann die Produktion erfolgen. Außerhalb dieser Zeit sind die Bedingungen aufgrund zu niedrigen Sonnenstands zu ungünstig. In der Produktionszeit erfolgen zwei, in manchen Jahren drei Ernten.

Zum "Ernten" wird in den beiden heißesten Monaten, im Juli und August, das "gefertigte Wasser" in die sogenannten "Sintina" geleitet. Dort kristallisiert das Salz aus. Es wird in langen Reihen aufgehäufelt und mit Tonziegeln abgedeckt. In diesem Zustand trocknet das Salz über den Winter weiter, bevor es im nächsten Frühjahr weiterverarbeitet und verkauft werden kann. Es darf dann nur noch max. 8 Prozent Restfeuchte enthalten.

Das Gesetz erlaubt eine oder mehrere der folgenden Bearbeitungen durchzuführen: Es ist gestattet
 Gegenstromwaschen des Salzes in gesättigter Sole, die aus den Becken der Salinen im Erzeugungsgebiet stammt
 Zentrifugieren
 mechanisches Mahlen vor Ort in Steinmühlen (traditionelle Windmühlen) oder in Edelstahlwalzenmühlen
 Trocknen in Fließbetttrocknern bei Temperaturen unter 250 °C
 mechanisches Sieben zur Fraktionierung nach festgelegten Korngrößenintervallen.

Chemische Zusammensetzung

Nach EU-Recht ist die Zusammensetzung dieses Lebensmittel unter Berücksichtigung des Codex Alimentarius genau festgelegt.

Vertrieb
Das Salz darf mit dem eindeutig identifizierbaren Schriftzug "IGP — Sale Marino di Trapani" vermarktet werden. Die Packungsgrößen sind auf elf Größen zwischen 100 g und 1000 kg festgelegt. Es werden aber auch Bigbags mit 1375 kg abgefüllt. Abnehmer sind neben dem Einzelhandel vor allem die Lebensmittelproduktion wie beispielsweise Schinkenräuchereien und die Käseherstellung.

Seit 1922 ist die Firma Sosalt S.p.A. für die Exploration zuständig. Die Produktionsfläche beträgt etwa 800 ha, der Jahresertrag 100.000 t. Täglich können bis zu 70.000 Salz-Packungen für Einzelhaushalte hergestellt werden.

Quellen
 Luigi Todaro: Per il sale marino di Trapani arriva l'Indicazione geografica protetta. In: Giornale di Sicilia, 14. März 2012, , S. 13.

Einzelnachweise

Trapani
Trapani
Wirtschaft (Sizilien)
Geschichte der Salzwirtschaft
Salzgewinnung
Geschützte geographische Angabe (Italien)

Meersalz von Trapani


Adriana Vieira Lomar (Rio de Janeiro, 5 de novembro de 1968) é uma escritora brasileira, vencedora da 7° edição do Prêmio Kindle de Literatura (2022) com o romance "Ébano sobre os canaviais".

Adriana nasceu no Rio de Janeiro em 5 de novembro de 1968. De família alagoana, passou parte da infância e adolescência em Maceió até retornar, definitivamente, para o Rio de Janeiro em 1988.

Formada em Direito pela Universidade Cândido Mendes, Adriana trabalhou como servidora pública no Tribunal de Justiça do Rio de Janeiro, até sua aposentadoria em abril de 2023.

Adriana fez pós-graduações em Literatura Contemporânea e Roteiro para TV, Cinema e Novas Mídias pela PUC-Rio. É integrante dos grupos literários "Os Quinze" e "Caneta, Lente & Pincel".

Em 2006 publicou o livro de poemas "Carpintaria de Sonhos" prefaciado por Ivo Barroso. Em 2016 teve seu conto "Lindinalva, coração de amora" publicado na coletânea Contágios, organizada por José Castello, publicada pela editora Oito e Meio, e "Madre Terra" - edição bilíngue Italiano e Português - editora Acima Mandala.

Em 2020 lançou seu primeiro romance "Aldeia dos Mortos" pela editora Patuá, cuja trama é narrada do ponto de vista de um feto que atravessa a história da sua família, marcada por mulheres fortes, a fim de revelar as razões dos dramas familiares.

