Margaret Edith Weis (; born March 16, 1948) is an American fantasy and science fiction author of dozens of novels and short stories. At TSR, Inc., she teamed with Tracy Hickman to create the Dragonlance role-playing game (RPG) world. She is founding CEO and owner of Sovereign Press, Inc and Margaret Weis Productions, licensing several popular television and movie franchises to make RPG series in addition to their own.

In 1999, Pyramid magazine named Weis one of The Millennium's Most Influential Persons, saying she and Hickman are "basically responsible for the entire gaming fiction genre". In 2002, she was inducted into the Origins Hall of Fame in part for Dragonlance.

Early life
Margaret Weis was born on March 16, 1948, in Independence, Missouri, where she was raised. She discovered heroic fantasy fiction while studying at the University of Missouri (MU). She said, "I read Tolkien when it made its first big sweep in the colleges back in 1966. A girlfriend of mine gave me a copy of the books while I was in summer school at MU. I literally couldn't put them down! I never found any other fantasy I liked, and just never read any fantasy after Tolkien." She conscientiously avoided buying unauthorized publications of his work, and she related the wars in his fictional world to those in the real world of the 1960s.

She graduated from the University of Missouri in 1970 with a Bachelor of Arts in creative writing and literature.

Career
Weis recalled, "Of course, my mother knew I was going to starve with such a worthless degree", so her mother got her a job as a proofreader at a small publishing company in neighboring Kansas City, Missouri. There, she ascended to editor, learned all about the book industry, and found an agentcrediting the job as an unusually good start for an author. She started writing for the low-paying juvenile book market by appealing to librarians with her high-quality, well-researched books. From 1972 to 1983 she worked for Herald Publishing House as advertising director and subsequently as director of Independence Press, Herald Publishing's trade division from 1981 to 1983.

Weis's first book is a biography of the outlaws Frank and Jesse James, because Frank had been buried in a cemetery near her childhood school in Independence. In the late 1970s and early 1980s, she wrote children's books about computer graphics, robots, the history of Thanksgiving, and an adventure book at a second-grade reading level for prisoners with low literacy levels.

TSR and Dragonlance

In 1983, Weis applied for a job as a game editor at TSR, Inc. that she saw advertised in Publishers Weekly. TSR turned her down for that position, but hired her as a book editor. She stayed in the book division, leaving the company as an independent author in 1986.

One of her first assignments at TSR was to help coordinate, in a chance meeting with TSR colleague Tracy Hickman, Project Overlord, which was to include a novel and three AD&D modules. Weis and Hickman plotted the novel and hired an author to flesh out story ideas but who lacked grasp of the characters or plots. Having "lived with those characters for months" and threatened by deadline, the two saved the project. She said, "By that time, [Hickman] and I were so into the project that we felt we had to write it." Project Overlord soon became known as Dragonlance. With 4 million sales of the first book in the US and UK, it grew into a trilogy of novels, called the Dragonlance Chronicles, and 15 linked modules. Jean Black, managing editor of TSR's book department, selected Weis and Hickman to write the series. She said, "To my mind, what made the project so successful was that everyone was involved in it, excited about it, and believed in it."

After two years of development, TSR released the game module Dragons of Despair in March 1984 and the novel Dragons of Autumn Twilight in November 1984. TSR had doubts about the finished novel's sales potential, and attempted to order 30,000 copies before ordering the minimum print run of 50,000. The novel's success prompted TSR to publish more copies to meet demand. The novel was written after the completion of the first Dragonlance game modules. Weis and Hickman found this constraining and made the novel too episodic, so they reversed the process for the next books and completed the novels before the related modules were written.

Weis and Hickman also authored the Dragonlance Legends trilogy, published in 1986. Their Dragonlance products included novels, game supplements, short stories, art books, and calendars.

The two started moonlighting as book authors, for four hours each evening and through every weekend. Several successful books afforded them to quit TSR and begin writing full-time in 1986.

Entrepreneur

Having left TSR in 1986, Weis and Hickman continued as a writing team. According to the Kansas City Star profile of major local authors "transformed" by pioneering fantasy author J. R. R. Tolkien, the duo sought to recapture the reality-grounded and humanized experience of Tolkien literature but without copying or emulating it, so a reader could imagine meeting their original magical characters in a real place like a bus stop and conversing using pronounceable names. She attributed their writing partnership's longevity to specialization, where Hickman was the world builder and storyteller who defines "when the moon rises and which way the winds blow", and she brought characters and substance. He then untangled her unsolvable situations. Weis and Hickman wrote the Darksword trilogy (1986–87) and the seven-book Deathgate Cycle (1988–94) for Bantam Books.

Weis's daily workflow consisted of five hours of writing on the computer, starting at , even on holidays, often rewriting anything that had surpassed five hours the previous day, and then thinking about the book through the afternoon. She wrote plot ideas and dialogue scraps upon napkins and envelopes until she got a portable computer, and got nervous if unable to work. She said, "I'd love to do mysteries but I don't have the head for them". She mentally, happily, inhabited her own fictional worlds; and upon completion, suffered "a real depression" due to abandoning characters that seemed realer than most people. Her only vacations consisted of hosting fantasy and science fiction conventions worldwide and befriending her fans.

Weis wrote the space opera Star of the Guardians novels, which she calls her favorite series that she has written. She published a game based on Mag Force 7 from 1994 to 1996. In the late 1990s, Larry Elmore brought his fantasy world of Loerem to Weis and Hickman, which they wrote as the Sovereign Stone novel trilogy, published by Del Rey. From 2003 to 2005, Weis completed the Dragonvarld trilogy for Tor.

In 1999, Pyramid magazine named Weis one of The Millennium's Most Influential Persons "at least in the realm of adventure gaming", and said she and Hickman are "basically responsible for the entire gaming fiction genre". Weis was inducted into the Origins Hall of Fame in 2002, recognized in part for "one game line turned literary sensation: Dragonlance".

Publishing companies
In addition to her writing career, Weis was the owner and chief officer of two publishing companies. She formed the company Sovereign Press, with herself as CEO, to publish the Sovereign Stone role-playing game written by her husband Don Perrin with Lester Smith. To support the setting, Weis and Perrin wrote the short story "Shadamehr and the Old Wives Tale" that was published in Dragon #264 (October 1999). Perrin left Sovereign Press in 2004 and Weis founded Margaret Weis Productions. It published an RPG line based on several licenses, including Serenity and Battlestar Galactica, and Ed Greenwood's new solo venture into roleplaying, Castlemourn.

Weis has served on the board of directors of Mag Force 7, Inc., the developer of the Star of the Guardians and Wing Commander Collectible Trading Card Game (CCGs).

Returns to Dragonlance
Weis and Hickman returned to Dragonlance in 1995 with Dragons of Summer Flame. Her next project was a solo novel called The Soulforge, based on her favorite character from the trilogy, the dark wizard Raistlin. Wizards of the Coast published a new trilogy of Dragonlance novels by Weis and Hickman called War of Souls, beginning with Dragons of a Fallen Sun (2000).

Wizards of the Coast licensed Dragonlance to Sovereign Press in 2002 to produce role-playing game materials for the setting; Weis and Perrin, with Jamie Chambers and Christopher Coyle, wrote Dragonlance Campaign Setting (2003) which Wizards of the Coast published. Sovereign Press was then able to supplement that book additional using material produced under the d20 license. The license expired in 2007. Between 2004 and 2008, Weis wrote a solo novel trilogy titled The Dark Disciple; the first novel, Amber and Ashes, was published in August 2004. During this period, Weis also co-authored with Hickman The Lost Chronicles trilogy starting with Dragons of the Dwarven Depths in July 2006. There was a fifteen-year hiatus between novels about the Companions before Dragons of the Dwarven Depths was released. After the original Chronicles novels were completed in 1991, the co-authors had a lot of material about them remaining, but moved on to writing about new characters. In 2004, Weis told Hickman she wanted to return to the main protagonists of the Dragonlance world. When the pair contacted their editors, they enthusiastically agreed.

In October 2020, Weis and Tracy Hickman filed suit against Wizards of the Coast for breaching a license for a new Dragonlance novel trilogy. Boing Boing reported that "according to the lawsuit, Weis and Hickman agreed with Wizards of the Coast to produce the new novels in 2017, capping off the series and giving fans a final sendoff. But the company pulled the plug in August 2020". The authors see the new trilogy as "the capstone to their life's work". In December 2020, Weis and Hickman filed to voluntarily dismiss without prejudice their lawsuit, and "the filing noted that Wizards of the Coast had not formally answered their lawsuit, nor had they filed for a summary judgement". Weis and Hickman's publishing agent affirmed a few weeks later that a new trilogy of Dragonlance novels was again in development. The first novel of the new series, Dragonlance: Dragons of Deceit, was released on August 2, 2022.

Personal life
Weis met her future husband in high school, married after college, and had two children. The mentality of a professional writer stressed those relationships. After publication of her first book and ten years of marriage, they divorced due to that stress and to different personalities.

In 1983, she moved to the resort city of Lake Geneva, Wisconsin, to work for TSR, living in a house converted from a barn. She said she always avoided reading fantasy books since Tolkien to avoid influencing her work, but favored classics like Charles Dickens, Jane Austen, and Sherlock Holmes in any spare time. She often played games at her co-owned store, Game Guild. She cooked for relaxation, and collected cookbooks in her travels, such as recipes of drinks from Dickens books.

In 1993, Weis was diagnosed with breast cancer and underwent successful chemotherapy. She stayed busy writing The Seventh Gate during treatment.

In 1996, Weis married writer/game designer Don Perrin; the two later divorced.

Bibliography

References

External links

 Official Margaret Weis podcast
 Interview with the Scifi channel

 Margaret Baldwin (5 records, 1981–1984) and

1948 births
20th-century American novelists
20th-century American women writers
21st-century American novelists
21st-century American women writers
American company founders
American fantasy writers
American technology company founders
American women company founders
American women novelists
Living people
Novelists from Missouri
Novelists from Wisconsin
Role-playing game designers
University of Missouri alumni
Women science fiction and fantasy writers
Writers from Independence, Missouri

Margaret Weis


The Open University of Israel (, Ha-Universita ha-Ptuha) is a distance-education university in Israel.  It is one of ten public universities in Israel recognized by the Council of Higher Education (CHE). The Open University is unique in that it does not require a matriculation certificate, psychometric exam, or other entrance exam for admission to undergraduate studies.

Open University teaching methods are based primarily on distance learning technologies, with the option of face-to-face tutorial sessions. Campuses are located in Ra'anana, Tel Aviv, Jerusalem, Haifa, Beersheba, Givat Haviva, and Nazareth, in addition to approximately fifty study centers located throughout the country. Most students study remotely from their homes in Israel and around the world. As in other higher education institutions, graduation from the OUI is contingent upon successfully fulfilling degree requirements; English-language proficiency is also required. The university offers bachelor's degrees, as well as a number of master's degree programs, and a doctoral program in Education: Technologies in Learning Systems. Acceptance requirements to master's programs are similar to those at most universities.

History

In 1971, a committee appointed by the CHE and chaired by Professor Shneior Lifson proposed the establishment of a distance learning university, following the model of the Open University UK. The Edmond de Rothschild Foundation (Israel) endorsed the idea and offered to fund its establishment, based on the recommendation of a committee of experts chaired by Professor Wilbur Schramm of Stanford University. The proposal was introduced to the Minister of Education and Culture at the time, Yigal Allon. Under his leadership, in 1973, the government and the CHE decided to establish a "university for all." In 1988 the university changed its name from Everyman's University to The Open University of Israel.
In 1976, the Open University began operating from its headquarters in Ramat Aviv, with an enrollment of 2,267 students. Five courses were initially offered. The university had 130 employees, including nine senior academic faculty members and 31 teaching faculty (including course coordinators and tutors).
An agreement signed in 1995 between the university and the Ra'anana municipality led to construction of the Dorothy de Rothschild campus. In 2004, construction was completed and university headquarters were relocated to the new main campus in Ra'anana.

