Die Liste der Biografien führt alle Personen auf, die in der deutschsprachigen Wikipedia einen Artikel haben. Dieses ist eine Teilliste mit 72 Einträgen von Personen, deren Namen mit den Buchstaben "Muller, L" beginnt.

Muller, L

 Müller, L. A. C. (1907–1985), deutscher Drehbuchautor

Muller, La
 Müller, Ladina (* 2001), Schweizer Unihockeyspielerin
 Müller, Lars (* 1955), norwegischer Grafiker und Verleger
 Müller, Lars (* 1976), deutscher Fußballspieler
 Müller, Lars (* 1977), deutscher Eishockeyspieler
 Müller, Laura (* 1995), deutsche Leichtathletin
 Müller, Laura (* 2000), deutsches It-Girl
 Müller, Laurentius (1829–1906), österreichischer Prämonstratenser, Abt des Stiftes Wilten
 Müller, Lauro (1863–1926), brasilianischer Politiker

Muller, Le
 Müller, Lea (* 1982), Schweizer Orientierungsläuferin
 Müller, Lea (* 1999), deutsche Nachwuchsschauspielerin
 Müller, Leandro (* 1978), brasilianischer Schriftsteller
 Müller, Lena (* 1982), deutsche Übersetzerin und Hörspiel-Autorin
 Müller, Lena (* 1987), deutsche Ruderin
 Müller, Lennart-Fabian (* 1988), deutscher Schauspieler, Sänger und Synchronsprecher
 Müller, Leo (1799–1844), österreichischer Erfinder und Unternehmer aus dem Kleinwalsertal
 Müller, Leo (* 1958), Schweizer Politiker
 Müller, Leo (* 1959), Schweizer Wirtschaftsjournalist und Autor
 Müller, Leon (* 2000), deutscher Fußballspieler
 Müller, Leonhard (1745–1818), letzter Abt des Klosters Eberbach
 Müller, Leonhard (1929–2021), deutscher Energiemanager und Sachbuchautor
 Müller, Leonhard (* 1991), deutscher Telemarker
 Müller, Leonie (* 1982), deutsche Volleyball- und Beachvolleyballspielerin
 Müller, Leopold (1822–1893), deutscher Militärarzt
 Müller, Leopold (1908–1988), österreichischer Tunnelbaupionier
 Müller, Leopold Carl (1834–1892), österreichischer Maler
 Müller, Leopold Ludwig (1768–1839), deutscher Malerdilettant

Muller, Li
 Müller, Lillian (* 1951), norwegisches Model und Schauspielerin
 Müller, Linn (* 1999), deutsche Schauspielerin
 Müller, Linus (* 1999), deutscher Hockeyspieler
 Müller, Lisa (* 1989), deutsche Dressurreiterin
 Müller, Lisa (* 1992), deutsche ehemalige Prostituierte und Autobiografie-Autorin
 Muller, Lizelle (* 1984), südafrikanische Squashspielerin

Muller, Lo
 Müller, Lorenz (1868–1953), deutscher Herpetologe
 Müller, Lorenz (* 1963), deutscher Verwaltungsjurist, Direktor beim Deutschen Bundestag
 Müller, Lorenz Joachim (1716–1771), deutscher evangelisch-lutherischer Geistlicher
 Müller, Loretta (* 1982), Schweizer Politikerin
 Müller, Lothar (1927–2003), deutscher Ökonom
 Müller, Lothar (1930–2021), deutscher Fußballspieler
 Müller, Lothar (* 1947), österreichischer Politiker (SPÖ), Abgeordneter zum Nationalrat, Mitglied des Bundesrates
 Müller, Lothar (* 1954), deutscher Journalist, Literaturkritiker und Literaturwissenschaftler
 Müller, Lotte (1901–1972), deutsche Schauspielerin, Kinderdarstellerin des frühen Stummfilms
 Müller, Louis (1812–1889), deutscher Unternehmer und Politiker
 Müller, Louis Ferdinand Albrecht (1813–1891), deutscher Dozent und Politiker (DFP), MdR
 Müller, Louise (1763–1829), deutsche Sängerin (Alt) und Klavierlehrerin
 Müller, Louise, deutsch-österreichische Schauspielerin und Opernsängerin (Sopran)
 Müller, Louise (1876–1935), deutsche Sopranistin
 Muller, Lourens (1917–2005), südafrikanischer Politiker

Muller, Lu
 Müller, Lucian (1836–1898), deutscher klassischer Philologe
 Muller, Lucien (* 1934), französischer Fußballspieler
 Müller, Ludger (1952–2020), deutscher Kirchenrechtler
 Müller, Ludolf (1917–2009), deutscher Slawist
 Müller, Ludolf Hermann (1882–1959), deutscher Theologe
 Müller, Ludwig (1729–1818), deutscher Maler und Vergolder
 Müller, Ludwig (1782–1865), deutscher Kaufmann und Ratsherr der Hansestadt Lübeck
 Müller, Ludwig (1879–1964), deutscher Kaufmann und Fotopapierfabrikgründer (Argenta), Komponist und Zithermusiker
 Müller, Ludwig (1883–1945), Reichsbischof der Deutschen Evangelischen Kirche
 Müller, Ludwig (1892–1972), deutscher Offizier, zuletzt General der Infanterie im Zweiten Weltkrieg
 Müller, Ludwig († 1955), deutscher Fußballspieler und -funktionär
 Müller, Ludwig (1932–2022), deutscher Leichtathlet
 Müller, Ludwig (1941–2021), deutscher Fußballspieler
 Müller, Ludwig (* 1966), österreichischer Darsteller, Autor und Kabarettist
 Müller, Ludwig August von (1846–1895), deutscher Politiker, bayerischer Kultusminister
 Müller, Ludwig Balthasar (1662–1746), Münzmeister in Hanau, hessen-darmstädter Oberberginspektor, Begründer des Kupferbergbaus in Thalitter
 Müller, Ludwig Robert (1870–1962), deutscher Internist sowie Hochschullehrer
 Müller, Ludwig von (1854–1942), sächsischer General der Kavallerie
 Müller, Luise (* 1952), österreichische evangelisch-lutherische Theologin
 Müller, Lukas (* 1987), deutscher Ruderer
 Müller, Lukas (* 1992), österreichischer Skispringer
 Müller, Lukas (* 1992), österreichischer Handballspieler
 Müller, Lukas Felix (1918–2006), deutscher Veterinärmediziner
 Müller, Lutz (* 1960), deutscher Polizist und Polizeipräsident der Polizei Bremen

Liste der Biografien/Muller, L


Nasa es un género de plantas de la familia Loasaceae. Fue descrito entre 1997 y 2006, como parte de un extenso trabajo sistemático en la familia por Maximilian Weigend. Comprende 100 especies descritas y de estas, solo 60 son aceptadas.

Descripción
Son hierbas anuales, erectas a rastreras; tallos, hojas, hipanto y cápsula híspidos con una mezcla de setas urticantes grandes y tricomas pequeños con barbas diminutas. Hojas inferiores opuestas y las apicales alternas, pinnadas o profundamente pinnatífidas o simples apicalmente, 6–23 cm de largo y 3–24 cm de ancho, pinnas oblongas, pinnatífidas o gruesamente dentadas. Inflorescencias cimas monocásicas de pocas flores, terminal, pedicelo 5–20 mm de largo, hipanto globoso; lobos calicinos 5, ovados, 6–9 mm de largo; pétalos 5, ampliamente espatulado-cuculados, 10–20 mm de largo con 2 apéndices filiformes apicales, blancos; estambres en fascículos de 8–15 opuestos a los pétalos, escamas nectaríferas 5, opuestas a los sépalos, profundamente sacciformes, rojizas, cada una en la base de 2 estaminodios petaloides oblongos y angostos. Cápsula campanulada, 12–20 mm de largo y 10–12 mm de ancho, sépalos y estilos persistentes, tardía y apicalmente dehiscente por 3 suturas; semillas numerosas.