No ano seguinte, publica seu primeiro livro de contos, "Ambiguidades", pela editora Penalux. Os contos presentes no livro são enraizados e florescem em torno dos mesmos universos que a autora explora em seus romances e outras narrativas, dando origem gradualmente a temas que formam alguns eixos temáticos.

Em 2022, publica em e-book o romance "Ébano sobre os canaviais", que narra a história de José, um jovem português que foge da peste e se apaixona por Ébano, uma negra alforriada. A trama atravessa as dificuldades do casal ante uma sociedade que recrimina a união inter-racial; o nascimento de um filho, e a pressão que faz com que Ébano tenha que abdicar da maternidade; e a ascensão de José, que se torna um rico comerciante e proprietário de um engenho de cana de açúcar. A história culmina no século 21 com Maria Antonieta, uma mulher racista que descobre sua verdadeira origem durante uma jornada de autoconhecimento.

Em 2023 foi anunciado que "Ébano sobre os canaviais" foi o vencedor do 7º Prêmio Kindle de Literatura. O júri do prêmio foi composto por Sueli Carneiro, filósofa e ativista do movimento social negro; Ana Maria Gonçalves, escritora renomada e autora de "Um Defeito de Cor"; e Jeferson Tenório, autor de "O Avesso da Pele".

Além dos livros, Adriana contribuiu em publicações a revista Gueto (Premiação pelo conto "A mala"), Subversa, Obvious, Jornal Rascunho, Jornal O Relevo, São Paulo News.

Obras
 Contágios, org.: José Castello (Contos, 2016), com o conto "Lindinalva, Coração de Amora".
 Aldeia dos Mortos (romance, 2020), Editora Patuá
 Ambiguidades (contos, 2021), Editora Penalux.
 Ébano sobre os canaviais (romance, 2022), vencedor do 7º Prêmio Kindle de Literatura.
 Corredor do Tempo (novela, 2023).

Escritoras do Brasil

Adriana Vieira Lomar


හ්වං ජින්ඉ () යනු 2006 වර්ෂයේ KBS2 නාළිකාව විසින් දකුණු කොරියාව තුළ විකාශය කරන ලද ඓතිහාසික කතාමාලාවකි. මෙය මෙම කතාමාලාව සඳහා පාදක වී ඇත්තේ 16වන සියවසේ ජොසොන් රාජ්‍යයේ විසූ හ්වං ජින්ඉ නැමැත්තියගේ ජීවන පුවතයි. ඇය පසුකලෙක කොරියානු ඉතිහාසයේ වඩාත් සුප්‍රකටම ගිසෙංවරිය බවට පත්වන්නී ය. මෙහි ප්‍රධාන චරිතය නිරූපණය කරන නිළි හා ජි-වොන් මෙම නාට්‍යය සඳහා දැක්වූ රංගන ප්‍රතිභාව වෙනුවෙන් 2006 KBS නාට්‍ය සම්මාන උළෙලේ දී ප්‍රධාන ත්‍යාගය (දේසං) දිනාගත්තා ය.

ප්‍රේක්ෂක ප්‍රතිශතය සැලකූ විට මෙම කතාමාලාව අතිශය ජනප්‍රිය වූ අතර, ගිංසෙංවරියන් තේමා කොටගත් නිර්මාණ—විශේෂයෙන් මියැසි, රූපවාහිනී නාට්‍ය, චිත්‍රපට සහ කාටූන් සඳහා මෙමගින් ඉල්ලුමක් ඇති විය.