Academics

Academic departments
The Open University has seven academic departments:
 History, Philosophy and Judaic Studies
 Language, Literature, and the Arts
 Mathematics and Computer Science
 Natural and Life Sciences
 Management and Economics
 Sociology, Political Science, and Communication
 Education and Psychology

Study method
Studies towards a degree at the Open University are structured on a course-by-course basis, rather than year-by-year or program based, as in traditional universities. All courses are designed for independent study, using textbooks and online learning materials produced specifically for the OUI. Course websites feature additional study materials, technological aids, and forums for consulting with academic faculty and other students. Students have the option of attending in-person or online tutorials for review of study material.
Course coordinators manage all aspects of the courses they teach, including assignment and exam development, and monitoring of course websites. Tutors review material in weekly or bi-weekly tutorials and grade assignments.

Study programs
Courses are clustered into study programs. In order to graduate, students must accumulate the full credits required for a degree (usually 120 credits). The OUI offers bachelor's, master's, doctoral, and diploma study programs. Students may pursue a general undergraduate degree in the humanities or social sciences, or a degree in a specific discipline. In most disciplines, degrees are either single or dual-disciplinary. Currently, the OUI offers one PhD program.

Transfer tracks
A credit transfer program, in conjunction with other top Israeli universities, allows students to begin their studies at the OUI without admission requirements and demonstrate scholastic success. Students who successfully complete a cluster of OUI courses (according to specific study program requirements), are generally accepted as transfer students to any traditional university in Israel.

The Research Authority
The Dean of Research heads the Research Authority (RA) and the OUI research institutes, and oversees research ethics.
The RA helps facilitate the presentation of  research proposals to competitive funding bodies and the publication of research studies in journals and other scholarly publications. The RA manages research budgets, physical infrastructure, and personnel. It formulates agreements with other academic institutions to host OUI researchers who require specialized research infrastructure not available at the OUI, and advances partnerships between OUI researchers and colleagues in other universities.
A steering committee composed of five senior faculty members and headed by the dean of research operates alongside the RA.

OpMop Ltd.
OpMop Ltd., founded in 2008, is a technology transfer subsidiary of the OUI that files patents for OUI faculty members and assists with all intellectual property matters related to research and technology development.

Research institutes
OUI research institutes provide a framework for interdisciplinary research in a variety of fields, and forge reciprocal and cross-departmental collaborations. The centers provide support for researchers as they generate new scientific knowledge, and foster collaboration and programming with colleagues in Israel and abroad.

Institute for Policy Analysis
The Institute for Policy Analysis promotes research on theoretical, empirical, and applied subjects related to policy design and implementation, and social, political, and economic processes and mechanisms. The institute focuses on policy analysis and contemporary social issues.

Research Center for Innovation in Learning Technologies
The Research Center for Innovation in Learning Technologies explores the integration of new educational technologies in study methods. The center encourages research by OUI faculty aimed at improving the understanding of teaching and learning processes in technology-rich environments, and the integration of innovative technologies in the teaching of academic courses, particularly at the OUI. The center works in close cooperation with the Shoham Center for Technology in Distance Education.

The Institute for the Study of Relations between Jews, Christians, and Muslims
The institute supports research groups and organizes events related to topics of interest to the public that enhance the understanding and relationship between the three Abrahamic religions.

Astrophysics Research Center (ARCO)
The center functions as a scientific, institutional, and applied hub for the research of theoretical, observational, and empirical topics and issues in astrophysics, including cosmology, relativist gravity and planetary science.

Open Media and Information Lab (OMILab)
OMILab serves as a base for multidisciplinary digital projects. It facilitates partnerships between researchers from different disciplines, such as sociology, computer science, management, communications, education, psychology, and digital humanities.

Academic Development and Publishing
The Academic Development and Publishing Department manages and monitors course development from start to finish, and publishes course books and related materials. Development is carried out in teams composed of faculty members, pedagogic and technological advisors, editors, graphic designers, film directors, and scriptwriters.
The OUI publishes under two imprints: Lamda Scholarship, and Lamda Books.
Lamda Scholarship was founded in 2013 as a platform for publishing innovative research-based Hebrew books in the humanities and social sciences. The university provides comprehensive peer-review, editing and design services.
Lamda Scholarship secures publishing grants for selected books from various foundations, and is a member of the Israeli Association of Book Publishers.
Lamda Books publishes OUI textbooks which are sold in commercial bookstores countrywide, as well as online and in the Ra'anana campus bookstore. The books serve OUI students as well as students in other academic institutions throughout Israel.

Journals
The OUI publishes two Hebrew-language academic journals, Kriot Yisraeliot (Israeli readings) is a digital, multidisciplinary journal which focuses on empirical and theoretical issues relevant to Israeli society and Zmanim., is a history quarterly, co-published with Tel Aviv University and the Historical Society of Israel.

The Shoham Center for Technology in Distance Education
The Shoham center develops and implements technology-based pedagogic solutions for producing and teaching courses. Some of the realms of development include the OPAL online learning environment, online exam systems, assistance in exam design, learning analytics, state-of-the-art video studios for live broadcasts, and educational video production and filmed courses.

Resource Development and External Relations
The resource development and external relations department develops relationships with donors in Israel and abroad, and fundraises for OUI programs and scholarships. The American Friends of the Open University of Israel was formed in the early 1980s. In 2017, the Israeli and British associations of Friends of the Open University were founded in Israel.
In 2018, Friends associations were founded in France and Switzerland. The university has also benefited from Latin American support since 2017.

Students
More than 50,000 students are currently enrolled in the Open University. In addition to a typical student population, the OUI also attracts under-resourced communities, due to its flexible study system and focus on student support. The OUI is popular with mature students who combine studies with full-time employment, high school students, who take university courses in lieu of high school matriculation courses through the Academia in High School program, and conscripts combining university studies with military service. In addition, the university has support systems in place to assist students studying from abroad, and students with disabilities.

Student Association
The Open University's student association provides services and activities in order to improve the university experience of its diverse student population. The association's academic department has instituted several projects to support students in their studies. The scholarship and social engagement department promotes volunteering in non-profit organizations such as the SAHAR mental health association, and the LATET organization for humanitarian aid. The association tailors its efforts to the needs of the student body.

External studies
The External Studies Center offers inservice training, and enrichment and professional development in a variety of fields.

Professional development for educators
The Professional Development Unit offers professional development opportunities for educators in the wider teaching community and facilitates processes of educational and technological innovation in schools throughout the country.

Ascolot School of Interdisciplinary Studies
The Ascolot School of Interdisciplinary Studies offers courses in the arts, music, sciences, Judaic studies, literature, philosophy, law and history. Three long-established forums provide informative lectures to the wider community: Government and Strategy: Intelligence and National Security, and economic and legal forums.

Hasifa School of Communication, Television and Multimedia
Offers several study tracks, some of which grant credit towards an undergraduate degree.

Tafnit School of Continuing Education for Managers
Training for managers, CEOs, human resource managers, as well as courses in information science, business mentoring, and life-coaching.

Diploma School of Certificate Studies
Professional training in design, tourism and bookkeeping and prepares students for certification exams in these fields.

DiAlog School of Languages
Language courses in nine different languages for various organizations and for Israeli diplomats.

Meirav School for Complementary Medicine
Trains practitioners in a variety of complementary therapies.

University management

Presidents

Vice Presidents for Academic Affairs

Director Generals
 Ehud Or - 1991–1996
 Giora Ullmann - 1996–2004
 David Klibanski - 2004–2009
 Amit Streit - 2009–2020
 Ruth Shoham - 2021–present

See also
List of Israeli universities and colleges

References

External links

Open University of Israel Web site

Educational institutions established in 1974
Education in Israel
Universities in Israel
1974 establishments in Israel

Open University of Israel


Robert Gruntal Nathan (1894-1985) fue un novelista y poeta estadounidense.

Nacido en Nueva York en una familia acomodada, fue educado en los Estados Unidos y Suiza, asistiendo en su juventud a la Universidad de Harvard, donde comenzó a escribir sus primeros poemas y pequeñas historias. Sin embargo, nunca concluyó estos estudios, decidiendo aceptar un empleo en una compañía publicitaria con el que pudo mantener a su familia dado que contrajo matrimonio durante su etapa universitaria. Su primera novela, "Peter Kindred" (1919), no fue muy bien acogida por la crítica, pero sus siguientes trabajos tuvieron mucha mejor suerte, entre ellos "La Esposa del Obispo" que posteriormente fue llevada con éxito al cine en la película protagonizada por Cary Grant, David Niven y Loretta Young.

Su carrera exitosa continuó durante la década de los años 30. En 1940 escribió la que se convertiría en su novela más conocida, El Retrato de Jennie, considerada una obra maestra y llevada al cine en un filme protagonizado por Jennifer Jones y Joseph Cotten.

Escritores en inglés
Alumnado de la Universidad de Harvard
Judíos sefardíes
Novelistas de Estados Unidos
Poetas de Estados Unidos
Judíos de Estados Unidos

Robert Nathan


Barış Başdaş (* 17. Januar 1990 in Köln) ist ein deutsch-türkischer Fußballspieler.

Karriere
Başdaş kam 1990 als Sohn türkischer Gastarbeiter, die aus der Kleinstadt Karabulduk in der Provinz Giresun nach Deutschland emigriert waren, in Köln zur Welt. Hier begann er in der Jugendabteilung vom CfB Ford Niehl. Anschließend wechselte er in die Jugend von Fortuna Köln und später in die Jugend des 1. FC Köln. Nach einem mehrjährigen Aufenthalt beim 1. FC Köln wechselte er in die Jugend zu Alemannia Aachen. In der Jugend der Aachener war er bis zum Sommer 2009 aktiv.

Zur Spielzeit 2009/10 verpflichtete ihn der türkische Erstligist Kasımpaşa. Hier saß er in den ersten Wochen seiner ersten Saison auf der Ersatzbank bzw. spielte für die Reservemannschaft. Erst mit der Einstellung von Yılmaz Vural als Trainer bekam er hier bessere Möglichkeiten. Vural setzte ihn direkt als Stammspieler ein und Başdaş zählte bei dem im Abstiegskampf befindlichen Verein zu den großen Stützen seines Teams. Zum Saisonende belegte Kasımpaşa einen sicheren Tabellenplatz. Nach dem Weggang Vurals verlor er seinen Stammplatz. Am Ende der Saison 2010/11 stieg er mit seinem Verein in die TFF 1. Lig ab. Zur neuen Saison blieb er bei Kasımpaşa.

Nachdem Başdaş auf Direktive des neuen Cheftrainers Önder Özen mit weiteren Mitspielern auf die Verkaufsliste gesetzt worden war, wechselte er Ende Juni 2015 zum Zweitligisten Göztepe Izmir. Für die Rückrunde der Saison 2015/16 lieh ihn dieser Verein an den Ligarivalen Adana Demirspor aus.

Anschließend verpflichtete ihn der Erstliganeuling Kardemir Karabükspor, für den Başdaş bis 2018 aufspielte, bevor er zur Saison 2018/2019 zu Alanyaspor wechselte. Nach einer kurzen Zeit der Ausleihe zu Gençlerbirliği Ankara Anfang 2019, verpflichtete ihn der Fußballverein Fatih Karagümrük SK für die Saison 2019/2020, wo Başdaş bis zu seinem vorerst letzten Wechsel zu Hannover 96 ab der Saison 2020/21 spielte.

Nationalmannschaftskarriere
Başdaş fing früh an, für die türkischen Jugendnationalmannschaften zu spielen. Er durchlief ab der U-18 noch die türkischen U-21-Jugendmannschaften. Obwohl er auch Angebote von den deutschen Jugendnationalmannschaften erhielt, entschied er sich für die türkischen Jugendnationalmannschaften.

Im Dezember 2012 wurde Başdaş in den Kader der zweiten Auswahl der türkischen Nationalmannschaft, der türkischen A-2-Nationalmannschaft, nominiert und absolvierte für diese bisher eine Partie.

Privates
Başdaş wurde bei den Erdbeben in der Türkei und Syrien 2023 schwer verletzt.