Taxonomía
El género fue descrito por Maximilian Weigend y publicado en Taxon  55(2): 465. 2006 La especie tipo es: Nasa rubrastra (Weigend) Weigend.

Especies aceptadas
A continuación se brinda un listado de las especies del género Nasa (planta) aceptadas hasta septiembre de 2014, ordenadas alfabéticamente. Para cada una se indica el nombre binomial seguido del autor, abreviado según las convenciones y usos.

Referencias

Bibliografía
 Idárraga-Piedrahíta, A., R. D. C. Ortiz, R. Callejas Posada & M. Merello. (eds.) 2011. Fl. Antioquia: Cat. 2: 9–939. Universidad de Antioquia, Medellín.
 Stevens, W. D., C. Ulloa Ulloa, A. Pool & O. M. Montiel. 2001. Flora de Nicaragua. Monogr. Syst. Bot. Missouri Bot. Gard. 85: i–xlii,.
 Weigend, M. 2001. Loasaceae. In: Bernal, R. & E. Forero (eds.). 22: 1–100. In R. Bernal & E. Forero (eds.) Fl. Colombia. Universidad Nacional de Colombia, Bogotá.

Loasaceae

Nasa (planta)


බහු මාධ්‍ය තාක්ෂණය උපයෝගි කරගනිමින් වෙබ් අඩවි නිර්මාණය කිරිම
•	විශ්ව විසිරි වියමන ( The world wild web – www , web,3)
විශ්ව විසිරි වියමන යනු අන්තර්ජාලය හරහා පිවිසිය හැකි එකිනෙකට සම්බන්ධ කරන ලද අධි - පාඨ (Hypertext ) , ( Documents ) ලේඛනයකි. මෙහිදී වියමන පිරික්සනයක් ( Web Browser) භාවිතයෙන් web පිටුවලට පිවිසීම සිදු කළ හැකිය.
•	වෙබ් අඩවි වර්ග ( Types of web sites)
1.	Information  - තොරතුරු
2.	Personal - පුද්ගලික තොරතුරු අඩංගු
3.	News –  ප්‍රවෘත්ති ( BBC)
4.	Educational - අධ්‍යාපනික -( www.w3schools.com)
5.	Commercial - වානිජ්‍යය ( www.ebay.com )
6.	Web portals - විවිධ වු මූලාශ්‍ර වලින් තොරතුරු ඒකාබද්ධ කරනු ලැබු වෙබ් අඩවියකි.
( e-mail , news , stock prices , information , entertainment , database )
මෙහිදි එක් එක් තොරතුරු සඳහා web  පිටුව තුල ඒ සඳහා ම වෙන් වු  ඉඩක් වෙන් කර ඇත.
		උදා :-    Yahoo   ,   MSN   , Google   - Search engine

•	 වෙබ් අඩවියක අන්තර්ගතය
1.	ආරම්භක පිටුව ( Home page )
මෙය index page එක ලෙසද හදුන්වනු ලැබේ. වෙබ් අඩවියකට පිවිසෙන විට මුලින්ම දිස්වනු ලබන්නේ මෙම web පිටුවයි. මෙය web අඩවියේ ප්‍රධාන පිටුව වේ.
2.	සම්බන්ධිත පිටු ( Link Pages )
Hyper links (අධි සම්බන්ධක ) භාවිතයෙන් ප්‍රධාන පිටුවට සම්බන්ධ කර ඇති web පිටු මෙසේ හැදින්වේ.
3.	 වෙබ් පිටුවක් ගොඩනැගීමට අවශ්‍ය මූලිකාංග
අකුරු , චිත්‍ර , ශව්‍ය , දෘෂ්‍ය , ගොනු මෙන්ම අධි සම්බන්ධතා අවශ්‍ය මූලික අවශ්‍යතා වේ.
•	අන්තර්ගතය සංවිධානය කිරිම
1.	ආකෘතිය ( Formats )
2.	ලැයිස්තු ( Lists )
3.	වගු ( Tables )
4.	රාමු ( Frames )

•	වෙබ් පිටු නිර්මාණය සඳහා HTML භාවිතය
HTML   හැදින්වීම ( Hyper Text Markup Language )    Hyper Text Markup Language හි අක් නම HTML  ලෙස හදුන්වනු ලැබේ.  මෙය ක්‍රමලේඛ භාෂාවක් නොවන අතර සලකුණු කිරිමේ කේතයක් වේ. Standard General Markup Language - SQML  වල උපකුළකයක් වන මෙය සලකුණු කිරිමේ උසුලනයක් ( Markup tags ) සමුහයකින් සමන්විත වේ.
				වෙබ් පිටු සැනසීමේදි මුලාශ්‍ර ගොනුවක් වු HTML  සංස්කාර ( Editor ) මෘදුකාංගයක් භාවිතා කළ හැකි අතර මුලාශ්‍ර සංස්කරණයක් ( Note pad , G Edit ) යොදා ගනිමින් වෙබ් පිටු සකසන විටදි  සරල , පෙළ මෙන්ම html සලකුණු කිරිමේ උසුලනයක් යොදා ගනී. Web අතිරික්සුවක් ( Web browser ) හරහා වෙබ් පිටු දර්ශනය වීමේ දී සලකුණු කිරිමේ උසුලනයක් පරිශිලකයාට දක්නට ලැබේ.
What is hypertext ?  ---- පරිගණක අකුරු

What is Markup Language ?
ලේඛනයක් තර්කානුකූලව විස්තර කරනු ලබන  නුතන පද්ධතියකි. Markup Language එකක්  Markup tags වල කාර්යය වනුයේ වෙබ් පිටුවේ අන්තර්ගතය විස්තර කිරිමයි.
•	HTML Standards ( සම්මුතින් )
HTML කේතයක් HTML tag  වන අතර මෙය කෝණ වරහනකින් (" < > " ) දක්වනු ලැබේ . HTML tag එකක් යනු සාමාන්‍යෙයන් යුගල වශයෙන් පවතින අතර තනි තනි tag ද දක්නට ලැබේ. (" < b>  ,  </ b> " ) යුගලයේ පළමු tag එක පටන් ගන්නා tag එක වන අතර දෙවන tag එක අවසන් කරන tag එක ලෙස හදුන්වනු ලැබේ. අන්තර්ගතය පටන් ගැනීමේ හා අවසන් කිරිමේ  tag යට " / " සංකේතය යොදනු ලැබේ. අන්තර්ගතය පටන් ගැනීමේ හා අවසන් කිරිමේ tag අතර ඇති සමහර අවස්ථාවලදී අන්තර්ගතයක් දක්නට නෙලැබේ. HTML පිටුවක් විස්තර කිරිමේ දී මුලට හා අගට පිළිවෙලින් < HTML >  සහ </HTML>  tag යක් භාවිතා කරයි.
•	HTML  tag  ලිවීමේ දී Capital Simple  බේදයක් නොමැත.
•	HTML Page Structure
			<TITLE>  මාතෘකාව < /TITLE>