කථාපුවත
හ්වං ජින්ඉ යනු වංශවතකුට දාව හ්යුන් ගුම් නැමැති අන්ධ ගිසෙංවරියට උපන් නීත්‍යානුකූල නොවන දියණියයි. ගිසෙංවරියක යනු යැංබැන් වංශවතුන්ගේ අවශ්‍යතා සංසිඳුවීම සඳහා ගායිකාවක, නාට්‍යාංගනාවක සහ සංග්‍රහ කරන්නියක ලෙස සත්කාරයෙහි නියැලෙන්නියකි. තම දියණිය සිය අඩිපාරේ යමින් පුරුෂයන්ගේ කෙළිබඩුවක වීම වළකනු පිණිස හ්යුන් ගුන්, ජින්ඉව වියපත් පූජකයකු විසින් පවත්වාගෙන ගිය දුරබැහැර කඳුකර විහාරයක් වෙත යවන්නී ය. නමුත් එක් දිනක, සත් හැවිරිදි ජින්ඉ විහාරයෙන් පලා ගොස් ගිසෙං රඟහලක් වෙත පැමිණෙන්නී ය. ගිසෙංවරියන්ගේ නැටුමෙන් ගැයුමෙන් ප්‍රීතියට පත්වන ජින්ඉ, ගිබං හෙවත් ගිසෙං නිවසකට ඇතුළු වන්නී ය. එහිදී ඇයට පළමුවරට සිය මව මුණගැසෙයි. ඇයට නර්තනයට සහ ගෝමුන්ගෝ සංගීත භාණ්ඩය වැයීමට විශිෂ්ට කුසලතාවක් ඇති බව සැමදෙනා වටහා ගනියි. එදින සිට, ජින්ඉ ජොසොන් රාජ්‍යයේ ඉහළම ගිසෙංවරිය වීමට පුහුණු වෙයි. ඇය රාජධානියේ දක්ෂතම මාලිග නළඟනක වූ, ඉම් බෙක්-මූ නැමැති දැඩි ගුරුවරිය යටතේ ඉගෙනුම ලබයි.

බලවත් වංශවතකුගේ පුත්‍රයකු වූ කිම් ඉයුන්-හෝ සමග ජින්ඉ ප්‍රේමයෙන් බැඳෙයි. නමුත් ඔවුන්ගේ සමාජ තත්ත්වයේ වෙනස්කම් හේතුවෙන් ඔහුගේ දෙමාපියන් මෙම සම්බන්ධයට ඉඩනොදෙයි. ඇය සමග පලායාමට තැත්කිරීමේ දී ඉයුන්-හෝ නියුමෝනියාව වැළඳී මියයයි. මෙලෙසින් ජින්ඉගේ ප්‍රථම ප්‍රේමය ශෝකාන්තයකින් කෙළවර වේ.

ඉයුන්-හෝව අමතක කරලීමට නොහැකි වන ජින්ඉ තුළ නර්තනයට ඇති ආශාව නැති වී යයි. ඇය ඉදිරි වසර පහ ගතකරනුයේ සංගීතය සපයමින් සහ මධ්‍යම පාන්තිකයන් සමග සංවාදයෙහි නියැළෙමිනි. (ඇය මෙහි දී අතිශයින් ධනවත් වන්නී ය) ඇය රාත්‍රිය ගතකරනුයේ ශෝකයෙහි ගිලී මධු පානයේ නියැළෙමිනි. බීමතින් සිටින අතරතුර ඇය සිය දිවි හානිකරගැනීමට උත්සාහ දරයි. නමුත් කිම් ජුං-හන් නැමැති කවියා ඔහුට බේරා ගනී. අනතුරුව, ජින්ඉ සහ ජුං-හන් සමග මතටභ්දාත්මක ප්‍රේම සම්බන්ධයක් හටගනියි. මේ අතර ඇය, තමන් වෙත ආකර්ෂණය වූ රාජකීය පවුලේ ඥාතියකු වූ බ්යුක් ක්යේ-සූව දැඩිව ප්‍රතික්ෂේප කරයි. එසේම ඇයට නර්තනයේ දී මෙන්ම ප්‍රේමයේ දී දි සිය එදිරිවාදිනිය වූ බු-යොංට ද මුහුණදීමට සිදු වෙයි. ජින්ඉට දුෂ්කර අවස්ථාවන්හි දී සහායට යි-සෙං නැමැති ආරක්ෂකයකු ද වේ. පසුව ඉයුන්-හෝගේ මරණයට බෙක්-මූද දායක වී ඇති බව ජින්ඉ වටහා ගනියි. දෛවෝපගත පටරෙදි නර්තනය කෙරෙහි සූදානම් වන ඔවුන් දෙදෙනා අතර ඊර්ෂ්‍යාව සහ අමනාපකම් ගොඩනැගේ.