Erfolge
Mit Gençlerbirliği Ankara
 Vizemeister der TFF 1. Lig und Aufstieg in die Süper Lig: 2018/19

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballspieler (SC Fortuna Köln)
Fußballspieler (1. FC Köln)
Fußballspieler (Adana Demirspor)
Fußballspieler (Alemannia Aachen)
Fußballspieler (Kardemir Karabükspor)
Fußballspieler (Kasımpaşa Istanbul)
Fußballspieler (Gençlerbirliği Ankara)
Fußballspieler (Göztepe Izmir)
Fußballspieler (Alanyaspor)
Fußballspieler (Fatih Karagümrük SK)
Fußballspieler (Hannover 96)
Fußballspieler (Samsunspor)
Fußballspieler (Yeni Malatyaspor)
Deutscher
Türke
Sportler (Köln)
Geboren 1990
Mann

Barış Başdaş


Bahçeşehir (İngilizce: Garden city), ilk olarak 1898 yılında Birleşik Krallık'ta Ebenezer Howard tarafından başlatılan bir kentsel planlama yöntemidir. Bahçeşehirler, orantılı alanlarda konut, endüstri ve tarım alanlarını içeren yeşil kuşak ile çevrili, kendi kendine yeten topluluklar için planlanmaktaydı. Letchworth ve Welwyn Garden City şehirleri ilk örneklerinden biridir.

Kaynakça

Planlı şehirler
Sürdürülebilir şehir planlaması
Kentsel tarım

Bahçeşehir


(qui signifie « lézard étoilé » ; en référence à la forme de l'ornement de sa tête et en hommage à la chanson Starman de David Bowie) est un genre de Dinosaures de la famille des Ceratopsidae, sous-famille des Centrosaurinae, qui a vécu dans le Montana à la fin du Crétacé. La seule espèce connue en est , dont des restes ont été trouvés dans la formation de Two Medicine du Campanien supérieur, l'unité géologique dans laquelle ses parents Rubeosaurus (maintenant considéré comme un synonyme de Styracosaurus), Einiosaurus et Achelousaurus ont été découverts.

Initialement proposé comme taxon distinct en 1992, les spécimens ont ensuite été attribués à Rubeosaurus. Mais en 2020, une réévaluation confirme qu'il s'agit bien d'une espèce distincte, relevant d'un nouveau genre. Il s'agirait d'une forme de transition entre Styracosaurus albertensis et Einiosaurus sur la ligne évolutive qui a conduit à Achelousaurus et Pachyrhinosaurus.

Systématique
Le genre Stellasaurus et l'espèce Stellasaurus ancellae ont été décrits en 2020 par ,  et .

Description

Comme les autres dinosaures cératopsidés, Stellasaurus a une ornementation crânienne complexe. Son anatomie, similaire à celles d'autres Eucentrosaures, est décrite comme intermédiaire entre celle de Styracosaurus albertensis et celle dEiniosaurus, son ancêtre et son descendant présumés. Comme le premier, il possède une très longue corne nasale, plus grande que celle du Centrosaurus. Cette corne est dressée et recourbée (pointée vers l'intérieur, contrairement à la corne d'Einiosaurus) et comprimée latéralement. Son anatomie pariétale est très proche de celle d'Einiosaurus, avec des troisièmes épines pariétales longues et droites, des quatrièmes épines pariétales aussi droites mais de taille inférieure de moitié et des cinquièmes à septièmes plutôt trapues. Comme chez Einiosaurus et Achelousaurus, aucun épipariétal ou épisquamosal (ossifications à collerette séparées) n'a été trouvé.

Les fossiles ont été interprétés différemment par deux équipes de chercheurs, celle de Jack Horner et Andrew McDonald en 2010 et celle de Wilson et Ryan en 2020.

Classification

Stellasaurus est classé dans la famille des Ceratopsidae, sous-famille des Centrosaurinae. Les paléontologues considèrent l'espèce comme intermédiaire entre Styracosaurus albertensis et Einiosaurus, et non étroitement liée à Rubeosaurus ovatus (tenu quant à lui comme une espèce de Styracosaurus).

Ci-dessous la position phylogénétique de Stellasaurus dans un cladogramme établi par Wilson en 2020.

Étymologie
Le nom générique, Stellasaurus, du latin , « étoile », et , « lézard », a été choisi en raison de l'apparence générale en étoile de l'ornementation au niveau du crâne, c'est également un hommage à la chanson Starman de David Bowie.

L'épithète spécifique, ancellae, lui a été donnée en l'honneur de Carrie Ancell, paléontologue et préparatrice de fossiles au Museum of the Rockies, qui a, entre autres, découvert et préparé l'holotype de Stellasaurus ancellae, et dont l'expertise a permis de faire progresser la paléontologie des vertébrés.

Publication originale

Liens externes

Notes et références

Références

Taxon fossile décrit en 2020
Centrosaurinae
Nommé en hommage à David Bowie

Stellasaurus


Karl August Rudolf Rüder (* 31. Mai 1852 in Leipzig; † 14. März 1912 in Roßwein) war ein deutscher konservativer Politiker.

Rüder besuchte das Thomasgymnasium und studierte an der Universität der Stadt Rechtswissenschaften. 1872 wurde er Mitglied des Corps Saxonia Leipzig. Ferner arbeitete er als Richter in Schmölln. Von 1882 bis 1887 amtierte er als Bürgermeister von Ehrenfriedersdorf, anschließend bis 1912 als Bürgermeister von Roßwein. Als Vertreter des 7. städtischen Wahlkreises gehörte er für den Konservativen Landesverein von 1893 bis 1908 der II. Kammer des Sächsischen Landtags an. Dabei fungierte er ab 1897 als erster Sekretär der Kammer.

Für sein Wirken wurde er mit dem Ritterkreuz I. Klasse des Albrechtsordens geehrt.

Er war unter anderem Mitglied im Deutschen Flottenverein und im örtlichen Schützenverein.

Einzelnachweise

Mitglied der Zweiten Kammer der Ständeversammlung des Königreichs Sachsen
Politiker (19. Jahrhundert)
Politiker (20. Jahrhundert)
Bürgermeister (Erzgebirgskreis)
Richter (deutsche Geschichte)
Träger des Albrechts-Ordens (Ritter 1. Klasse)
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1852
Gestorben 1912
Mann

Karl August Rudolf Rüder


est un livre du sociologue américain Charles Tilly publié en 1998 par University of California Press. Il est le premier ouvrage majeur sur les inégalités de l'auteur. Il fait suite à une série de conférences données à l'université de Californie à Los Angeles en 1995.  Ces conférences ont été inspirées par les travaux entourant l'élaboration du livre Work Under Capitalism, écrit en collaboration avec Chris Tilly. Le livre Identities, Boundaries and Social Ties (2005) poursuit le travail amorcé par Durable Inequality.

Dans ce livre, Charles Tilly avance que les inégalités sociales sont liées aux relations sociales. Selon lui, elles sont responsables de différences catégoriques, comme il est possible de le voir au sein des paires catégoriques homme/femme ou citoyen.ne/étranger.ère. Tilly observe que les inégalités sont le résultat de ces différences catégoriques. Le livre se construit ainsi en opposition au courant individualiste et souhaite influencer la recherche en stratification sociale.

Quatre processus sont élaborés pour expliquer la création et la durabilité des inégalités : l'exploitation, la captation d'opportunités, l'émulation et l'adaptation. À travers ces mécanismes, Tilly souhaite établir une compréhension totale des inégalités sociales.

Durable Inequality a une portée considérable. De nombreux chercheurs ont emprunté la théorie mise de l'avant par cette œuvre, qui se retrouve citée plus de 4400 fois dans Google Scholar, mais qui fait aussi l'objet de nombreuses critiques.

Approches métathéoriques
Durable Inequality est un ouvrage qui s'inscrit dans la théorisation des inégalités. Selon Erik Olin Wright, le livre se fonde sur deux métathéories : une approche anti-individualiste et un « structuralisme combinatoire » (combinatory structuralism).

Charles Tilly positionne sa théorie en opposition à l'approche individualiste, alors dominante dans les sciences sociales. Selon lui, cette approche limite la compréhension du phénomène des inégalités puisqu'elle base ce phénomène autour des caractéristiques personnelles. Par exemple, la pauvreté s'expliquerait selon le niveau d'éducation ou l'identité raciale. Pour Tilly, ce sont les relations sociales qui permettent d'expliquer ces phénomènes sociaux. Selon cette vision, la pauvreté s'expliquerait plutôt à travers la relation d'exploitation entre les ouvriers.ères et le patronat.

À travers son livre, Tilly souhaite expliquer l'entièreté des inégalités sociales. Cette volonté se traduit pour Wright à travers une approche structuraliste combinatoire (combinatory structuralism) qui met de l'avant deux menus. Le premier concerne les relations sociales et contient : la chaîne, la triade, la paire catégorique, la hiérarchie et l'organisation. Parmi ces relations, l'organisation apparaît comme la plus importante puisqu'elle peut traduire de toutes les autres. Elle est conceptualisée de manière large et peut englober autant les entreprises que les sectes ou les ménages. Le deuxième menu incorpore les processus inégalitaires. On y retrouve les processus d'exploitation, de captation d'opportunités, d'émulation et d'adaptation. À travers ces deux blocs, il serait possible de combiner les différents éléments pour témoigner de n'importe quelle situation.

Concepts clés

Catégories
Tilly définit les catégories comme des groupes unis par une frontière sociale qui les sépare des autres groupes. Elles sont flexibles, malléables et sont l'élément clé pour témoigner des relations sociales.

Les catégories se divisent en catégories intérieures et extérieures. Les catégories intérieures correspondent à des distinctions claires dans les relations sociales, par exemple les catégories au sein d'une entreprise : direction/employé.e. Les catégories extérieures sont implicites. Elles s'établissent au quotidien à travers les différents avantages et pouvoirs présents qui permettent une catégorisation, par exemple les catégories de genre (non exhaustive) : homme/femme.

Le concept de catégories de Tilly s'inspire particulièrement de l'idée de « clôture sociale » (social closure) de Max Weber.

Exploitation
L'exploitation est présentée comme un processus de création des inégalités. Tilly définit le processus de la manière suivante : « L'exploitation […] est une réponse à la situation où un groupe d'acteurs.trices bien connectées contrôlent une ressource de valeur qui exige une main-d'œuvre de laquelle il extrait la valeur à travers les efforts d'autres acteurs.trices qui sont exclues de la valeur totale réalisée par cet effort.» Ce processus fait directement écho à la théorie marxiste.

Captation d'opportunités
La captation d'opportunités (opportunity hoarding) est le dernier processus créateur d'inégalités. Elle s'inscrit comme l'appropriation d'une ressource renouvelable qui concorde avec les intérêts du groupe qui se l'approprie. La captation d'opportunités monopolise une ressource à travers l'exclusion des autres acteurs.trices de son accès.

Selon Donald Tomaskovic-Devey et al., un exemple de captation d'opportunités serait une entreprise où tous les postes de pouvoir seraient détenus par les hommes. Cette situation témoigne d'une exclusion des femmes des postes de pouvoir qui permettent, notamment, une rémunération plus importante et donc une inégalité de revenus.

Émulation
L'émulation est un processus de durcissement des inégalités. Elle contribue à la longévité des inégalités à travers la reproduction et la multiplication d'une structure catégorique au sein de la société.

Pour Michael E. Smith, l'émulation s'observe chez les Aztèques où la société était divisée entre l'élite et le peuple. Cette hiérarchisation sociétale se retrouvait à travers de multiples autres organisations, comme chez les guerriers.ères ou les prêtres.esses, dont le rang social limitait ou favorisait les opportunités et les privilèges au sein des groupes.

Adaptation
L'adaptation contribue aussi à maintenir en place les inégalités créées à travers l'incorporation des inégalités catégoriques dans les routines quotidiennes.

Smith observe ce processus chez les Aztèques à travers la guilde marchande des pochtecas. Cette guilde prospère issue de la classe inférieure de la société avait pour coutume de ne pas montrer leurs richesses afin de respecter l'ordre social et de continuer leurs affaires. Pour Smith, cette tendance aurait pour effet de contribuer au maintien de leur rang social inférieur.

Théorie

Création des inégalités
La création des inégalités se fait à travers les processus d'exploitation et de captation d'opportunités.

Ces processus permettent de mettre en place un accès et d'assurer la rentabilité d'une ressource désirable. L'avènement de ces processus amène l'introduction des catégories. Elles sont un outil organisationnel qui permet le bon fonctionnement des processus d'exploitation et de captation d'opportunités. Elles facilitent notamment la reconnaissance des gens qui ont accès à la ressource et l'établissement d'un réseau de confiance. La création de ces catégories apparaît pour Wright comme la solution à un problème organisationnel.