			අන්තර්ගතය

•	Web Browser ( වෙබ් අතිරික්සුව / වියමන පිරික්සනය )
 වෙබ් අතිරික්සුවක කාර්ය වනුයේ html ලේඛනයක් කියවා එය වෙබ් පිටුවක් ලෙස දර්ශනය කිරිමයි.අතිරික්සුව මගින් html tag නොපෙන්වන අතර එම tag  තුළ ඇති දේ සකස් කර පෙන්නුම් කරනු ලැබේ.
•	HTML  Elements  ( අංග )
HTML අංගයක් යනු html tag යන ආරම්භයේ සිට අවසාන  tag  සඳහා වු කොටසකි.
 Eg - < p > This is a htmal element </p>
•	HTML Attributes ( භූතාර්ථ )
      මෙමගින් html elements  වලට අමතර තොරතුරු එකතු කරනු ලැබේ.  Html attributes සෑම විටම ආරම්භක tag තුල ලියනු ලැබේ.
	උදා:- < p  align = " Right " >        ----------------  </p>
•	  ---------------------------
	සම්පූර්ණ වෙබ් පිටුව අර්ත දක්වනු ලැබේ.
•	<HEAD>   -------------------------- < / HEAD >
          	<html> tag එක යොදා ගැනීමෙන් අනතුරුව මෙම පිටුවෙහි අඩංගු කල යුතු මූලික තොරතුරු හදුනා ගැනීම සඳහා
                 <head >  උපදේශ කේතය භාවිතා කරනු ලැබේ.
•	<Title>   -------------------------- < / Title >
තැම්පත් කරන ලද web පිටුව web browser හරහා තිරය මත පතිත කිරිමෙන් එම web පිටුව  ශීර්ෂ මාතෘකාව web browser හි ශිර්ෂය මත දිස් විය යුතු වේ. ඒ සඳහා <title> උපදේශ කේත අතර පිටුවේ උපදේශ කේත අතර පිටුවේ  ශීර්ෂ මාතෘකාව සදහන් කල හැකිය.
උදා  My  First Web Page
•	<Body>   -------------------------< / Body >
	වෙබ් අඩවියක ඇති web පිටුවක බද(body) හෙවත් ප්‍රධානතම තොරතුරු ඇති කොටස (body) යනුවෙන් හදුන්වනු ලබන අතර එම එම පරාසය හදුනා ගැනීම සඳහා  -  -  -  -  -  -  -  -  -  -  -  -  -     උපදේශ කේත යුගල භාවිතා කරනු ලැබේ. ඉන් අනතුරුව එම උපදේශ කේත යුගල අතර වෙබ් ලිපියෙහි අඩංගු කල යුතු අනෙකුත් තොරතුරු වන රූප , වීඩියෝ පට සහ චලන චිත්‍ර විවිධ ආකාරයට වෙනත් උපදේශ කේත භාවිත කරගනිමින් ඉදිරිපත් කල හැකි අතර එම තොරතුරු සියල්ල web අඩවි භාවිත කරන්නට දැක ගත හැක.
HTML Extensions (ගොනු දිගු)
Html ගොනුවක් සුරක්ෂිත කරන විට (Save) .htm හෝ .html යන ගොනු දිගු වලින් එකක් භාවිත කැරනු ලැබේ.
HTML Basic
              HTML heading defined with the <h1> to <h6> tags.
	<h1>  ප්‍රධාන මාතෘකාව

				 This is a heading 1
			 This is a heading 2
			 This is a heading 3
 This is a heading 4
 This is a heading 5
 This is a heading 6

HTML Paragraphs
	HTML Paragraphs are defined with the <p> tags

				 This is a Paragraph
			 This is a Paragraph

HTML Comments (විස්තර ප්‍රකාශ/විවරණ)
HTML මගින් කිසියම් විස්තරයක් හෝ ප්‍රකාශයක් වෙබ් පිටුව සකස් කරන්නාගේ පහසුව සඳහා හෝ වෙනත් වෙබ් පිටු සකසන්නෙකුගේ පහසුව සඳහා යමක් සටහන් කර තැබීමට අවශ්‍ය වුවහොත් ඒ සඳහා භාවිත කල හැකි HTML උපදේශ කේතයක් ලෙස
<! - -     . . . . . . . . . . . . .  - - >
			භාවිත කල හැකිය.මෙම සංකේත අතර ඇති කිසිවක් වෙබ් Browser මගින් නොපෙන්වනු ලැබේ.

				<! - -This Comment will not be displayed - - >
			 This is a regular Programmer

HTML Line Break
HTML වලදී වාක්‍ය 2ක් එකිනෙකට වෙනස් කිරිම සඳහා හෝ පේලි වෙන් කිරිම සඳහා tag භාවිතා කල යුතුවේ. මේ සඳහා <p> හෝ  භාවිත කල හැක.  Tag භාවිත කරනු ලබන්නේ එකම ඡේදයක් තුල ඇති පේලි හෝ වාක්‍ය වෙන් කිරිම සඳහාය.
	 සඳහා අවසන් කිරිමේ Tag නොමැත.

				 This is  a para
				Graph with line break

HTML Lines
  මෙහිදී web පිටුව මතට සිරස් ඉරක් ඇතුළු කිරිම සඳහා  භාවිත කරනු ලැබේ.

				 HTML
			 HTML is a language for describing web pages

			 CSS
			 CSS defined how to display HTML elements

	< hr width = "50%" align = " left" >
	< hr width = "50%" align = " left" Size = "5px">
	< hr width = "500px" align = " Right = "5px">
	< hr width = "50x" align = " Center = "5px">
	Text Formatting
Tag					Description
	Defines bold text - තද අකුරු
<em> 	Defines Emphasized text -අවධානය කල යුතු අකුරු
<i>	Defines a italic text - ඇල අකුරු
<small>	Defines  smaller text- පුංචි
<strong>	Defines  important text - වැදගත්
<sup>	Defines Superscripted text  - 25  Sup
<sub>	Defines subscripted  text  - H2O  Sub
<ins>	Defines inserted text
<del>	Defines Deleted text
web පිටුව මතට සිරස් ඉරක් ඇතුළු කිරිම සඳහා  භාවිත කරනු ලැබේ.
<html>

	<body>
			 <b> This Text is bold
			 <strong> This Text is strong  </strong >
			 <em> This Text is Emphasized  </em >
 <i> This Text is italic  </i>
 <small> This Text is small  </small>
<p>  This  is  subscript  and <sub>  superscript </sup> </p >
 <strong> Defines important text  </strong >
 <ins> Inserted text  </ins>
 <del> deleted text  </del>

	</body>
</html>

À·€à·’à·à


Aceasta este o listă cu unelte de grădinărit:

 Cazma
 Coasă
 Făraș
 Ferăstrău
 Ferăstrău cu lanț
 Foreză manuală
 Furcă
 Găleată sau căldare
 Macetă
 Mistrie
 Motocultivator
 Plantator
 Plug
 Seceră
 Stropitoare
 Târnăcop
 Topor

Vezi și
Grădinărit
Unealtă

Listă de unelte de grădinărit


Incidentul din Insula Maury din iunie 1947 se referă la afirmațiile lui Fred Crisman și Harold Dahl conform cărora ar fi observat aeronave necunoscute și ar fi fost amenințați de oameni în negru să nu dezvăluie acest lucru.

Cazul este considerat a fi o farsă.

Descriere
La 23 iunie 1947 echipajul unei ambarcațiuni ai pazei de coastă format din Harold Dahl, fiul său, câinele său și un alt membru navigau către Puget Sound, o localitate apropiată de Insula Maury, o insulă din Statul Washington. Din cauza apropierii unei furtuni,  Harold Dahl a încercat să acosteze într-un golf al insulei, la cca. 3 km de Tacoma.  Manevra a fost întreruptă de apariția a  șase obiecte circulare de treizeci de metri în diametru. Un OZN a coborât spre suprafața apei, aparent din cauza unor defecțiuni tehnice. Acesta avea la mijloc o deschizătură și două rânduri de hublouri la exterior. Dahl a fotografiat obiectul de 4 ori, în timp ce OZN-ul a început să oscileze din ce în ce mai tare, împroșcând cu obiecte din metal incandescent, care au lovit barca și au ucis câinele. Obiectele ar fi lăsat la sol o substanță necunoscută. Apoi cele șase obiecte au accelerat puternic și au dispărut deasupra apelor Oceanului Pacific.

A doua zi, un prieten al lui Dahl, Fred Crisman, ar fi văzut fragmente dintr-o navă necunoscută pe insula Maury și ar  fi observat un OZN care zbura într-un cerc larg deasupra golfului.

Întrebat de Kenneth Arnold,  Dahl  a afirmat că ulterior ar fi fost avertizat de un om îmbrăcat într-un costum negru să nu spună nimănui despre acest incident.