16වන සියවසේ කාන්තාවන් පිළිබඳ කථානොවන සමයක, හ්වං ජින්ඉ සුප්‍රකට ගිසෙං-ගායන-නර්තන-කාව්‍ය ශිල්පිනියක බවට පත් වේ. ඇගේ රූමත් බව, බුද්ධිය සහ දක්ෂතාව හේතුවෙන් ඇයට ජොසොන්හි වඩාත් බලවත් වංශවතුන් හඳුනා ගැනීමට හැකියාව ලැබෙයි. අවසානයේ ඇය ජුංජොං රජුගේ ගෞරවයට පාත්‍ර වෙයි. දැඩි සමාජ පන්ති භේදිත සමාජයක, සම්ප්‍රදායික අදහස් බිඳහෙළූ කාන්තාවක වූ ඇය කලාවේ සහ ජීවිතයේ රසමුසු තැන් සොයාගියා ය. සිය ජීවන සමය තුළ දී නින්දාවන්ට මෙන්ම පැසසුමට ද ලක් වූ ඇය ඉතිහාසයේ නොමැකෙන සටහනක් තැබුවා ය.

චරිත නිරූපණය

ප්‍රධාන චරිත
 හා ජි-වොන්, හ්වං ජින්ඉ ලෙස
 කිම් යොං-ඒ, ඉම් බෙක්-මූ ලෙස
 වං බිට්-නා, බු-යොං ලෙස
 කිම් ජේවොන්, කිම් ජුං-හන් ලෙස
 ර්යු තේ-ජූන්, බ්යුක් ක්යේ-සූ ලෙස
 ජං ක්‍යුන්-සුක්, කිම් ඉයුන්-හෝ ලෙස
 ජොන් මි-සොන්, ජින් හ්යුන්-ගුම් ගෙස, හ්වං ජින්ඉගේ මව
 ලී ෂි-හ්වන්, යි-සෙං ලෙස
 කිම් බෝ-යොන්, මේ-හ්යැං ලෙස
 ෂිම් ඉයුන්-ක්යුං, ළමා හ්වං ජින්ඉ ලෙස

සහායක චරිත
ජෝ සුං-හා, ඉයොම්-සූ ලෙස
ගී ඉන්-හ්යේ, ගේ-දොං/දන්ෂිම් ලෙස
ජුං ක්යුං-සූන්, ගුම්-චූන් ලෙස
සොං යි-වූ, එං-මූ ලෙස
යූ යොන්-ජි, සොම්-සොම් ලෙස
කිම් සුන්-හ්වා, ගේ-දොංගේ සේවිකාව ලෙස
ජෝ යේ-නා, හ්යං-රිම් ලෙස
මි සේ, ඒ-රං ලෙස
ලී ජි-ඉයුන්, ගුම්-හොං ලෙස
හ්වං ඉයුන්-හා, හන් යොන්-වූ/වොල්-හ්යං ලෙස
හ්යුන් සොක්, සුං ඉක්-හ්වන් ලෙස
සියෝ හ්යුන්-ජින්, ජුං කා-ඉයුන් ලෙස
කිම් ස්‍යුං-වූක්, ජං සූ-මන් ලෙස
ලී දේ-රෝ, ජූ-ජි ලෙස
ජෝ ජේ-වන්, ජං-යි ලෙස
ලී හී-දෝ, කිම් චම්-පන් ලෙස
ආන් හේ-සූක්, චා ආර්යාව ලෙස
මූන් චුන්-ෂික්, දොක්-පල් ලෙස
ජුං සං-හූන්, සං-සූ ලෙස
චෝයි සං-හූන්, ජුං-චූක් ලෙස
යූන් ජේ-රං, යොන්-හොං ලෙස
පාක් ක්වි-සූන්, සං ජ්වා-ස්‍යුං ලෙස