L'instauration de ces catégories contribue à la création de paires catégoriques inégales basées sur l'accès à la ressource. Dans l'exemple de Tomaskovic-Devey et al. il est possible de voir les inégalités entre les postes de direction et ceux des employés.es. Les postes de direction donnent accès à un pouvoir au sein de l'entreprise, notamment sur les salaires, à l'inverse des postes d'employés.es.

La correspondance entre les catégories intérieures et extérieures tend à renforcer les inégalités. Tomaskovic-Devey et al. mentionnent ce sujet à travers l'appropriation des postes de direction par des hommes. Cette situation amène à faire correspondre les paires catégoriques direction/employé.e et homme/femme. Les hommes aux postes de direction ont un accès plus important aux ressources que les employées femmes. Tilly explique que cette situation contribue à incorporer les relations et la compréhension des catégories extérieures à l'intérieur des organisations. Cela facilite alors le maintien de la frontière sociale et renforce donc les inégalités.

Durabilité des inégalités
La mise en place des catégories réunit les individus les moins avantagés et peut donc mener à des mouvements de solidarité et de contestation. Les processus d'émulation et d'adaptation jouent un rôle important dans la dissolution de ces mouvements et favorisent ainsi le caractère durable des inégalités.

L'émulation contribue à une multiplication du modèle en place, ce qui favorise une homogénéisation des structures. Ces structures mettent en place des inégalités catégoriques sur lesquelles les routines quotidiennes se construisent. À travers ce procédé, l'adaptation incorpore les inégalités dans la vie de tous les jours et contribue à les faire paraître normales.

Chacun des processus détient aussi une tendance autoreproductrice selon Tilly. L'exploitation réinvestit une partie du bénéfice produit par ce processus dans le maintien de son système. La captation d'opportunités permet par l'héritage l'accès aux ressources à un même groupe à travers plusieurs générations. L'émulation favorise l'omniprésence d'un modèle qui devient plus facile à mettre en place et apparaît comme inévitable. Finalement, l'adaptation rend plus difficile le changement vers des modèles alternatifs par l'accoutumance au modèle en place.

Solutions aux inégalités
Pour combattre les inégalités, Charles Tilly préconise le changement organisationnel. De manière concrète, il s'agit de réduire les inégalités catégoriques non nécessaires, de créer des modèles alternatifs qui ne sont pas basés sur des différences catégoriques et de favoriser la dissociation entre les catégories intérieures et extérieures. Pour Tilly, ces changements permettent de s'attaquer réellement à la source du problème.

Réception et portée

Critiques

Anti-individualisme
Pour Barbara Laslett, l'approche Tilly ne s'intéresse pas assez à la dimension individuelle. Selon elle, cette dimension est nécessaire pour témoigner de la complexité du phénomène des inégalités sociales. Les pensées individuelles seraient des éléments importants pour comprendre la reproduction des inégalités. Les catégories contribueraient aussi à amalgamer les individualités et à abstraire leurs caractéristiques.

Aldon Morris souligne aussi que Tilly présente les relations sociales presque uniquement à travers la forme sociale des organisations. Cette approche ne permettrait pas de s'intéresser aux formes plus informelles des relations sociales qui apparaissent comme un lieu important où se créent les inégalités durables. Dans le même sens, Laslett soulève l'omission des familles et de leurs rôles dans la construction sociale des individus dans l'analyse de Tilly.

Lacunes théoriques
Pour Kevin Hetherington, la conception binaire des catégories, par exemple homme/femme, ne permet pas d'attester d'une compréhension complète des inégalités. Selon lui, la « / » témoigne d'une troisième dimension, soit l'absence ou la présence d'autres catégories. Dans l'exemple utilisé précédemment, cette relation ne serait pas uniquement bidimensionnelle, puisque des personnes ne s'identifiant ni comme homme ni comme femme ne sont pas représentées par cette catégorisation. La présentation des inégalités catégoriques de Tilly ne permettrait pas d'attester la stabilité de la relation et la compréhension complète du phénomène.

Michael Mann critique l'attention trop importante portée par Tilly sur les mécanismes des inégalités, ce qui le conduirait à ne pas s'intéresser assez aux causes des inégalités. Tilly se concentrerait trop sur les catégories et ne permettrait pas de traiter de l'entièreté du phénomène social.

David G. Burley attaque la volonté de cette théorie d'expliquer les inégalités à travers l'histoire. Selon lui, Tilly ne couvre pas de manière exhaustive le processus d'exploitation puisqu'il ne tient pas compte de son évolution à travers les différents modes de production. Sans cela, la théorie de Tilly serait incapable d'expliquer les inégalités à travers le temps.

Bernd Baldus reproche aussi le caractère universel de la théorie de Tilly. Selon lui, les relations sociales ne pourraient pas tout expliquer. Le marché, notamment, serait un acteur responsable des inégalités, mais qui ne s'intéresserait pas aux individus, par exemple à leurs identités raciales. Selon lui, le capitalisme contribuerait à homogénéiser les catégories sur le long terme.

Wright avance qu'une lacune argumentative traverse l'ouvrage de Tilly. Par exemple, lorsqu'il y détaille les catégories intérieures et extérieures, il en effectue une hiérarchisation selon la stabilité des inégalités produites. Pourtant, cette hiérarchisation ne semble être basée sur aucune explication. Hetherington remarque de manière similaire une faiblesse dans l'argumentaire de l'auteur. Il reproche à Tilly d'utiliser des exemples qui frôlent parfois l'anecdotique plutôt que des données empiriques. Ces exemples amèneront aussi Hetherington à soulever un doute sur l'exportabilité de la théorie de Tilly puisqu'elle apparaît traduire uniquement une vision occidentale.

Dans un article intitulé Errors, Durable and Otherwise, Charles Tilly fait lui-même un retour critique sur son œuvre. Il en profite aussi pour répondre à certaines des critiques qui lui sont adressées. De manière générale, il observe une certaine mécompréhension de ses propos et se reproche son manque de clarté.

Héritage
À sa sortie, Durable Inequality a eu une assez bonne réception de la communauté scientifique. Cependant, Kim Voss pense que le livre a eu moins de succès que ce que Tilly aurait souhaité puisque l'influence de l'ouvrage dans son domaine semblait se faire peu présente dans les premières années après sa sortie.

À partir de 2005, Voss observe cependant une résurgence de l'influence du livre à travers les travaux de Michael Katz, Mark Stern et Jamie Fader. Leur étude sur les inégalités de genres aux États-Unis pendant le 20ème siècle incorpore la théorie de Tilly et pointe ses limites. Les résultats de leurs recherches apparaissent pour Voss comme une contribution importante à la théorie de Tilly.

Par après, les travaux de Tomaskovic-Devey et al. et Avent-Holt et Tomaskovic-Devey vont eux aussi contribuer à mettre de l'avant la théorie de Tilly. En s'intéressant aux inégalités salariales aux États-Unis et en Australie, ces recherches permettront notamment d'arriver à la conclusion que les différences catégoriques au sein d'une organisation, par exemple l'éducation ou le genre, peuvent permettre plus de privilèges. Ces situations contribueraient donc à des inégalités plus importantes au sein d'une organisation. Selon Voss, ces recherches alimenteraient l'influence de la théorie à travers leur publication au sein de revues scientifiques importantes.

L'article de Kim Voss publié en novembre 2010 recense plusieurs articles mobilisant la théorie ou faisant référence à Durable Inequality. Selon elle, cela témoigne d'un « héritage durable » de l'œuvre de Tilly. Depuis, d'autres travaux se sont inscrits dans cette lignée et témoignent de l'influence du livre plus de 20 ans après sa sortie.

Par exemple, les travaux de Charles Lindell Patton (2015) se sont concentrés sur le processus de captation d'opportunités afin d'analyser les différences entre les taux de chômage de la communauté afro-américaine et blanche aux États-Unis dans les années 1940, 1960 et 1980. Ses conclusions soutiennent notamment l'idée que le système d'incarcération américain a été un élément important dans la captation d'opportunités et a avantagé la communauté blanche au niveau du taux de chômage. Les travaux de Patton mobilisent aussi la théorie de Durable Inequality sous l'acronyme DIT, pour « Durable Inequality Theory ».

Les travaux de Smith sur la civilisation aztèque (2021) ont aussi permis de mettre de l'avant la grande variété de sujets que peut couvrir la DIT. À travers les processus d'exploitation, de captation d'opportunités, d'émulation et d'adaptation, Smith fait l'éloge de la compréhension et de la versatilité amenée par la théorie de Tilly. Selon Smith, elle permet de s'intéresser avec pertinence à des cas d'études non occidentaux et d'établir un cadre théorique prometteur pour les domaines de l'anthropologie, de l'histoire et de l'archéologie.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
Avent-Holt, D. et Donald Tomaskovic-Devey. (s. d.). The Relational Basis of Inequality: Generic and Contingent Wage Distribution Processes - Dustin Avent-Holt, Donald Tomaskovic-Devey, 2010. https://journals.sagepub.com/doi/10.1177/0730888410365838

Borrell, L. N. (2011). Tilly's Durable Inequality and health inequality in USA: when the categories do not match and the mechanisms do not work. Journal of Epidemiology and Community Health (1979-), 65(8), 651‑652.

Heller P. et Evans P. (2010). Taking Tilly south: Durable inequalities, democratic contestation, and citizenship in the Southern Metropolis. Theory and Society, 39(3), 433‑450. https://doi.org/10.1007/s11186-010-9115-3

Hogan, R. et Perrucci, C. C. (2020). Earnings Inequality in 2016 Among Anglos, Latinxs, and Blacks. Hispanic Journal of Behavioral Sciences, 42(3), 363‑380. https://doi.org/10.1177/0739986320925825

Hogans, R., Perrucci, C. et Behringer, A. (2005). Enduring Inequality: Gender And Employment Income In Late Career. Sociological Spectrum, 25(1), 53‑77.

Katz, M., Stern, M. et Fader, J. J. (2005). Women and the Paradox of Economic Inequality in the Twentieth-Century. https://doi.org/10.1353/jsh.2005.0107

Light, D. (2009). Institutional Ambivalence and Permanently Failing Health Care: Access by Immigrants and the Categorically Unequal in the Nation and New Jersey. Princeton University, Woodrow Wilson School of Public and International Affairs, Center for Migration and Development., Working Papers.

Lorant, V. et Bhopal, R. S. (2011). Ethnicity, socio-economic status and health research: insights from and implications of Charles Tilly's theory of Durable Inequality. Journal of Epidemiology and Community Health (1979-), 65(8), 671‑675.

Massey, D. S. (2007). Categorically Unequal: The American Stratification System. Russell Sage Foundation. https://www.jstor.org/stable/10.7758/9781610443807

M-Keivani, R., Omena de Melo, E. et Brownill, S. (2020). Durable inequality and the scope for pro-poor development in a globalising world: Lessons from Rio de Janeiro. City: analysis of urban trends, culture, theory, policy, action, 24(3), 530‑551. https://doi.org/10.1080/13604813.2020.1782091

Patton, C. L. (2015). A History of Hoarding: A Comparative Test of Tilly's Durable Inequality Theory to Explore Opportunity Hoarding in the Jim Crow, Civil Rights, and Post-Civil Rights Eras [Ph.D.]. https://www.proquest.com/docview/1702136487/abstract/D4FE152ACE094324PQ/1

Sampson, R. J. et Morenoff, J. D. (2011). Chapter 7. Durable Inequality: Spatial Dynamics, Social Processes, and the Persistence of Poverty in Chicago Neighborhoods. Dans Chapter 7. Durable Inequality: Spatial Dynamics, Social Processes, and the Persistence of Poverty in Chicago Neighborhoods (p. 176‑203). Princeton University Press. https://doi.org/10.1515/9781400841295.176

Sampson, R. et Sharkey, P. (2011). Neighborhood selection and the social reproduction of concentrated racial inequality. Demography. https://doi.org/10.1353/dem.2008.0012

Schneider, C. L. (2008). Police Power and Race Riots in Paris. Politics & Society, 36(1), 133‑159. https://doi.org/10.1177/0032329208314802

Smith, M. E. (2021). Durable Inequality in Aztec Society. Journal of Anthropological Research. https://www.academia.edu/50987547/_Durable_Inequality_in_Aztec_Society_2021_

Stainback, K. et Tomaskovic-Devey, D. (2009). Intersections of Power and Privilege: Long-Term Trends in Managerial Representation. American Sociological Review, 74(5), 800‑820.