Doi ofițeri de informații, căpitanul William Davidson și locotenentul Frank Brown, au venit la Tacoma unde s-au întâlnit cu Dahl și Crisman, în prezența lui Arnold. Cei doi ofițeri  au plecat cu fragmentele de metal găsite la locul incidentului cu o aeronavă B-25. Deși aeronava B-25 era într-o stare perfectă de funcționare, a început să aibă probleme imediat ce metalul necunoscut a fost urcat la bord, în timpul zborului aeronava a luat foc și s-a prăbușit la 1 august 1947 lângă Kelso, statul Washington, iar cei doi ofițeri au fost uciși  în accident. Alte două persoane de la bordul B-25 care au reușit să salveze au susținut că incendiul a fost atât de intens încât s-a răspândit foarte repede încât era inutil să încerce să-l stingă.

Popularizare
Incidentul a fost ulterior descris în cartea lui Gray Barker They Knew Too Much About Flying Saucers (Ei știu prea multe despre farfurii zburătoare), ceea ce a dus la popularizarea conceptului de Oameni în Negru.

Posibilă farsă
Mai târziu, Dahl  a afirmat că toată povestea este o farsă, deși susținătorii teoriei OZN ar putea specula că a cedat la presiunile oamenilor în negru. Substanța despre care s-a pretins ca a fost abandonată de obiectele necunoscute s-a dovedit a fi zgură de la o topitorie locală. Fotografiile realizate de Dahl au fost neclare și inutilizabile.

Scriitorul american Fred Crisman ar fi inventat această poveste de la zero,  iar prăbușirea avionului ar fi fost accidentală. Charles Dahl ar fi negat categoric că ar fi fost rănit la braț de un fragment metalic din OZN.

Referințe și note

  Edward J. Ruppelt, The Report on Unidentified Flying Objects, Garden City (NY), Doubleday, 1956.
  Kenn Thomas, Maury Island UFO: The Crisman Conspiracy, Lilburn (GA), IllumiNet, 1999.
 Cazul Maury Island, formula-as.ro

Incidente ale istoriei
1947
Incidente OZN

Incidentul din Insula Maury


Jacob Christian Jacobsen (n. 2 septembrie 1811, Copenhaga, Danemarca – d. 30 aprilie 1887, Roma,Italia), mai cunoscut ca J. C. Jacobsen, a fost un industriaș danez și filantropist cel mai cunoscut pentru fondarea în anul 1847 al berăriei Carlsberg.

Biografie
Jacobsen nu avea studii academice. A creat prima bere în pivnița casei sale. În 1847, a fondat prima sa berărie în Valby și a denumit-o Carlsberg după numele fiului său, Carl Jacobsen. Foarte scrupulos în privința calității berii produse, crează în 1875 Laboratorul Carlsberg. Papioanele și barba făceau parte din înfățișarea sa caracteristică.

Fiul său, Carl Jacobsen, a creat cea mai mare colecție privată de artă din aceea perioadă. Colecția se află la Ny Carlsberg Glyptotek, un muzeu fondat de acesta în Copenhaga.

Lectură suplimentară

Note

Legături externe
 Carlsbergfondet
 Carlsberg Research Center

Nașteri în 1811
Decese în 1887
Danezi
Berari danezi
Filantropi
Filantropi danezi

J. C. Jacobsen


داشوه أو ثلج أساسي (باليابانية و بالصينية 大雪) هو الفصل الحادي والعشرون من الفصول الشمسية. يبدأ عندما تصل الشمس إلى خط الارتفاع الشمسي 225 درجة وينتهي عند 270 درجة. وتعبر كلمة داشوه عادة عن اليوم الذي تصل فيه الشمس إلى خط الارتفاع 255 درجة. يصادف هذا اليوم في التقويم الميلادي يوم 7 ديسمبر وينتهي في 21 ديسمبر أو 22 ديسمبر في توقيت دول شرق آسيا.

سمي هذا الشهر باسم 大雪 والتي تعني «ثلج أساسي» لأنه يعتقد أنها الفترة التي يهطل فيها الثلج بشكل شديد.

يشتهر هذا الفصل بنوع سمك البوري، كما تبدأ الدببة بالدخول للسبات الشتوي.

شتاء
فصول شمسية

داشوه


Pagiophyllum er ættkvísl steingerfðra barrtrjáa. Greining hefur verið eftir barri eingöngu og því ekki eining um undir hvaða ætt eigi að telja þær (Araucariaceae eða Cheirolepidiaceae). Þær hafa fundist víða um heim í jarðlögum frá kola og krítartímabili.

Tilvísanir

Barrtré
útdauðar tegundir

Pagiophyllum


Walther Georg Oschilewski (né le  à Berlin et mort le  dans la même ville) est un publiciste social-démocrate, un poète et un historien de la culture allemand. Oschilewski publie également sous les pseudonymes Walther Gosch et Peter Hartberg.

Biographie
Oschilewski est né dans la classe ouvrière et grandit dans de mauvaises conditions avec ses cinq frères et sœurs.

En 1920, Oschilewski commence un apprentissage de typographe au « Vorwärts » social-démocrate. Il étudie ensuite les sciences politiques et l'histoire politique à Iéna et à Berlin, entre autres en tant qu'élève de Theodor Heuss. Dans les années 1921 à 1923 il y a entre Oschilewski et l'anarchiste Ernst Friedrich une "étroite" coopération et il rapporte en 1978 que cette coopération a "exercé son propre développement" une "influence décisive" sur le sien.

Oschilewski appartient au cercle d'écrivains qui s'est formé autour de  et de sa maison d'édition , fondée en 1926. Ceux-ci comprennent également  et sa femme Oda Schaefer, Peter Huchel, Werner Bergengruen, pendant une courte période Bertolt Brecht, , , Jens Heimreich, , ,  et Hans Gebse, connu en Suisse sous le nom de philosophe Jean Gebser.

Oschilewski est le rédacteur en chef du magazine littéraire , fondé par Stomps en 1926, qui est interrompu après seulement quelques numéros la même année. Il contribue ensuite à la revue littéraire , fondée par Stomps en 1932 et publiée jusqu'en 1934. Le "Chant des étoiles" d'Oschilewski avec une gravure sur bois de Frans Masereel est publié dans la Rabenpresse.

En 1940, Oschilewski devient soldat. Après la guerre, il devient bibliothécaire universitaire à la Bibliothèque des enseignants allemands.

À la suite d'une offre d' (1904-1971), il devient rédacteur en chef, puis rédacteur en chef adjoint du quotidien berlinois  jusqu'à son départ en 1969. En outre, il conçoit gratuitement deux pages de feuilletons pour l'hebdomadaire "Berlin Voice", pour lequel il écrit également de nombreux articles, notamment sur l'histoire du SPD et de Berlin.

Oschilewski est membre du conseil municipal du Grand Berlin de 1947 à 1950.

Oschilewski publie, entre autres, une série de portraits d'artistes et d'hommes politiques ainsi que les livres "350 ans de journaux berlinois" et "Les grands socialistes à Berlin". Dans l'annuaire "Der Bär von Berlin" de l', il publie un total de neuf essais sur le mouvement ouvrier et la presse à Berlin.