නිෂ්පාදනය
හ්වං ජින්ඉ සඳහා වූ රූගත කිරීමේ න්‍යායපත්‍රය රූපවාහිනී කතාමාලාවක් සඳහා තරමක් දුෂ්කර එකක් විය. ඇතැම් අවස්ථාවල දින හතම විවේකයක් නොමැතිව රූගත කිරීම් සිදු වූ අවස්ථා විය. මෙහි හා ජි-වොන්, වං බිට්-නා, කිම් ජේවොන් සහ ජං ක්‍යුන්-සුක් වැනි ජනප්‍රිය යොවුන් නළුනිළියන් මෙන්ම කිම් යොං-ඒ සහ කිම් බෝ-යොන් වැනි කෘතහස්ත කොරියානු නළුනිළියන් ද රංගනයේ යෙදීම විශේෂත්වයකි. මෙම කතාමාලාවේ ඇඳුම් (නිර්මාණය කිම් හ්යේ-සුන් විසිනි), නර්තන අංග සහ සංගීතය ඒවායේ වූ චිත්තාකර්ෂණීයභාවය සහ සරාගීභාවය හේතුවෙන් ඇගයුමට ලක් විය.

ඇගයුම්

ප්‍රභවය: TNS මීඩියා කොරියා

අන්තර්ජාතික විකාශය
මෙම කතාමාලාව 2007 වර්ෂයේ දී, තායිවානය, මැලේසියාව සහ පිලිපීනය යන රටවල විකාශය විය.

2008 නොවැම්බර් සිට 2009 පෙබරවාරි දක්වා, මෙහි තෝරාගත් කථාංගවල මාසික තිරගැන්වීම් නිව් යෝක් නගරයේ කොරියා සංගමයේ දී පවත්වන ලදී. 2015 නොවැම්බර් වන විට මෙම කතාමාලාව එක්සත් ජනපදයේ ප්‍රධාන ප්‍රදර්ශක සේවාවලින් ලබාගත හැකි විය.

තායිලන්තය තුළ 2015 ඔක්තෝබර් 26 සිට True4U නාළිකාව ඔස්සේ මෙම කතාමාලාව විකාශය කෙරිණි.

මේවාත් බලන්න
 හ්වං ජින් යි (චිත්‍රපටය)
 ගිසෙං

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳි
 හ්වං ජින්ඉ නිල KBS වෙබ්අඩවිය
  හ්වං ජින්ඉට අදාළ හන්සිනෙමාහි ඇති ගිණුම

 හ්වං ජින්ඉට අදාළ KoreanWiz.org ගිණුම

කොරියානු විකාශන පද්ධතියේ රූපවාහිනී නාට්‍ය
2006 දකුණු කොරියානු රූපවාහිනී කතාමාලා ඇරඹීම්
2006 දකුණු කොරියානු රූපවාහිනී කතාමාලා අවසන් වීම්
2000 දශකයේ දකුණු කොරියානු රූපවාහිනී කතාමාලා
කොරියානු-භාෂා රූපවාහිනී වැඩසටහන්කරණය
දකුණු කොරියානු ඓතිහාසික රූපවාහිනී කතාමාලා
රූපවාහිනී කතාමාලා
 ජොසොන් රාජවංශය පසුබිමෙහි නිර්මාණය වූ රූපවාහිනී කතාමාලා

හ්වං ජින්ඉ (රූපවාහිනී කතාමාලාව)


Spiele der Gruppe E der Fußball-Weltmeisterschaft 1998

|}

Südkorea – Mexiko 1:3 (1:0)

Niederlande – Belgien 0:0

Belgien – Mexiko 2:2 (1:0)

Niederlande – Südkorea 5:0 (2:0)

Belgien – Südkorea 1:1 (1:0)

Niederlande – Mexiko 2:2 (2:0)

Gruppe D

Fußball-Weltmeisterschaft 1998/Gruppe E


d'Alexandrie est un  patriarche copte d'Alexandrie de  956 à 974.

Contexte
Ménas est un moine du monastère Saint-Macaire de Scété, face à son refus de quitter sa retraite spirituelle pour assumer la succession du patriarche Théophane il fallut le porter enchainé jusqu'au trône patriarcal. Selon la même source il meurt
le  soit le 5 athyr de l'an 694 A.M. du calendrier copte. Toutefois dans ses travaux Venance Grumel date la fin de son patriacat du  et précise qu'après sa mort le siège demeure vacant une année.