Tilly, C. (2000). Errors, Durable and Otherwise. Comparative Studies in Society and History, 42(2), 487‑493. https://doi.org/10.1017/S0010417500002565

Tilly, C. et Tilly, C. (1998). Work Under Capitalism. Routledge. https://doi.org/10.4324/9780429268151

Tomaskovic-Devey, D., Avent-Holt, D., Zimmer, C. et Harding, S. (2009). The categorical generation of organizational inequality: A comparative test of Tilly's durable inequality. Research in Social Stratification and Mobility, 27(3), 128‑142. https://doi.org/10.1016/j.rssm.2009.04.004

Woolcock, M. et Gibson, C. (2007, 30 octobre). Empowerment, Deliberative Development and Local Level Politics in Indonesia: Participatory Projects as a Source of Countervailing Power (ID 1204708) [SSRN Scholarly Paper]. Social Science Research Network. https://doi.org/10.2139/ssrn.1204708

Articles connexes

 Charles Tilly
 Max Weber
 Karl Marx
 Marxisme
 Stratification sociale
 Individualisme méthodologique
 Structuralisme

Livre de sociologie

Durable Inequality (Charles Tilly)


NGC 5612 es una galaxia espiral (Sab) localizada en la dirección de la constelación de Apus. Posee una declinación de -78° 23' 16" y una ascensión recta de 14 horas, 34 minutos y 01,5 segundos.

La galaxia NGC 5612 fue descubierta el 23 de mayo de 1835 por John Herschel.

Véase también
Astronomía extragaláctica
Lista de galaxias
Lista de objetos NGC
New General Catalogue

Referencias

NGC 5612
Constelación de Apus
Galaxias espirales

NGC 5612


La Ruta Estatal de California 16, y abreviada SR 16 (en inglés: California State Route 16) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de California. La carretera está dividida en dos segmentos, el primero inicia en el Oeste de la  hacia el este en la , la segunda sección inicia en la  terminando en el este en la . La carretera tiene una longitud de 178,9 km (111.17 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Ruta Estatal de California 16 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de California por sus siglas en inglés Caltrans.

Cruces
{| class=wikitable
!Condado
!Localidad
!Miliario
!Destinos
!Notas
|-
|ColusaCOL 0.00-7.26
|Wilbur Springs
|0.00
|
|
|-
|rowspan=4|YoloYOL 0.00-R43.42
|Capay
|
|
|
|-
|
|32.23
|
|Interchange
|-
|Woodland
|bgcolor=#ddffdd|R40.57
|bgcolor=#ddffdd| /
|bgcolor=#ddffdd|Extremo oeste de la I-5 Bus.; Main Street fue la antigua SR 16 este
|-
|
|bgcolor=#ddffdd|R43.42
|bgcolor=#ddffdd|
|bgcolor=#ddffdd|Interchange; extremo este de la I-5 Bus.
|-
|colspan=5 align=center|Brecha en la SR 16
|-
|rowspan=8|SacramentoSAC T1.66-R23.96
|rowspan=4|Sacramento
|T1.66
|
|Interchange
|-
|T1.95
|Folsom Boulevard oeste, Power Inn Road
|Antigua SR 16 oeste / US 50 oeste
|-
|T2.53
|Folsom Boulevard east, Notre Dame Drive
|Antigua US 50 este
|-
|3.02
|Florin Perkins Road
|
|-
|
|4.17
|South Watt Avenue
|
|-
|
|6.22
|Bradshaw Road – Elk Grove
|
|-
|Rancho Cordova
|R11.47
|
|
|-
|
|12.54
|Grant Line Road – Folsom, Sheldon, Elk Grove
|
|-
|rowspan=2|AmadorAMA R0.00-9.37
|
|9.09
|
|
|-
|Central House
|9.37
|
|

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de Caltrans

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de California
Carreteras del condado de Colusa
Carreteras del condado de Yolo
Carreteras del condado de Sacramento
Carreteras del condado de Amador

Ruta Estatal de California 16


عين بيضة هي قرية مغربية تنتمي لولاية فاس، جنوبي غرب مدينة فاس. تضم هذه البلدة 6.854 ساكنا حسب إحصاء 2004.

مراجع

جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في عمالة فاس

عين البيضاء (فاس)


Selvom Færøerne under 1. verdenskrig var neutrale, som resten af Kongeriget Danmark, mærkede man også krigens virkninger. Øgruppen fik sine forsynings- og kommunikationslinjer over Nordsøen afskåret eller forstyrret af krigshandlingerne. Krigen fik stor indflydelse på det økonomiske og politiske liv på Færøerne, som havde omkring 20.000 indbyggere.

I 1917 indledte Tyskland sin uindskrænkede ubådskrig, som også ramte fiskeriet på fiskebankerne sydvest for Færøerne. Storbritannien håndhævede sin blokade af Tyskland strengt, og pålagde skibe, som sejlede mellem Færøerne og Danmark, at anløbe Orkneyøerne, som lå indenfor ubådskrigszonen. Nogen færøske fartøjer blev sænkede under krigen, men ingen søfolk omkom. I lighed med Island, som også var en del af Kongeriget Danmark, ønskede Færøerne en sikker handelsrute mod vest til Nordamerika. Da over 3.000 færinger skrev under på en "adresse" til den britiske regering om en vestvendt handelsrute i 1917, udløste det en politisk krise i forholdet til Danmark, den såkaldte adressesag.

Imperiernes fald og dannelsen af nye nationalstater i Europa efter 1. verdenskrig skulle også påvirke Færøernes statsretslige stilling og den færøske selvstyrebevægelse.

Afbrudte forsyningslinjer og virkninger for næringsvejene

Færøernes vigtige forsyningslinjer over Nordsøen, frem for alt til Danmark, blev afbrudt under krigen. Færøerne var på dette tidspunkt overvejende et fiskerbondesamfund, som var i færd med at industrialisere fiskeriet. Halvdelen af fiskene blev landet af havgående slupper, og halvdelen af kystfiskere i motor- eller robåde, mens jordbruget stagnerede. Industrien var beskeden, og håndværkerne var kun lidt specialiserede. Sverri Patursson skrev i 1918 at "de fleste jordbrugere og også håndværkere har fiskeriet som bierhverv, mens omvendt den allerstørste del af fiskerne har jordbrug som bierhverv».

Ved krigsudbruddet i august 1914 indstillede Danmark al sejlads til Færøerne, og der gik over en måned, før der kom to skibe med forsyninger. Importen af kul, olie og salt blev hurtigt begrænset. Oliebeholdningen var allerede på et lavt niveau, så mange fiskebåde måtte blive liggende i havn. Kul fra Storbritannien kostede 300 kroner per ton, hvilket var for dyrt til husholdningsbrug. Kuludvindingen på Suðuroy blev vigtig, men det færøske kul var mindre velegnet end det britiske, så man regnede med, at der gik tre tønder færøsk kul på to tønder britisk kul, hvilket gjorde det mindre egnet til lange dampskibsruter. Det resterende behov for brændsel til husholdningsbrug blev stort set dækket med tørv. Til olielamper blev spæk og tran brugt.

Det blev også vanskeligere at skaffe klæder, madvarer og husholdningsartikler som stearinlys, tændstikker og sæbe. Varer som kaffe og te blev vanskeligere og dyrere at købe, mens korn, mel, brød og sukker blev rationerede. Nogen husmødre kogte rogn og blandede det ind i rugmelet for, at melet skulle vare længere. Varemangelen ramte først de fattigste, men flere led snart af mangelsygdomme. I 1916 skrev Dimmalætting om de økonomiske forhold det forgangne år:
"Aldrig nogensinde før har færinger tjent mere end i 1915. Enhver, som har haft noeet at sælge, har opnået mægtige priser. Bønderne, fiskerne og fiskehandlerne har tjent betydeligt. Der er aldrig blevet sat så mange penge i bank og sparekasse som i 1915. Men for arbejderne, som kun har haft deres løn at leve af, og for dem med de faste lønninger, har det bedste år været det værste år."

Ved udgangen af 1919 anslog Dimmalætting, at leveomkostningerne var 3–4 gange højere end før krigen.

Fiskeri, jordbrug og hvalfangst

Fiskefangsterne var små under vintrene de første krigsår, og forårsfiskeriet i 1915 blev ramt af uvejr. Priserne var imidlertid gode under krigen, så frem til den uindskrænkede ubådskrig begyndte i 1917, solgte færingerne især klipfisk til Sydeuropa. Fra 1916 sanktionerede Storbritannien mod eksporten til Norge og Danmark af frygt for, at fjenden ville blive forsynet med fisk, så Færøerne begyndte at eksportere tilsvarende mere til Storbritannien og Sydeuropa. Der efter blev manglen på salt kritisk for klipfisketilvirkningen, men prisene på ilandført fisk fortsatte med at stige. Fra 1914 til 1918 voksede Færøernes samlede fortjeneste fra fiskeriet fra 2,3 millioner til 10 millioner danske kroner. Krigen forsinkede udbygningen af en virkelig havn i hovedstaden Tórshavn.

Jordbruget havde traditionelt været baseret på fåre- og kvæghold til selvforsyning. Udbyttet fra fåreholdet havde som regel varieret med vejr og sygdom. I begyndelsen af 1913 omkom 20.000 af en fårebestand på 99.000, men inden krigsudbruddet var bestanden bragt op på over 112.000 dyr igen. Fra 1914 til 1919 sank antallet af får fra 112.187 til 68.628 og kvæg fra 4.456 til 3.625. Lagtinget vedtog i 1918 en maksimalpris på fårekød, så at bønderne fik betalt 120 øre per kg for kødet, som blev solgt til forbrugerne for 80 øre, men vareforsyningsudvalget magtede ikke at håndhæve ordningen.

Fra slutningen af 1800-tallet foregik der kommerciel storhvalfangst ved Færøerne. Det største hvalfangerselskab var A/S Suderø, grundlagt af Peder Bogen fra Sandefjord med Mortensen-familien på Tvøroyri som indskydere, men overvejende med norsk mandskab. Krigsudbruddet i august 1914 afbrød fangstsæsonen det år, men prisstigningen under krigen gjorde sæsonerne i 1915 og 1916 meget lønsomme for de selskaber, som deltog, blandt disse A/S Suderø. I 1917 lykkedes det ikke noget hvalfangerselskab at udruste for fangst ved Færøerne, og hvalfangsten blev ikke genoptaget før 1920. Dette medførte, også at fangststationerne på Færøerne blev nedlagt. Skibsdagbøger fra en række hvalfangstskuder, som sejlede ved Færøerne under krigen, er indsamlet af Hvalfangstmuseet og opbevares ved Vestfoldarkivet i Sandefjord.

Den traditionelle grindefangst foregik uforstyrret under krigen og fik desto større betydning som madkilde for færingerne. Tilsammen blev der fanget 2.370 dyr i krigsårene. Fangsten i 1915 var specielt stor med 1.199 dyr. Med en skønnet gennemsnitsvægt på 600 kg vil denne årsfangst have givet skønsvis 720 ton kød og spæk, og den samlede fangst i krigsårene 1.422 ton. Den 13. februar 1915 blev fangsten også ramt af en stor ulykke i Sandvík: 14 fangstmænd fra Sandvík og Hvalba druknede, idet to både kæntrede; kun en overlevede.

Uindskrænket ubådskrig og adressesagen

Slupperne på Færøbankerne

Den 1. februar 1917 erklærede Tyskland uindskrænket ubådskrig i en zone omkring Storbritannien, som også omfattede Færøbankerne, de bedste fiskebanker sydvest for Færøerne. Efter dette ville Tyskland ikke længere respektere neutrale skibes ukrænkelighed indenfor zonen. På et møde i Tvøroyri redegjorde Færøernes amtmand Svenning Rytter for situationen og mente, at redere og søfolk selv måtte vurdere risikoen ved at fiske indenfor zonen. Fire slupper sejlede ud til Færøbankerne, men fiskeriet tiltog, eftersom fiskepriserne var gode og tyske ubåde ude af syne.