Honneurs
 Médaille Fidicin de l' (1972)
  (1974)

Publications (sélection)
 Der Buchdrucker. Brauch und Gewohnheit in alter und neuer Zeit. Diederichs, Jena 1935 (= Deutsche Volkheit. Band 80); 3. Auflage. Verlag Beruf und Schule, Itzehoe 1988 .
 Lassalle in Berlin. In: Jahrbuch "Der Bär von Berlin", hrsg. v. , 1. Jahrgang, Berlin 1951.
 An der Wiege der deutschen Arbeiterbewegung. Stephan Born in Berlin, hrsg. v. Association d'histoire de Berlin, 2. Jahrgang, Berlin 1952.
 Karl Marx als Student in Berlin, hrsg. v. Association d'histoire de Berlin, 3. Jahrgang, Berlin 1953.
 Im Banne Hegels. Friedrich Engels' Berliner Militär- und Studienjahr, hrsg. v. Association d'histoire de Berlin, 4. Jahrgang, Berlin 1954.
 "Auff vnser gnedigs erfordern vnd begeren". Hans Weiß – Berlins erster Buchdrucker, hrsg. v. Association d'histoire de Berlin, 5. Jahrgang, Berlin 1955.
 Berlins älteste Zeitung. Marginalien zu ihrer Geschichte, hrsg. v. Association d'histoire de Berlin, 6. Jahrgang, Berlin 1956.
 Zeitungen in Berlin 1848/49. Geburt einer demokratischen Presse, hrsg. v. Association d'histoire de Berlin, 24. Jahrgang, Berlin 1975.
 Zeitungen in Berlin. Im Spiegel der Jahrhunderte, , Berlin 1975.
 Näher dem Herzen der Schöpfung. Wilhelm Oesterle in Berlin, hrsg. v. Association d'histoire de Berlin, 25. Jahrgang, Berlin 1976.
 Erinnerung an Friedrich Georg Weitsch. Sein Wirken als Hofmaler und Akademiedirektor in Berlin. Hrsg. vom Association d'histoire de Berlin, 27. Jahrgang, Berlin 1978.

Bibliographie
 Werner Breunig, Siegfried Heimann, Andreas Herbst: Biografisches Handbuch der Berliner Stadtverordneten und Abgeordneten 1946–1963 (= Schriftenreihe des Landesarchivs Berlin. Band 14). Landesarchiv Berlin, Berlin 2011 , S. 205 (331 Seiten).
 Kurt Pomplun: Berlinomane. Walther G. Oschilewski 70 Jahre (mit seiner Berlin-Bibliographie). In: Jahrbuch "Der Bär von Berlin", hrsg. v. Association pour l'histoire de Berlin, 23. Jahrgang, Berlin 1974.

Liens externes

 Text zum 80. Geburtstag aus "Vorwärts" und Nekrolog aus "Der Tagesspiegel", Abruf 20. März 2009
 W. Oschilewski in dem Film "Eine Woche mit Willy Brandt" (3/3, ab min 9.29)

Références

Écrivain allemand du XXe siècle
Député de l'assemblée de la ville de Berlin
Personnalité du Parti social-démocrate d'Allemagne
Naissance en juillet 1904
Naissance à Berlin
Décès en mai 1987
Décès à Berlin
Décès à 82 ans

Walther G. Oschilewski


Marie de Lon, demoiselle de Lorme (også kaldet Marion de Lorme eller Marion Delorme, født 3. oktober 1613 i Paris, død 30. juni 1650 sammesteds) var en fransk kurtisane.

Hun var af adelig byrd. Hun var lige så letfærdig som smuk og åndrig, og hendes talløse galante forbindelser spiller en stor rolle i tidens skandalehistorie; at tælles blandt hendes tilbedere hørte til god tone. Mest berømt er hendes forhold til Cinq-Mars. I Frondens tid var hendes hus på Place Royale samlingsstedet for de fornemste frondører, navnlig prinserne af Condé og Conti; efter deres fængsling skulle hun også have været arresteret, men hendes pludselige Død hindrede det. Der dannede sig senere sagn om, at hun ikke var død, men havde haft en lang, bevæget livshistorie i England. Victor Hugo har gjort hende til heltinde i dramaet Manon Delorme; i Alfred de Vignys roman Cinq-Mars spiller hun en stor rolle.

Kilder

Personer fra Paris
Franskmænd i 1600-tallet
Kurtisaner

Marion Delorme


TPM may refer to:

Organisations
 The Pentecostal Mission, a Pentecostal religious denomination in Tamil Nadu, India
 Australian Securities Exchange symbol for TPG Telecom

Publishing
 The Philosophers' Magazine, an independent quarterly magazine
 Talking Points Memo, a political blog run by Joshua Marshall

Science and technology
 Tethered particle motion, a biophysical single-molecule experiment method
 Technical program manager, a product manager with a background or a focus on engineering
 Transcripts per million, a measure of gene expression in RNA-Seq.

Computing
 Trusted Platform Module, a specification for a secure cryptoprocessor included with some computers
 Tivoli Provisioning Manager, a software product by IBM
 Trade promotion management, software that supports the management of trade promotion
 Technical protection measures, another name for digital rights management

Other uses
 Tea Party movement, an American political movement
 Technical performance measure,  a term used by the US military for key technical goals
 Technology Park Malaysia, a research and development centre
 Total productive maintenance, an equipment maintenance program
 T. P. M. Mohideen Khan (born 1947), Minister for Environment in the Tamil Nadu state of India

See also
 Star Wars: Episode I – The Phantom Menace, an episode in the Star Wars saga

TPM


Expoziția Tinerimii artistice din anul 1907 a fost cea de a șasea manifestare expozițională a Societății Tinerimea artistică. Deschiderea ei s-a făcut în primăvara anului 1907 la Ateneul Român din București și i-a avut ca principali actori pe Constantin Aricescu, Ipolit Strâmbulescu, Kimon Loghi, Ștefan Popescu, Arthur Verona, Nicolae Grant, Nicolae Vermont, Gheorghe Petrașcu, Frederic Storck, Ștefan Luchian, Dimitrie Paciurea și Oscar Späthe. Au fost invitați pentru prima oară sculptorii Constantin Brâncuși și Dimitrie Paciurea.

Deschiderea manifestării

1907 a fost anul a celor mai mari răscoale țărănești și în București mitingurile de solidaritate ale muncitorilor cu țăranii erau la ordinea zilei. În luna martie, Tinerimea artistică a deschis expoziția anuală de la Ateneul Român. Ziarele și revistele bucureștene au elogiat deschiderea manifestării, cu toate că se știa că din cauza evenimentelor sociale, cumpărătorii nu se vor înghesui la achiziții.  Au fost invitați pentru prima oară sculptorii Constantin Brâncuși și Dimitrie Paciurea.

Lucrări și participanți
Au participat la eveniment 30 de artiști, membri ai societății și un număr mare de începători. Participanți și lucrări expuse:
 Dimitrie Paciurea - Fragmental, studiu de om și Bustul fratelui său, actorul Paciurea.
 Gabriel Popescu - un studiu de bătrân, bustul lui Jean-Paul Laurens după Auguste Rodin și un autoportret.
 Constantin Brâncuși - un cap de copil și Portret de uvrier.
 George Mărculescu - a expus șapte lucrări. Remarcată a fost Femeie dormind.
 Ștefan Popescu - a participat cu peisaje din Franța și România cu o cromatică unitară aurie, plină de distincție și melancolie.
 Gheorghe Petrașcu - a venit cu o serie de peisaje de toamnă. Remarcate au fost Vedere din curtea de la Câmpulung și Case în Assouan.
 Jean Alexandru Steriadi - a expus un singur tablou intitulat Femei din Chioggia.
 Cecilia Cuțescu-Storck - un studiu de nud și un portret de copil.
 Arthur Verona - a participat cu o serie de tablouri ale căror tematică era despre munca câmpului și cu Portret în albastru și Vederea Mănăstirii Cozia.
 Ștefan Luchian - a pus pe simeze acuarele, autoportretul său plin de melancolie interioară și două tipuri de femei pe terasă și în interior.
 Kimon Loghi, Constantin Artachino cu flori (crizanteme), Ipolit Strâmbulescu cu tematică grigoresciană, Nicolae Grant cu multe flori.
 Nicolae Vermont - a prezentat tablouri mici.
 Frederic Storck - cu bustul pianistului George Boskoff, profilul dlui Mincu și o statuetă care înfățișa o femeie.
 Oscar Späthe - a avut o serie de busturi, remarcabil fiind considerat de cronica de artă cel al dlui Pavelescu.
 Nicolae Grigorescu - cu un portret de fată blondă.