Notes et références

Bibliographie

Patriarche d'Alexandrie
Décès en 974
Patriarche du Xe siècle
Personnalité du haut Moyen Âge par nom

Ménas II d'Alexandrie


රටක භූමිය මත වරාය නගරයක් ඉදිරියේ සිය ආර්ථිකය වැඩිදියුණු කිරීම. රොටර්ඩෑම් - නෙදර්ලන්තයේ, රොටර්ඩෑම් වරාය යුරොපයේ ලොකුම වරාය වන අතර ලොකයේ 10 වෙනියට ලොකුම වරාය වේ.
රොටර්ඩෑම් වරායේ බොහෝ වරායන් සමන්විත වේ. ඔවුන් එක් එක් එහි ම නම සහ ගණනාවක් ඇත, ඒ නිසා ඔවුන් ව්යාකූල කළ නොහැකිය. මීට අමතරව, එය දුම්රිය හරහා මුළු රටම සහ අනෙකුත් රටවල් වෙත පණිවිඩයක් ඇත.

617.000 ක් පමණ මේ නගරයේ ජීවත් වන ජනතාවගේ නිරන්තර අංකය, එය පමණක් ඇම්ස්ටර්ඩෑම් වෙත ජනගහනය දෙවන නෙදර්ලන්තයේ විශාලතම නගර වලින් එකක්,, එසේ.

වරාය පවා කියවන බව ආදර්ශ පාඨය ඇත:  . සටනේ දී ශක්තිමත්"

රොටර්ඩෑම් වරාය


أولغا أروسيفا  Olga Aroseva (و.21 ديسمبر 1925 في موسكو-ت. 13 أكتوبر 2013) هي ممثلة روسية.

روابط خارجية

مراجع

حائزون على وسام الشرف الروسي
ممثلات أفلام روسيات
ممثلات أفلام سوفيتيات
ممثلات مسرح روسيات
ممثلات مسرح سوفييتيات
ممثلات من موسكو
مواليد 1925
مواليد في موسكو
وفيات 1434 هـ
وفيات 2013
وفيات في محافظة موسكو
حاصلون على وسام الاستحقاق للوطن من الدرجة الثالثة
حاصلون على وسام الاستحقاق للوطن من الدرجة الرابعة

أولغا أروسيفا


WZGC (92.9 FM) – branded 92-9 The Game – is a commercial sports radio station licensed to serve Atlanta, Georgia, covering the Atlanta metropolitan area. Owned by Audacy, Inc., WZGC is the Atlanta affiliate for CBS Sports Radio; the flagship station for the Atlanta Falcons, Atlanta Hawks and Atlanta United FC radio networks; and the radio home of Hugh Douglas and Randy McMichael. The WZGC studios are located at Colony Square in Midtown Atlanta, while the station transmitter is located in Atlanta's North Druid Hills neighborhood. In addition to a standard analog transmission, WZGC broadcasts over one HD Radio channel, and is available online via Audacy.

History

Classical (1955-1971)
The station signed on the air on September 1, 1955, as WGKA-FM. Owned by Glenkaren Associates, it was the FM counterpart of WGKA (1190 AM), with studios at 1140 Peachtree Street NE. WGKA-FM was the first full-time FM classical music station in Atlanta.

Rock (1971-1973)
In 1971, the General Cinema Corporation acquired WGKA-AM-FM. Even though it was a movie theater chain, GCC wanted to branch out into broadcast media. The classical music remained on the AM station, while the FM station became WZGC (referring to the last two letters in General Cinema) in 1972, with an album-oriented rock format.

Top 40 (1973-1989)
In March 1973, the format switched to Top 40 calling itself "Z-93."

In the 1970s, many radios still only received AM signals. WQXI and WGST (920 AM) were the leading Top 40 stations in Atlanta, but as FM listening increased, WZGC gained an audience. The station was acquired by First Media Corporation in 1976.

In the 1980s, the AM Top 40 stations switched to other formats, leaving WZGC as Atlanta's only contemporary hits station. Then, in 1986, WAPW (99.7 FM) debuted with its own popular Top 40 format, with WZGC's ratings declining as a result. The station switched to a rhythmic contemporary format during the summer of 1988.

Classic rock (1989-2004)
On January 3, 1989, that station changed to a classic rock format, while retaining the "Z-93" moniker. Infinity Broadcasting acquired WZGC in 1992; Infinity was renamed CBS Radio in December 2005.