Om morgenen den 23. maj blev otte færøske slupper og to britiske trawlere på bankerne sænkede af tyske ubåde. Ubådene kom op til overfladen, "tvang besætningen til at gå i robådene, og brugte så tidsindstillede bomber til at ødelægge skibene". Vejret var godt, så alle fiskerne bjergede sig i land efter mange timers roing, men begivenheden prægede øsamfundet stærkt. Lige efter begivenheden skrev avisen Dimmalætting:
"Sænkningen af vore kuttere på banken optager alle meget stærkt og er det almindelige samtaleemne. […] Alle har været klar over, hvad der adskillige gange er blevet fremhævet, at fiskeri på banken var forbundet med fare, men på den anden side havde man ikke ventet, at tyskerne ville optræde så hensynsløst over for besætningerne: at overgive dem i de små skibsbåde til deres skæbne. Da der var flere skibe på banken, ville det ikke volde nogen vanskelighed at forbeholde et til at optage mandskaberne fra de sænkede fartøjer."</blockquote>

I juli 1917 blev DFDS' lasteskibe "Vesta" og "Ceres", som blandt andet fragtede salt til Færøerne, torpederede af en tysk ubåd. Syv sømænd omkom. Om bord på "Vesta" var der også fem færøske sømænd, som alle overlevede. Med skibets redningsbåde sejlede de 50 nautiske mil nord over til Sumba på Færøerne.

Postgangen til søs
Færøerne havde haft telegrafforbindelse med Island og Shetland (og derigennem med kontinentet) siden Det Store Nordiske Telegraf-Selskab åbnede sit kabel i 1906. Postbåden til Danmark og Grønland var fortsat den vigtigste kommunikationsforbindelse, men de mange forhindringer til søs forsinkede postgangen kraftig. Posten måtte efterhånden sendes via Storbritannien, hvor brevene også blev underlagt britisk censur.

Den amerikanske maler og journalist Elizabeth Taylor boede på Færøerne under hele krigen og skrev mange breve til England som "tilbagelagde først turen til Danmark, så til Shetlandsøerne, Orkneyøerne, Skotland og endelig England, ofte en rejse på 3–4 uger med forskellige skibe.» Taylors skrifter opbevares ved Minnesota Historical Society, og hendes rejseskildringer er udgivet i bogform.

En tryg handelsrute: Adressesagen
Storbritannien krævede, at skibe, som sejlede mellem Danmark og Færøerne, skulle anløbe Kirkwall på Orkneyøerne for at blive inspiceret for krigskontrabande. Dermed kom alle skibene ind i ubådskrigszonen to gange per rute, hvilket efter Tysklands erklæring af den uindskrænkede ubådskrig var meget farligt. Island havde på egen hånd forhandlet med Storbritannien og blandt andet fået en handelsrute vest over til Amerika, med stiltiende accept fra de danske myndigheder. Allerede i 1916 havde Lagtinget besluttet at sende købmændene S.P. Petersen og Jens Evensen fra Fuglafjørður til Island for at "undersøge mulighederne for en eventuel samlet islandsk-færøsk forretningsforbindelse med Amerika".

Ved krigsudbruddet havde det færøske Lagting nedsat et vareforsyningsudvalg. Fra 1914 til 1918 udgjorde det danskorienterede Sambandsflokkurin flertallet i Lagtinget, mens det mere nationale Sjálvstýrisflokkurin udgjorde mindretallet, så flertallet i vareforsyningsudvalget var også sambandsmænd. Det øverste ansvar for forsyningssikkerheden lå hos amtmand Svenning Rytter. Altså måtte der forhandles mellem vareforsyningsudvalget og danske og britiske myndigheder. Den færøske selvstyrebevægelse så en mulighed for både at skaffe Færøerne nødvendige forsyninger og påføre de danske myndigheder og sambandsmændene i vareforsyningsudvalget et politisk nederlag. Sjálvstýrisflokkurin og partiets stærke mand Jóannes Patursson organiserede en "adresse", det vil sige en åben skrivelse, til den britiske regering med anmodning om en handelsrute vest over. Adressen blev underskrevet af 3.242 færinger over 18 år, en tredjedel af øernes voksne befolkning.

Adressen blev forsøgt sendt udenom amtmanden og sambandsmændene i Lagtinget, men blev afvist af både den britiske konsul i Tórshavn og den danske gesandt i London, eftersom tjenestevejen var gennem det danske udenrigsministerium, så adressen nåede aldrig frem. Den britiske konsul var "meget påpasselig med at undgå at involvere sig i dansk suverænitetskrænkelse eller lokal færøsk politik", skriver historikeren Hans Andrias Sølvará, så "alle færøske henvendelser til den britiske regering skulle godkendes af den danske regerings repræsentant, amtmanden". I april 1917 lykkedes det det danske udenrigsministerium at føre dampskibet "Island" til Færøerne med 700 ton fødevarer, så forsyningssituationen i stor grad blev løst. Senere blev det færøske ønske langt hen ad vejen efterkommet fra britisk hold, så at nogle færøske skibe kunne sejle vest over, såfremt de blev inspicerede i Halifax i Canada, som fortsat var en britisk dominion. "Færingerne fik der efter for en tid vareforsyninger fra Island, dels direkte fra Amerika, og fiskeskibene fik sejle i fred", erindrede Patursson senere.

Mens dette forløb fandt sted i foråret og sommeren 1917, blev amtmand Rytter stærkt kritiseret af den færøske presse, fremfor alt af selvstyreorganet Tingakrossur som agent provocateur. Rytter blev støttet af  Carl Theodor Zahle,  statsminister for Det radikale Venstre, som dog også støttede sine forbundsfæller i selvstyrebevægelsen. Zahle bad Rytter viderebringe en støtteerklæring til selvstyremanden Edward Mortensen forud for folketingsvalget i 1918. Zahle provokerede også amtmanden og sambandsmændene ved at foretrække den nationalt sinnede Jákup Dahl som provst på Færøerne. Amtmanden, sorenskriveren og landfogden i Tórshavn svarede ved at forlange forflytning eller afsked. Efter folketingsvalget i april 1918 blev der nedsat en parlamentarisk kommission, som skulle granske både Zahles optræden over for amtmanden og selve adressesagen. "Dette var næsten landsforræderi", kommenterede Patursson om sin rolle. Kommissionen afleverede sin beretning i januar 1920 og kritiserede Zahle og Patursson skarpt, men sagen blev snart overskygget af påskekrisen, som førte til Zahles fald som statsminister. Efter påskekrisen blev den tidligere amtmand Rytter justitsminister i Neergaard-regeringen og førte en hård sambandspolitik over for Færøerne.

Den parlamentariske kommissions beretning med bilag udgør knapt 1.000 sider. Der findes også et arkiv efter kommissionen. Med udgangspunkt i beretningen og arkivet er der foretaget et historisk studie af adressesagen. Storbritanniens konsul Henry Montagu Villiers' erindringer er udgivede i bogform på engelsk og færøsk.

Diplomatisk forbindelse med Norge
Efter unionsopløsningen oprettede også Norge et vicekonsulat i Tórshavn i 1906. Også under 1. verdenskrig varetog vicekonsulatet den faste forbindelse mellem Norge og Færøerne. Arkivet efter det norske vicekonsulat opbevares ved Riksarkivet i Norge.

Færinger i kamphandlinger

Nogle få færinger, som levede i udlændighed, deltog i kamphandlinger under verdenskrigen, for eksempel:
 Christian Ludvig Petersen (Pjeturson) fra Kvívík emigrerede til Canada før krigen. Den 26 år gamle Petersen tjenestegjorde i 16. bataljon i Canadian Expeditionary Force på vestfronten fra 1916 til 1918. Afdelingen led store tab, og Petersen blev stærkt traumatiseret af krigen. Han flyttede tilbage til Færøerne, hvor han slog sig ned som bonde i Kaldbak.
 Sophus Johannessen fra Tórshavn emigrerede sammen med sin hustru og blev britisk statsborger i 1911. Han var handelsmand i Leith i Skotland. Johannessen tjenestegjorde som menig i 11. bataljon af Argyll and Sutherland Highlanders i British Army og faldt på vestfronten i 1918, 41 år gammel. Han blev begravet på en britisk krigskirkegård.
 Samuel Peter Petersen fra Fuglafjørður faldt på vestfronten i april 1917, 25 år gammel.
 Nicodemus Frederik Nicodemussen fra Skálavík var emigreret til USA. Han var 23 år gammel fisker bosat i Boston idet han blev indrulleret i den amerikanske hær i juni 1917. Han blev alvorligt såret på vestfronten i september 1918, men overlevede, blev rask og blev fritaget for videre militærtjeneste.

Krigens følger for selvstyresagen

Akkurat som under napoleonskrigene viste Danmark sig ude af stand til at beskytte Færøerne, Island og Grønland under 1. verdenskrig. Sjálvstýrisflokkurin vandt det færøske lagtingsvalg i 1916 og 1918, men i 1916 var kun mandaterne i de sydlige dele af landet på valg, så partiet fik ikke flertal før valget i 1918, da kvinder for første gang også havde stemmeret. Provst Jákup Dahl var på denne tid selvskrevent medlem af Lagtinget og stemte med Sjálvstýrisflokkurin. Lagtinget fik snart lovgivende myndighed i særlige færøske forhold.

Imperiernes fald og dannelsen af en række nye nationalstater i Europa efter 1. verdenskrig påvirkede de nationale bevægelser, også den færøske. Efter krigen vandt også princippet om folkenes selvbestemmelse større hævd på bekostning af staternes integritet i international ret. Inden for det danske rige blev diskussionen aktualiseret af det sønderjyske spørgsmål, hvor der blev afholdt en folkeafstemning efter Versaillesfreden, og at Island blev en selvstændig stat i personalunion med Danmark. Historikeren Hans Andrias Sølvará peger på den danske regerings tilbud om en folkeafstemning om selvstændighed fra Danmark i 1930 som den første anerkendelse af, at "det færøske folk havde en historisk og kulturelt begrundet ret til at melde sig ud af det danske rige".
Adressesagen og kommissionsberetningen, som af nogle færinger blev kaldt fúlabók, "den onde bog", øgede modsætningerne mellem den færøske selvstyrebevægelse og de danske myndigheder. Sambandsmænd som Færøernes folketingsmand Oliver Effersøe bidrog til at skærpe modsætningerne ved at anklage selvstyrebevægelsen for at være "separatister" og "danskerhadere", selv om Jóannes Patursson og andre selvstyremænd på dette tidspunkt kun ønskede selvstyre i Færøernes indre anliggender, ikke løsrivelse fra Danmark. Konflikten eskalerede i løbet af 1920- og 1930-erne, så den tog form af en faktisk separatistisk bevægelse med Patursson som politisk leder.

Noter

Litteratur

1. verdenskrig
1. verdenskrig

Færøerne under 1. verdenskrig


USS S-36 (SS-141) was an S-class submarine of the United States Navy.

Construction and commissioning
S-36'''s keel was laid down on 10 December 1918 by the Bethlehem Shipbuilding Corporation of San Francisco, California.  She was launched on 3 June 1919 sponsored by Miss Helen Russell, and commissioned on 4 April 1923.

Service history
Following trials, S-36 operated along the United States West Coast until the summer of 1925, with interruptions for exercises in Alaskan waters in June 1923 and for fleet maneuvers in the Caribbean Sea during the winter of 1924.  She was then assigned to the United States Asiatic Fleet, departing the U.S. West Coast in mid-September 1925, and arriving at the Submarine Base, Cavite Navy Yard, Luzon, Philippines, on 4 November 1925.

Asiatic Fleet
For the next sixteen years, S-26 remained in the western Pacific, conducting exercises and patrols and undergoing overhauls at Cavite during the winter, and operating off the China coast from Tsingtao during the summer months. With the increase of hostilities on the mainland, however, summer deployments were shortened and individual patrols were extended throughout the Philippines, into the South China Sea, and in 1938, into the Dutch East Indies.