Presa elogioasă a subliniat inițiativa expozițională a Tinerimii, spunând că artiștii participanți au dovedit că sunt "adevărați artiști", că ei au făcut "artă de dragul artei" și că numai în acest fel pot realiza "creatii nemuritoare". Presa oficială a făcut puține comentarii și a trecut sub tăcere faptul că pe simeze erau picturi cu tematici inspirate din viața celor fără posibilități de trai. Lucrările de acest fel au fost mai numeroase ca la ultimele două expoziții. Pe de altă parte, aceeași presă obedientă autorității, a insistat asupra "valorii" unor picturi idilice semnate de Ipolit Strâmbu și Kimon Loghi. Apreciind eforturile unor participanți la expoziție care au prezentat teme idilice rurale, oficialitatea a pus la dispoziția societății fonduri pentru achiziții și a lăsat societatea să aleagă ea lucrările și să stabilească prețurile. Această decizie a creat numeroase nemulțumiri și chiar și o plecare temporară din societate a lui Arthur Verona, care era membru fondator.

Au existat în presă și critici cu privire la poziția pasivă a membrilor Tinerimii artistice făță de evenimentele sociale din anul 1907. Astfel, George Ranetti l-a criticat pe Ipolit Strâmbu care a expus un tablou care înfățișa un ciobănaș visător și bucălat ce se sprijinea într-o bâtă, în loc să-l prezinte zdrențuit, cu pumnii încleștați, cu o privire sinistră și cu niște buze crispate de un rânjet hidos care să semnifice blestemul. Este cunoscută o astfel de atitudine de eschivare de la înfățișarea frământărilor sociale de către membrii Tinerimii, motivul fiind unul simplu - în rândurile membrilor societari existau fii de moșieri ca Jean Alexandru Steriadi, Eustațiu Stoenescu, Gheorghe Petrașcu, Cecilia Cuțescu-Kunzer, Arthur Verona sau chiar ei erau proprietari de ateliere de sculptură ca Frederic Storck și Oscar Späthe.

Referințe

Bibliografie
Petre Oprea: Societăți artistice bucureștene, Editura Meridiane, București, 1969, pag. 41 - 57

Lectură suplimentară
Petre Oprea - Artiști participanți la expozițiile Societății Tinerimea Artistică (1902-1947), Ed. Maiko, București, 2006

Legături externe

@ 1907 Tinerimea artistică
@ 1907
1907 în România


La gare de Villa Lobos–Jaguaré est une gare ferroviaire appartenant à la Ligne 9-Émeraude de ViaMobilidade, située dans le district d'Alto de Pinheiros de la ville de São Paulo.

Situation ferroviaire

Histoire
La gare a été construite par la FEPASA en 1979 (lors de la modernisation de la branche de Jurubatuba de l'ancienne EFS) et inaugurée le 4 avril 1981, sous le nom de Jaguaré, située à côté du parc Villa-Lobos, ouvert en 1994. Depuis 1996, elle est géré par la CPTM. Elle a été rénovée et restituée le 28 mars 2010.

Le 20 avril 2021, elle a été accordée au consortium ViaMobilidade, composé des sociétés CCR et RUASinvest, avec la concession d'exploiter la ligne pendant trente ans. Le contrat de concession a été signé et le transfert de la ligne a été réalisé le 27 janvier 2022.

Service des voyageurs

Accueil

Desserte

Intermodalité

À proximité
 Parc Villa-Lobos

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 ViaMobilidade

Liens externes
 Page officielle de la CPTM
 Gare de Villa Lobos–Jaguaré sur le site de la CPTM
 Station Villa Lobos – Jaguaré sur le site des gares ferroviaires du Brésil

Ligne 9-Émeraude
Gare mise en service en 1981

Gare de Villa Lobos-Jaguaré


Noua teorie a comerțului ( NTT ) este o colecție de modele economice în comerțul internațional care se concentrează pe rolul creșterii randamentelor la scară și efectelor rețelei , care au fost dezvoltate la sfârșitul anilor 1970 și începutul anilor 1980.
Noii teoreticieni ai comerțului au relaxat ipoteza unei reveniri la scară constantă, iar unii susțin că utilizarea măsurilor protecționiste pentru a construi o bază industrială imensă în anumite industrii va permite acestor sectoare să domine piața mondială.

Forme mai puțin cantitative similare unei industrii "infantile" care luptă împotriva comerțului liber au fost susținute de teoreticienii de comerț încă din 1791 (a se vedea: Istoria comerțului liber).

Legături externe
 On The Smithian Origins Of "New" Trade And Growth Theories, Aykut Kibritcioglu Ankara University shows that Adam Smith's "increasing returns to scale" conception of international trade anticipated NTT by two hundred years.
 Krugman acknowledges NTT's debt to Ohlin. He writes that Ohlin may have lacked the modelling technology necessary to incorporate increasing returns to scale into the Heckscher-Ohlin model, but that his book Interregional and International Trade, discusses the consideration qualitatively.

Politica industrială
Teoria comerțului internațional

Noua teorie a comerțului


St. George Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 St. George Township (Kansas)
 St. George Township (Minnesota)

St. George Township


Efim Isaakovich Zelmanov (  ; født 7. september 1955 i Khabarovsk) er en russisk matematiker, der er kendt for sine kombinatoriske problemer inden for nonassociativ algebra og gruppeteori, der inkluderer hans løsning af Burnsides begrænsede problem. Han modtog Fieldsmedaljen ved den Internationale kongres for matematikere i Zürich i 1994.

Karriere
Zelmanov blev født ind i en jødisk familie i Khabarovsk i Sovjetunionen (nu i Rusland). Han begyndte på Novosibirsk Statsuniversitet i 1972 i en alder af 17 år. Han fik en sin ph.d.grad på Sankt Petersborgs Statsuniversitet i 1985. Han havde en stilling på universitet i Novosibirsk frem til 1987, hvor han forlod Sovjetunionen.

I 1990 flyttede han til USA, hvor han blev professor på University of Wisconsin–Madison. Han arbejdede på University of Chicago i 1994 og 1995, og flyttede herefter til Yale University. I 1996 æresprofessor på Korea Institute for Advanced Study og året efter blev han æresdoktor på Fernuniversität in Hagen i Tyskland. I 2002 fik han job som professor på University of California, San Diego.

Zelmanov blev valgt som medlem af U.S. National Academy of Sciences i 2001, i en alder af 47 år, hvilket gjorde ham til det yngste medlem af matematikdelen af akademiet.

Han er også medlem af American Academy of Arts and Sciences (1996) og "foreign member" af Korean Academy of Science and Engineering og af Spanish Royal Academy of Sciences. I 2012 blev han fellow i American Mathematical Society.

Zelmanov har givet forelæsninger ved International Congress of Mathematicians i Warszawa (1983), Kyoto (1990) og Zürich (1994).

Zelmanovs tidlige arbejde handlede om Jordan algebra i uendelig dimensioner. Han påviste at Glennie's identitet i i særlige tilfælde genererer alle identiteter der holder. Han påviste herefter at Engel identitet for Liealgebra indebærer nulpotens i de tilfælde med uendelige dimensioner.

Referencer

Eksterne henvisninger

 The Work of Efim Zelmanov (Fields Medal 1994)  by Kapil Hari Paranjape .

Personer fra Khabarovsk
Jøder fra Rusland
Matematikere fra Rusland
Modtagere af Fieldsmedaljen

Efim Zelmanov


كفر الشيخ قد تعني:
  محافظة كفر الشيخ، إحدى محافظات جمهورية مصر العربية.
  مركز كفر الشيخ، إحدى مراكز محافظة كفرالشيخ العشرة.
  مدينة كفر الشيخ، عاصمة مركز ومحافظة كفرالشيخ.

انظر أيضا
 شيخ (توضيح)
 مشيخة (توضيح)
 شيوخ (توضيح)
 مشايخ (توضيح)
 المشاييخ (توضيح)
 مجلس الشيوخ (توضيح)
 أحمد الشيخ (توضيح)
 شيخ الشهداء (توضيح)
 ابن الشيخ (توضيح)
 الشيخ عيسى (توضيح)
 الشيخ سعد (توضيح)
 دار الشيخ (توضيح)
 الشيخ حسن (توضيح)
 الشيخ الصدوق (توضيح)
 أولاد الشيخ (توضيح)
 بير الشيخ (توضيح)

أسماء شخصية عربية
محافظة كفر الشيخ

كفر الشيخ (توضيح)


Venancio Bartibás, né le  et mort le , est un footballeur international uruguayen qui jouait en tant que défenseur.