AAA (2004-2012)
The name change to "Dave FM" and format switch to adult album alternative (AAA) came at 5 p.m. on July 21, 2004, following a stunt featuring all-Dave Matthews Band music. Dave's first song was "Orange Crush" by R.E.M. WZGC installed an HD Radio transmitter in the early 2000s.  The HD-2 subchannel carried an Americana format branded as "Dave Roots."

Sports talk (2012-present)
Throughout its run as "Dave FM," the station maintained decent ratings, though it was never an overall winner.  However, in the summer of 2011, the station saw a drop in its Arbitron ratings.  At the same time, CBS had enjoyed success with several of its FM stations that had switched to all sports formats in Dallas, Boston, Detroit and Pittsburgh. Due to this, CBS announced in July 2012 that WZGC would flip to all sports in October. Dave's final day of programming, which started on September 29 after a three-day radiothon for Children's Healthcare of Atlanta, consisted of the on-air staff hosting final shifts (including Steve Craig, Jill, Mara Davis, Charles, Yvonne Monet, Sully, Renee and Margot), as well as a "Top 92 Songs of Dave FM" countdown. Around 12:20 a.m. on September 30, Dave FM ended regular programming with "Little Lion Man" by Mumford & Sons (the #1 song in the countdown) and "Atlanta" by Butch Walker. The station ran on automation until the flip at 2 p.m. on October 24. The final song on "Dave" was "Thank You Friends" by Big Star.

Even though WZGC was owned by CBS Radio, it didn't affiliate with CBS Sports Radio at launch, as the network already had an affiliate in Atlanta on WCNN. Because of this, WZGC had local sports hosts around the clock, all week long. Eventually, WCNN became an ESPN Radio affiliate, and WZGC added CBS Sports Radio programming to its overnight schedule.

On February 2, 2017, CBS Radio announced it would merge with Entercom. The merger was approved on November 9, 2017, and was consummated on November 17.

On February 23, 2022, WZGC added The Bet to its HD2 subchannel.

Former DJs
 Elvis Duran – hosted with sidekick "Hot Henrietta" during the late '80s.
 Jimmy Baron
 Steve Barnes – host of All Access
 The Greaseman (syndicated show)
 Steve McCoy
 Shadoe Stevens
 John Young -- later left DJing to continue voiceover work for WPCH (as WTBS), TNT and other TV/radio stations

References

External links

ZQC
Sports radio stations in the United States
HD Radio stations
Radio stations established in 1955
1955 establishments in Georgia (U.S. state)
Audacy, Inc. radio stations
CBS Sports Radio stations

WZGC


Iribarne ist der Familienname folgender Personen:

 Alberto Iribarne (* 1950), argentinischer Politiker
 Antonio Bedmar Iribarne (1865–1941), spanischer Maler
 Francisco Iribarne (* 1998), spanischer Volleyballspieler
 Luis Iribarne O'Connor (1868–1928), spanischer Sänger und Tenor
 Manuel Fraga Iribarne (1922–2012), spanischer Politiker
 Roger Iribarne (* 1996), kubanischer Leichtathlet

Iribarne


Lordemanos es una pedanía perteneciente al municipio de Cimanes de la Vega, situado en la comarca Esla-Campos, con una población de veintisiete habitantes según el INE.
Está situado al final de la CV-207-3. Lordemanos es uno de los lugares cuyo topónimo recuerda la presencia de los vikingos en la península ibérica.

Demografía

Tiene veintisiete habitantes, quince varones y doce mujeres censados en el municipio.

Referencias

Bibliografía

Localidades de Cimanes de la Vega
Localidades de Vega de Toral
Localidades de Esla-Campos

Lordemanos


මිලීටස්හී තේල්ස් (; , තේල්ස්;  ක්‍රිපූ 624  – ප. ක්‍රිපූ 546 ) යනු සුළු ආසියාවේ, මිලීටස්හී  ප්‍රාග්-සොක්‍රටීක ග්‍රීක දාර්ශනිකයෙක් වන අතර ග්‍රීසියේ ප්‍රාඥයන් සත්දෙනාගෙන් එක් අයෙකු ලෙසින් සැලකෙයි.

තේල්ස්