From April to June 1940, S-36 conducted her last China deployment and for the next year and a half remained in Philippine waters. By December 1941, the fleet was alerted to the possibility of a Japanese attack. On 2 December, her scheduled overhaul was cancelled and she was ordered north on patrol.

Water, stores, and torpedoes were taken on and she departed Cavite at 0100 on 3 December.  By late afternoon, she was off Cape Bolinao, where she passed several Yangtze Patrol gunboats en route to Manila. At 1930, she entered Bolinao harbor, where she remained on continuous alert for the next week. On 8 December 1941, she received the news that the Japanese had started hostilities.

World War II
A few hours later, S-36 sighted enemy aircraft; that afternoon, she took up patrol duties between Cape Bolinao and San Fernando. On 9 December excessive air leaks developed, but she remained on patrol. On 10 December, the crew listened to radio traffic as the Japanese bombed Cavite. After the raid, the submarine's radio operator was unable to raise the station. On 12 December, S-36s electrical steering failed, and she was still unable to contact Cavite. Exhaust valve leaks appeared on 13 December, and on 14 December she received an urgent message requesting her position. None of her previous messages had gotten through. Two days later, she was ordered to Mariveles at the entrance to Manila Bay.

Still unable to transmit and with worsening air and salt water leaks, S-36 proceeded to Mariveles, anchoring there four days later.  Repairs were made over the next few weeks and stores replenished, and she then started a final patrol in Philippine waters before heading south to join Allied forces gathering in the Dutch East Indies.

Clearing Mariveles Bay on 30 December 1941, she immediately commenced patrolling the Verde Island Passage between Luzon and Mindoro. On 1 January 1942, she reconnoitered the north and east coast of Batangas Bay, then moved to the west and south of Verde Island. In mid-afternoon, she sighted a small Japanese transport moored to the seawall at Calapan, Mindoro, fired one torpedo, and claimed the sinking of the target.  However, this was not confirmed by Japanese loss records.

For seven more days, she maintained her patrol in the Passage. On 8 January, the port engine air compressor failed, and, because of battery water consumption and the distance and time involved in the transit to the Dutch East Indies, she began making her way south.  On 10 January, the starboard engine air compressor became troublesome. On 12 January, she hunted in the Sulu Sea. On 13 January, her port main motor went out of commission, but on 14 January she resumed hunting in the Sulu Sea.

On the morning of 15 January, at the approximate intersection of the Sibutu-Makassar and Davao-Tarakan routes, diving was delayed by oil supply failures to the starboard engine, and she was spotted by a Japanese destroyer.

With one engine out, S-36 submerged and prepared to fire torpedoes at the Japanese warship.  But the destroyer was quicker, and before the submarine could fire, the enemy dropped seven depth charges which exploded off both quarters of the S-boat.

Immediate damage included the loss of power control over the bow planes; gyrocompass failure; blown fuses on the starboard lighting circuit, and broken lights in the motor room. By the time she reached a depth of , her gyrocompass was working again and she began turning slowly to starboard. The destroyer was kept astern.

S-36 ran at one-third speed, but with poor depth control and trim.  Soon her main motor bearing began smoking, and oil had to be continuously applied by hand with an squirt gun. At about 0630, almost an hour and a half after the initial contact, she lost depth control and her trim pump stalled.  The No. 2 main ballast was blown and at  the boat began to rise to the surface. Previous steps were reversed, and venting and flooding was started by the crew.  The boat stopped at a depth of .

As the destroyer continued to hunt her, S-36'''s depth continued to fluctuate between . Life jackets and escape lungs were issued. At 0700, control was reestablished, and at 0705 the crew heard the last efforts of the destroyer to locate her. Still in critical condition of trim and propulsion, S-36 cleared the area and about noontime began making repairs to her port main motor. By 2030, the motor was operating "after a fashion." Within six hours, however, it was smoking. The battery charge was secured. At 0320 on 16 January, the starboard motor lubrication supply again failed.

At dawn on 16 January, S-36 submerged. Two hours later, she sighted the Sulawesi (Celebes) coast. At noon, fire broke out in the main motor auxiliary circulating pump and was extinguished. After 1900, she surfaced, and at 2308 passed North Watcher Island at the northern end of Makassar Strait.

On 17 January, she received orders to proceed to Surabaya, Java. Both port and starboard shafts went out of commission during the day and one man collapsed from the heat, but the main motor lube oil pumps were repaired. On 18 January, S-36 had her "1st day since January 8 with no major part of engineering plant out of commission." She continued south through Makassar Strait.

Loss
At 0404 on 20 January 1942, S-36 ran hard aground on Taka Bakang Reef at the southern end of Makassar Strait, approximately  west-northwest of Makassar, Celebes, Netherlands East Indies.  For over twenty-four hours the crew battled to save the submarine, but chlorine gas generated by her flooded forward battery and the sea conditions combined against them. A plain-language radio request for aid was sent, and on the morning of 21 January, the Dutch launch Attla was dispatched from Makassar. Two officers and 28 men transferred to Attla and taken to Makassar, but S-36s commanding officer (Lt. John R. McKnight, Jr.) and the remaining crew stayed on board for a final attempt to save S-36. However, the situation worsened, and when the Dutch cargo ship Siberote arrived after noon, McKnight decided the submarine was beyond saving, transferred himself and the remaining crew to the Dutch vessel, and scuttled S-36 by flooding at 1330.

Siberote proceeded to Makassar to pick up the previously evacuated crew members, then to Surabaya, where they were reassigned.

Awards

 Yangtze Service Medal
 China Service Medal
 American Defense Service Medal
 Asiatic-Pacific Campaign Medal with one battle star
 World War II Victory Medal
 Philippine Defense Medal with star

References

External links
On Eternal Patrol: USS S-36
 Kill record: USS S-36
S-36 (SS-141)
John Rowland McKnight, Jr., USN

S-36
World War II submarines of the United States
S-36, USS
World War II shipwrecks in the Java Sea
Ships built in San Francisco
1919 ships
Maritime incidents in January 1942

USS S-36


Inversion er atmosfæriske forhold hvor temperaturen er højere længere oppe i atmosfæren end ved jorden. (Under normale forhold vil temperaturen i atmosfæren falde i relation til højden. Derfor vil varm luft dannet ved overfladen stige op gennem atmosfæren.) Under inversion sker der ikke udskiftning mellem luftlagene og derfor opstår der tit dis, tåge eller smog ved jordoverfladen under inversions vejrforhold eller en lagdeling højere oppe i atmosfæren.

Se også
 Luftspejling
 Meteorologi, Jordens atmosfære

Eksterne henvisninger

 DMI, Danmarks Meteorologiske Institut

Meteorologi
Radiobølgernes udbredelse

Inversion (meteorologi)


Chrysler PT Cruiser var en lille mellemklassebil fra Chrysler, fremstillet mellem midten af 2000 og sommeren 2010.

Beskrivelse
Forkortelsen PT står for "Personal Transportation". Modellen blev designet af Bryan Nesbitt som en moderne fortolkning af Chrysler Airflow med komponenter fra Dodge Neon, men blev bygget på sin egen platform (PT). Bilen var forhjulstrukket og godkendt til fem personer inklusive føreren. PT Cruiser blev præsenteret på Detroit Motor Show 1999.

Fra starten skulle modellen have heddet Plymouth PT Cruiser, men blev lanceret under Chrysler-mærket i juni 2000 da man havde planlagt at afskaffe varemærket Plymouth. I foråret 2004 tilkom den firepersoners PT Cruiser Cabriolet med stofkaleche.

Det første år fandtes modellen kun med en 2,0-liters benzinmotor med 141 hk, men i 2001 fulgte en mindre motor på 1,6 liter med 115 hk og i 2002 en turbodieselmotor på 2,2 liter med 121 hk leveret af Mercedes-Benz. I 2004 blev 2,0-motoren afløst af en større motor på 2,4 liter med en smule højere effekt.

PT Cruiser kom i 2001 på top 10 på Car-and-Driver'''s liste over de bedste biler, og vandt samme år prisen North American Car of the Year''.

I Euro NCAP's kollisionstest opnåede PT Cruiser 3 ud af 5 stjerner for passagersikkerhed og 1 ud af 5 stjerner for fodgængersikkerhed.

Bilen blev bygget på en fabrik i Toluca, Mexico. Typebetegnelsen er forskellig afhængig af karrosseiform og den side, hvor rattet er monteret. Typebetegnelsen for den lukkede model er med venstrestyring FY, og med højrestyring FZ. For cabrioletversionen er typebetegnelsen med venstrestyring JY, og med højrestyring JZ.

Facelift
I foråret 2006 gennemgik PT Cruiser et facelift, hvor fronten blev modificeret med nye forlygter og kabinen med nye farver og materialer. Samtidig blev dieselmotorens effekt øget til 150 hk, og turbobenzinmotoren udgik.

I starten af 2008 blev cabrioletversionen taget ud af produktion.

Det sidste eksemplar af den lukkede model og PT Cruiser i det hele taget forlod fabrikken i Mexico den 9. juli 2010. En efterfølger er ikke planlagt.

Tekniske data

Noter

Litteratur
 Automobil Revue. Katalog 2002, 2005 og 2007 (på tysk og fransk).

Eksterne henvisninger

Pt Cruiser
Små mellemklassebiler
Stationcars
Cabrioleter
Forhjulstrukne biler
Biler introduceret i 2000
Biler fra 2000'erne
Biler fra 2010'erne

Chrysler PT Cruiser


Bronislovas ist ein litauischer männlicher Vorname, abgeleitet von polnischem Bronisław. Die Abkürzung ist Bronius.

Personen

 Bronislovas Genzelis (* 1934),  Philosoph und Professor, Politiker, Mitglied des Seimas
 Bronislovas Jagminas (* 1935), Journalist und Politiker, Mitglied des Seimas
 Bronislovas Liutkus (* 1960), Politiker, Bürgermeister von Jonava
 Bronislovas Lubys (1938–2011), Unternehmer, Gründer des Konzerns "Achema", Ministerpräsident, Mäzen
 Bronislovas Matelis (* 1961), Journalist und Politiker, Mitglied des Seimas
 Ringaudas Bronislovas Songaila (1929–2019), sowjetlitauischer Politiker

Männlicher Vorname
Litauischer Vorname

Bronislovas


Ourizona es un municipio brasileño del estado del Paraná. Su población es de 3.380 habitantes
Fue creado a través de la Ley Estatal nº4245, del 25 de julio de 1960, elevado a la categoría de municipio, separándose de Mandaguaçu e instalado el 19 de noviembre de 1961.

Ourizona significa - tierra del oro.

Geografía
Posee un área de 176,457 km² representando 0,0885 % del estado, 0,0313 % de la región y 0,0021% de todo el territorio brasileño. Se localiza a una latitud 23°24'18" sur y a una longitud 52°11'56" oeste, próximo del Trópico de Capricórnio y estando a una altitud de 525 metros.

Demografía
 Datos del Censo - 2000
Población total: 3.396
 Urbana: 2.720
 Rural: 676
 Hombres: 1.699
 Mujeres: 1.697

Población Total: 3.380
 Urbana: 3.042
 Rural: 338
 Hombres: 1.703
 Mujeres: 1.677

Índice de Desarrollo Humano
 IDH-Municipal: 0,770
 Idh salario: 0,662
 Idh longevidad: 0,809
 Idh educación: 0,839

Hidrografía
Río Ivaí

Carreteras
PR-552

Economía
 Agropecuaria: 48,64%
 Industria: 2,63%
 Servicios: 48,73%

Administración
 Prefecto: Janilson Marcos Donassan (2009/2012)
 Viceprefecto: Amarildo Vieira
 Presidente de la Cámara: José Luís Volpato (2009/2010)

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Paraná

Ourizona


André Fanton (né en 1928), homme politique français.
 Elisabetta Fanton (née en 1968), coureuse cycliste italienne.

Voir aussi
 Elisabetta Fantone (née en 1982), actrice et artiste peintre canadienne.

Fanton


Mahaut (ou Mathilde) d'Amboise, née vers 1200 et morte le 12 mai 1256, est comtesse de Chartres de 1248 à 1256. Elle est la fille de Sulpice III d'Amboise et d'Élisabeth de Chartres.