Biographie

Il joue un match pour l'équipe d'Uruguay en 1927. Il est sélectionné comme joueur remplaçant de l'équipe d'Uruguay qui remporte la médaille d'or aux Jeux olympiques de 1928, mais ne joue pas à cette occasion.

Références

Liens externes

Footballeur international uruguayen
Joueur du Central Español Fútbol Club
Joueur du Club Nacional de Football
Naissance en mai 1906
Naissance à Montevideo
Décès en juillet 1977
Décès à Montevideo
Décès à 71 ans

Venancio Bartibás


Hamlet , William Shakespeare'in aynı adlı oyununun 1948 Birleşik Krallık uyarlamasıdır. Yönetmeni ve başrol oyuncusu Laurence Olivier'dir. Hamlet Olivier'in ikinci yönetmenlik deneyimidir ve aynı zamanda Shakespeare üçlemesinin ikincisidir. Olivier'in siyah-beyaz çektiği tek filmdir.

Ödülleri

Oskar Ödülleri

Laurence Olivier ve 1948 Hamletiyle; 1997, Roberto Benigni ve Hayat Güzeldir (film)e kadar kendine En İyi Aktör Oscar'ını kazandıran tek yönetmendi.

Diğer Ödüller

 1948 - Venedik Film Festivali - Altın Aslan (kazandı)
 1949 - BAFTA - En İyi Film (kazandı)
 1949 - BAFTA - En İyi Britanya Filmi (aday)
 1949 - Bodil Ödülleri - En İyi Avrupa Filmi(kazandı)
 1949 - Altın Küre - En İyi Yabancı Film (kazandı)
 1949 - Altın Küre - En İyi Aktör (Laurence Olivier) (kazandı)

2006 yılına göre, Hamlet hâlâ En İyi Film dalında, hem Altın Aslan hem de Oscar sahibi tek filmdir.

Sinemada bazı Hamlet uyarlamaları

1948 çıkışlı filmler
Birleşik Krallık yapımı siyah-beyaz filmler
Shakespeare filmleri
En İyi Film Akademi Ödülü sahipleri
Altın Aslan Ödülü kazanan filmler
Laurence Olivier'nin yönettiği filmler
Konusu sayfiye evinde geçen filmler
BAFTA En İyi Film Ödülü kazananlar
1940'larda İngilizce filmler

Hamlet (film, 1948)


Cupressus duclouxiana er barrtré í Cupressaceae (Grátviðarætt), frá Kína (Yunnan og Sichuan).

Tilvísanir

Barrtré

Cupressus duclouxiana


Catherine-Agathe de Ribeaupierre (née le  à Ribeauvillé et morte le  à Bischwiller) est la comtesse de Ribeaupierre et par mariage comtesse palatine et duchesse de .

Biographie
Elle est la fille et l'héritière du comte  (1598 - 1673) et de son épouse Anne-Claude de Salm-Kyrbourg (1615-1673).

Catherine Agathe se marie le 5 septembre 1667 à Ribeauvilé avec le comte palatin et duc Christian II de Birkenfeld-Bischweiler (1637 - 1717), fils du comte palatin Christian  de Birkenfeld-Bischweiler et de sa première épouse Madeleine-Catherine de Palatinat-Deux-Ponts. Par son mariage, son mari reçoit en 1673 le domaine de Ribeaupierre en Alsace.

Catherine meurt le 16 juillet 1683 à l'âge de 35 ans à Bischwiller et y est enterrée.

Enfants
Catherine et Christian ont des enfants :
 Madeleine de Birkenfeld-Bischweiler, en 1689 elle épouse Philippe Reinhard de Hanau-Münzenberg ;
 Louis de Birkenfeld-Bischweiler (1669 – 1670) ;
 Élisabeth de Birkenfeld-Bischweiler (1671 – 1672) ;
 Christine de Birkenfeld-Bischweiler (1671 – 1673) ;
 Charlotte de Birkenfeld-Bischweiler (1672 – 1672) ;
 Christian III de Deux-Ponts-Birkenfeld ;
 Louise de Birkenfeld-Bischweiler (1678 – 1753), en 1700 elle épouse Frédéric-Antoine-Ulrich de Waldeck-Pyrmont.

Bibliographie
 Friedrich J. Ortwein: Rappoltstein, Chronik 1905 – 2005. Köln 2005, S. 636 ff.
 Maximilian V. Sattler: Lehrbuch der bayerischen Geschichte, Lindauer, 1868, S. 411
 Jahresbericht [nachmals] Trierer Jahresberichte, 1858, S. 58 f. (Christian II.", Google Buch)
 Karl Albrecht: Rappoltsteinisches Urkundenbuch 759 – 1500. Quellen zur Geschichte der ehemaligen Herrschaft Rappoltstein im Elsass. 5 Bände, Eglinsdörfer, Waldmeyer: Colmar 1891 – 1898. Online bei gallica: Band I, Band II, Band III, Band IV, Band V

Références

Liens externes

Comte palatin
Maison de Wittelsbach
Naissance en juin 1648
Naissance à Ribeauvillé
Décès en juillet 1683
Décès à 35 ans
Décès à Bischwiller

Catherine-Agathe de Ribeaupierre


El experimento de la gota de brea, es un experimento a largo plazo que mide el flujo de una cierta cantidad de brea a lo largo de muchos años. La brea es uno de los muchos fluidos altamente viscosos aparentemente sólidos, siendo los más comunes los bitúmenes. A temperatura ambiente, la brea fluye muy lentamente, tardando varios años la formación de una única gota.

La más famosa versión del experimento fue iniciada en 1927 por el profesor Thomas Parnell de la Universidad de Queensland en Brisbane, Australia, para demostrar a sus estudiantes que algunas sustancias que aparentan ser sólidos son de hecho fluidos de alta viscosidad. Parnell vertió una muestra calentada de brea en un embudo de cuello sellado y lo dejó reposar durante tres años. En 1930 cortó el sello del cuello del embudo, permitiendo a la brea comenzar a fluir hacia abajo. Varias gotas se han formado y caído desde entonces a un ritmo aproximado de una por década. La octava gota cayó el 28 de noviembre de 2000, permitiendo a los investigadores calcular que la viscosidad de la brea es aproximadamente (2,3) de veces la del agua.

El experimento se halla registrado en el libro Guinness de los récords como el experimento de laboratorio más largo del mundo, y se cree que hay suficiente brea en el embudo para permitir que el experimento continúe por al menos otros cien años más.

El experimento no se llevó a cabo originalmente bajo condiciones ambientales especialmente controladas, lo que significa que la viscosidad podía variar a lo largo del año debido a las fluctuaciones de la temperatura. No obstante, tras la caída de la séptima gota en 1988, se puso aire acondicionado en la habitación donde se halla el experimento. La temperatura estable ha alargado el tiempo que la gota tarda en separarse del resto de la brea y caer.

En octubre del 2005, John Mainstone y Thomas Parnell fueron galardonados con el Premio Ig Nobel de física, una parodia del Premio Nobel, por el experimento.

Hasta hace poco, nadie había sido testigo de la caída de una gota. El experimento es vigilado por una webcam aunque ciertos problemas técnicos evitaron que la caída de la octava gota fuera grabada. El experimento se halla en exhibición pública en el segundo piso del Edificio Parnell de la escuela de matemática y física del campus de la Universidad de Queensland.

Cronología

Se pueden realizar algunas estimaciones muy sencillas sobre cuándo debería caer la siguiente gota basándose en los datos de las gotas anteriores. Así pues, si se omite el dato de la gota 8, la gota 9 debería haber caído en torno a enero de 2011. Las condiciones del experimento han ido cambiando paulatinamente con en tiempo en los últimos 20-30 años. Considerando que la gota tuviera el mismo periodo que la anterior, la fecha de caída debió haber sido en torno a marzo de 2013. Finalmente la caída de la novena gota ocurrió el 17 de abril de 2014.