Biographie
Elle épouse Richard II, vicomte de Beaumont, cette union semblant rester sans postérité. En 1232, Mahaut et Richard donnent des terres aux religieuses de Lieu. Richard meurt le 17 septembre 1242.

En 1248, à la mort de sa mère Élisabeth de Chartres, Mahaut prend possession du comté de Chartres.

Mahaut se remarie vers 1254 avec . Elle semble également sans enfant de lui.

À la mort de Mahaud en 1256, son cousin Jean Ier de Blois-Châtillon réunit le comté de Chartres à celui de Blois.

Généalogie simplifiée

 : Comte de Blois
 : Comte de Saint-Pol
 : Comte de Chartres

Notes et références

Notes

Références

Sources

Liens externes

Décès en 1256
Comtesse de Chartres
Maison d'Amboise
Comtesse de Soissons

Mahaut d'Amboise


ذي المجاز، هو أحد أسواق العرب الأدبية في الجاهلية وهو سوق قبيلة هذيل وكانت العرب تقيم فيه حتى يبدأ موسم الحج فيدخلون مكة لحج البيت الذي يعظمه جميع العرب.و هو من أهم الأسواق التي كان يلتقي فيها قوافل التجار. ويقع في شرق مكة المكرمة ويبعد عنها مسافة 21 كم.

التسمية
سمي ذي المجاز لأن إجازة الحاج كانت منه.

الوقت
يقام سوق ذي المجاز حينما يهل شهر ذو الحجة و تفرغ العرب من سوق مجنة حيث يسير جميع الناس لها و يقيمون بها حتى اليوم الثامن من ذي الحجة .

عنها
كان العرب اذا انقشع الناس عن مجنه حين يهل ذو الحجة ساروا بأجمعهم الى سوق ذي المجاز في مكة وأقاموا بها حتى اليوم الثامن من ذي الحجة وهو يوم التروية سمي بذلك لانهم كانوا يرتوون فيه من الماء والى هذا السوق تتقاطر وفود الحجاج من سائر قبائل العرب ممن شهد الأسواق التي قبلها بالزمن او لم يشهدها وأتى للحج. اذ ان ذا المجاز كان من مواسم الحج عند العرب. وكان سوق ذو المجاز يحفل بجموع العرب وتجارهم وأشرافهم وكبرائهم وهو يلي عكاظ في الشأن ويجري فيها ما يجري من تبايع وتناشد وتفاخر وفدا أسرى وطلب ثار. فكان ذو المجاز ومن يوازيه بالمكانة من أسواق العرب يأتيها العرب من كل حدب وصوب للبيع والشراء والتجارة والشعر والمفاخرة والانشاد.

الموقع
يقع هذا السوق على يمين القادم من عرفة من جهة المغمس قبل وصوله الطريق السريع المؤدي إلى السيل، حيث يشاهد على بعد حوالي 2 كم، وهو عباره عن شعب يسيل من كبكب غربا فيدفع في وادي عرنة في الطرف الشرقي من المغمس، يبعد عن علمي حدود مكة الشرقية حوالي 8 كم، وشمال شرقي عرفة على بعد 5 كم، يكتنفه جبل كبكب من الشرق والجنوب والشمال، وجبل قرضه والمغمس من الغرب.

أهم المعالم التاريخية
ينطوي هذا السوق على أهمية تاريخية وأثرية وحضارية كبيرة بوصفه من أشهر الأسواق في الجزيرة العربية من العصر الجاهلي حتى فجر الإسلام، لذلك قامت وكالة الاثار والمتاحف بوزارة المعارف بتسويره.
توجد في هذا الموقع التاريخي اطلال مباني متهدمة وآبار، بعضها مدفونا، ومن المؤمل أنه إذا ماأجريت فيه حفريات أثرية منظمة مستقبلا العثور على مكتشفات أثرية متنوعة، مثل: الفخار، والخرف، والزجاج، والعملات المعدنية، والادوات والاواني الحجرية، علاوة على الابار، وعظام الإبل التي كانت تنحر فيه وخلاف ذلك، مما يسلط الضوء على النشاطات التي كانت تعتلج فيه "

ذكره في الشعر

يكثر ورود ذي المجاز في شعر العرب, ولا سيما شعراء هذيل؛ لأنها من أسواقهم الكبرى، ومن المواسم أيضا.
قال الشاعر أبو ذؤيب الهذلي:

وقال الليث :

كما ذكرها الحارث بن حلزة في معلقته :

الرسول وسوق ذي المجاز
من أسواق العرب التي اقترنت بسوق عكاظ وسوق مجنة، كان الرسول  يتردد عليه في المواسم ليعرض الإسلام على القبائل العربية عند اجتماعها به من أول ذي الحجة إلى اليوم الثامن منه.

وجاء في كتاب الجامع لأحكام القرآن للامام القرطبي في تفسير قوله تعالى:

 «قال طارق بن عبد الله المحاربيّ: إني بسوق ذي المجَاز، إذ أنا بإنسان يقول: يا أيها الناس، قولُوا لا إلٰه إلاّ الله تُفْلِحُوا، وإذا رجل خلفه يرميه، قد أدمى ساقيه وعرقوبيه ويقول: يا أيها الناس، إنه كذاب فلا تصدقوه. فقلت: مَنْ هذا؟ فقالوا: محمد، زعم أنه نبي. وهذا عمه أبو لهب يزعم أنه كذاب. وروى عطاء عن ابن عباس قال: قال أبو لهب: سَحَركم محمد! إن أحدنا ليأكل الجَذَعة، ويشرب العُسّ من اللبن فلا يشبع، وإن محمداً قد أشبعكم من فخِذ شاة، وأرواكم من عُسّ لبن.» اهـ
 وجاء في المستدرك على الصحيحين للإمام محمد بن عبد الله الحاكم النيسابوري.
"أخبرنا أبو محمد عبد الرحمن ابن حمدان الجلاب بهمدان، ثنا أبو حاتم الرازي، ثنا سعيد بن أبي مريم، ثنا ابن أبي الزناد أخبرني أبي، حدثني ربيعة بن عباد الدؤلي الكناني قال: رأيت رسول الله  في الجاهلية بسوق ذي المجاز وهو يقول: يا أيها الناس، قولوا لا إله إلا الله تفلحوا قال: يرددها مرارا والناس مجتمعون عليه يتبعونه، وإذا وراءه رجل أحول ذو غديرتين، وضيء الوجه، يقول: أنه صابئ كاذب، فسألت: من هذا؟ فقالوا: عمه أبو لهب" اهـ

 وجاء في كنز العمال للمتقي الهندي
عن طارق المحاربي قال: رأيت رسول الله  بسوق ذي المجاز فمر وعليه جبة له حمراء وهو ينادي بأعلى صوته: يا أيها الناس! قولوا: لا إله إلا الله - تفلحوا، ورجل يتبعه بالحجارة وقد أدمى كعبيه وعرقوبيه وهو يقول: يا أيها الناس! لا تطيعوه فإنه كذاب؛ قلت: من هذا؟ قالوا: غلام من بني عبد المطلب، قلت: فمن هذا يتبعه يرميه؟ قالوا: هذا عمه عبد العزى - وهو أبو لهب " اهـ

 وجاء في بعض المصادر الحديثيه الإلكترونية
" رأيت رسول الله  مرتين مرة بسوق ذي المجاز وهو ينادي بأعلى صوته: يا أيها الناس قولوا لا إله إلا الله تفلحوا وأبو لهب يتبعه بالحجارة قد أدمى كعبيه وعرقوبيه فلما ظهر الإسلام قدم المدينة أقبلنا من الربذة حتى نزلنا قريبا من المدينة ومعنا ظعينة لنا فأتانا رجل فسلم علينا فرددنا ومعنا جمل لنا فقال أتبيعون الجمل فقلنا نعم قال بكم قلنا بكذا وكذا صاعا من تمر قال قد أخذته ثم أخذ برأس الجمل حتى دخل المدينة فتلاومنا وقلنا أعطيتم جملكم رجلا لا تعرفونه فقالت الظعينة لا تلاوموا فلقد رأيت وجها ما كان ليخفركم ما رأيت وجها أشبه بالقمر ليلة البدر من وجهه فلما كان العشي أتانا رجل فقال السلام عليكم إني رسول رسول الله  إليكم وإنه يأمركم أن تأكلوا حتى تشبعوا وتكتالوا حتى تستوفوا ففعلنا فلما كان من الغد دخلنا المدينة فإذا رسول الله  قائم على المنبر يخطب الناس " الراوي: طارق بن عبد الله المحاربي المحدث: ابن حزم - المصدر: المحلى - الصفحة أو الرقم: 9/112 خلاصة حكم المحدث: صحيح

 " رأيت رسول الله  يمر في سوق ذي المجاز وعليه حلة حمراء وهو يقول أيها الناس قولوا لا إله إلا الله تفلحوا ورجل يتبعه ويرميه بالحجارة وقد أدمى كعبه وعرقوبه وهو يقول يا أيها الناس لا تطيعوه فإنه كذاب فقلت من هذا فقالوا إنه غلام بني عبد المطلب فقلت من هذا الذي يتبعه ويرميه بالحجارة فقالوا عبد العزى أبو لهب " الراوي: طارق بن عبد الله المحاربي المحدث: ابن الملقن - المصدر: البدر المنير - الصفحة أو الرقم: 1/680
 "رأيت رسول الله  بسوق ذي المجاز يتخللها يقول يا أيها الناس قولوا لا إله إلا الله تفلحوا، قال وأبو جهل يحثي عليه التراب ويقول لا يغوينكم هذا عن دينكم فإنما يريد لتتركوا آلهتكم وتتركوا اللات والعزى، وما يلتفت إليه رسول الله  قلت انعت لنا رسول الله  قال بين بردين أحمرين مربوع كثير اللحم حسن الوجه شديد سواد الشعر أبيض شديد البياض سابغ الشعر "الراوي: رجل من بني مالك بن كنانة المحدث: الهيثمي - المصدر: مجمع الزوائد - الصفحة أو الرقم: 6/24
 «رأيت النبي يخطب بسوق ذي المجاز على بعير وعليه برد أحمر» الراوي: طارق المحاربي المحدث: السفاريني الحنبلي - المصدر: شرح ثلاثيات المسند - الصفحة أو الرقم: 2/613 خلاصة حكم المحدث: إسناده حسن
 "رأيت رسول الله  – مر في سوق ذي المجاز وعليه حلة حمراء وهو يقول: يا أيها الناس قولوا: لا إله إلا الله تفلحوا ورجل يتبعه يرميه بالحجارة قد أدمى كعبيه وعرقوبيه وهو يقول: يا أيها الناس لا تطيعوه فإنه كذاب. فقلت: من هذا؟ قالوا: غلام بني عبد المطلب، فقلت: من هذا الذي يتبعه يرميه بالحجارة؟ قالوا: هذا عبد العزي أبو لهب " الراوي: طارق بن عبد الله المحاربي المحدث: الوادعي - المصدر: الصحيح المسند - الصفحة أو الرقم: 516
 وجاء في كتاب الاثار الإسلامية في مكة المكرمة للاستاذ الدكتور ناصر بن علي الحارثي أستاذ الاثار والفنون الإسلامية بجامعة ام القرى.

انظر أيضًا

 سوق هجر.
 سوق عكاظ .
 سوق مجنة .
 سوق دومة الجندل .
 سوق الرابية .
 سوق نطاة خيبر.
 سوق دارين التاريخي .
 سوق الجرهاء .
 سوق جواثا.
 سوق حجر اليمامة .

مصادر
 محمد علي (من مصادر متعدده)
 منصور الغامدي (أحد سكان المنطقة المجاورة للسوق)

أسواق العرب الكبرى في الجاهلية
شعر جاهلي
أسواق قديمة في السعودية
مواقع أثرية
مواقع أثرية في السعودية
تاريخ السعودية
آثار السعودية
مكة
منطقة مكة المكرمة
ذو الحجة

سوق ذي المجاز


Le musée Borys-Hrintchenko  est une structure qui rend hommage à l'homme de lettres Borys Hrintchenko, il est classé et se trouve à Mykhaïlivka.

Voir aussi la Liste de musées en Ukraine.

Notes et références

Musée littéraire en Ukraine
Oblast de Zaporijjia
Patrimoine classé d'Ukraine

Musée Borys-Hrintchenko