Experimento Trinity College Dublin

El experimento de la gota de brea en el Trinity College en Dublín, Irlanda, se inició en octubre de 1944 por un colega desconocido del ganador del premio Nobel Ernest Walton, mientras que se encontraba en el departamento de física del Trinity College. Este experimento, como el de la Universidad de Queensland, fue creado para demostrar la alta viscosidad de la brea. Originalmente se colocó en un estante de una sala de conferencias del Trinity College y no se controlaba científicamente, de manera que durante décadas varias gotas de brea cayeron de forma inadvertida desde el embudo al receptáculo y acumulando, también, mucho polvo.

En abril de 2013, había pasado una década desde la última gota de brea, y los físicos en el Trinity College observaron que una nueva gota se estaba formando. Los físicos trasladaron el experimento a una mesa donde se controlaba científicamente mediante la colocación de una cámara web para registrar el goteo. De esta forma cualquiera podría observar el experimento y ver por primera vez la caída de una gota de brea en vivo. La brea goteaba alrededor de las 17:00 del 11 de julio de 2013, siendo la primera vez que una caída de brea se grababa bien con una cámara.

Basándose en los resultados de este experimento, los físicos Trinity College estiman que la viscosidad de la brea es aproximadamente dos millones de veces mayor que la de la miel, o unos 20 mil millones de veces la viscosidad del agua.

Fallecimiento de John Mainstone

El profesor John Mainstone, quien durante 52 años custodió el experimento más largo del mundo, murió el 23 de agosto de 2013 a los 78 años a causa de un derrame cerebral sin poder ver con sus propios ojos la inminente caída de la gota número 9, que se esperaba a finales de ese año.

Referencias

Enlaces externos
 The Pitch Drop Experiment Live webcam (en inglés)
 La sexta gota justo después de caer
 El experimento más largo del mundo.

Gota de brea

Experimento de la gota de brea


This is a list of Danish painters who were born in or whose creative production is associated with Denmark:

A

 Axel Aabrink (1887–1965)
 Jørgen Aabye (1868–1959)
 Carl Frederik Aagaard (1833–1895)
 Nikolaj Abraham Abildgaard (1744–1809)
 Georg Achen (1860–1912)
 Else Alfelt (1910–1974)
 Peder Als (1725–1776)
 Peter Alsing Nielsen (1907–1985)
 Catherine Engelhart Amyot (1845–1926)
 Anna Ancher (1859–1935)
 Michael Ancher (1849–1927)
 Morten Andersen (born 1976)

B

 Carl Baagøe (1829-1902)
 Otto Bache (1839–1927)
 Carl Balsgaard (1812–1893)
 Emil Bærentzen (1799–1868)
 Mogens Ballin (1871–1914)
 Magdalene Bärens (1737–1808)
 Poul Anker Bech (1942–2009)
 Wilhelm Bendz (1804–1832)
 Albert Bertelsen (1921–2019)
 Ejler Bille (1910–2004)
 Jens Birkholm (1869–1915)
 Wilhelm Bissen (1836–1913)
 Carl Heinrich Bloch (1834–1890)
 Lars Bo (1924–1999)
 Jørgen Boberg (1940–2009)
 Peter Brandes (born 1944)
 Hans Andersen Brendekilde (1857–1942)
 Victor Brockdorff (1911–1992)
 Laura Brun-Pedersen (1883–1961)
 Johan Jacob Bruun (1715–1789)
 Eva Louise Buus (born 1979)

C

 Emil Carlsen (1853–1932)
 Andreas Riis Carstensen (1844–1906)
 Ebba Carstensen (1885–1967)
 Johannes Carstensen (1924–2010)
 C.C.A. Christensen (1831–1912)
 Godfred Christensen (1845–1928)
 Poul Simon Christiansen (1855–1933)

 Franciska Clausen (1899–1986)
 Gad Frederik Clement (1867–1933)
 Janus la Cour (1837–1909)

D

 Carl Dahl (1812–1865)
 Christen Dalsgaard (1824–1907)
 Sven Dalsgaard (1914–1999)
 Inger Lut Debois (1931–2015), painter
 Heinrich Dohm (1875–1940)
 Anton Dorph (1831–1914)
 Bertha Dorph (1875–1960)
 Dankvart Dreyer (1816–1852)

E

 Christoffer Wilhelm Eckersberg (1783–1853)
 Heinrich Eddelien (1802–1852)
 Eiler Rasmussen Eilersen (1827–1912)
 Ib Eisner (1925–2003)
 Harald Rudyard Engman (1903–1968)
 Julius Exner (1825–1910)

F

 Paul Gustave Fisher (1860–1934)
 Elna Fonnesbech-Sandberg (1892–1994)
 Johanna Marie Fosie (1726–1764)
 Wilhelm Freddie (1909–1995)

 Didrik Frisch (1836–1867)
 Cladius Detlev Fritzsch (1765–1841)
 Lorenz Frølich (1820–1908)
 Georg Mathias Fuchs (1719–1797)

G

 Paul Gadegaard (1920–1996)
 Johan Vilhelm Gertner (1818–1871)
 Ib Geertsen (1919–2009)
 Emily Gernild (born 1985)
 Albert Gottschalk (1866–1906)
 Vilhelm Groth (1842–1899)

H

 Erik Hagens (born 1940)
 Hans Jørgen Hammer (1815–1882)
 Svend Hammershøi (1873–1948)
 Vilhelm Hammershøi (1864–1916)
 Constantin Hansen (1804–1880)
 Hans Hansen (1769–1828)
 Heinrich Hansen (painter) (1821–1890)

 Peter Hansen (1868–1928)
 Otto Haslund (1842–1917)
 Arne Haugen Sørensen (born 1932)
 Sven Havsteen-Mikkelsen (1912–1999)
 Henry Heerup (1907–1993)
 Ella Heide (1871–1956)
 Einar Hein (1875–1931)
 Hanne Hellesen (1801–1844)
 Erik Henningsen (1855–1930)
 Frants Henningsen (1850–1908)
Marie Henriques (1866–1944)
 Sally Henriques (1815–1886)
 Carsten Henrichsen (1824–1897)
 Søren Hjorth Nielsen (1901–1983)
 Niels Peter Holbech (1804–1889)
 Johannes Holbek (1872–1903)
 Christian Holm (1804–1846)
 Heinrich Gustav Ferdinand Holm (1803–1861)
 Paul Høm (1905–1994)
 Christian Horneman (1765–1844)
 Johannes Holt-Iversen (born 1989)
Sophie Holten (1858–1930), painter
 Suzette Holten (1863–1937), painter, ceramist
 Oluf Høst (1884–1966)
 Bizzie Høyer (1888–1971)
 Cornelius Høyer (1741–1804)
 Knud Hvidberg (1927–1986)
 Ejnar Hansen (painter) (1884–1965)

I

 Peter Ilsted (1861–1933)
 Valdemar Irminger (1850–1938)
 Victor Isbrand (1897–1989)

J

 Egill Jacobsen (1910–1998)
 Georg Jacobsen (1887–1976)
 Robert Jacobsen (1912–1993)
 Ville Jais-Nielsen (1885–1949)

 Axel P. Jensen (1885–1972)

 Christian Albrecht Jensen (1792–1870)
 Johan Laurentz Jensen (1800–1856)
 Karl Jensen (1851–1933)
 Elisabeth Jerichau-Baumann (1819–1881)
 Harald Jerichau (1851–1878)
 August Jerndorff (1846–1906)
 Carl Ludwig Jessen (1833–1917)
 Svend Johansen (1890–1970)
 Asger Jorn (1914–1973)
 Jens Juel (1745–1802)

K

 Ludvig Kabell (1853–1902)

 F.C. Kiærskou (1805–1891)
 Anton Eduard Kieldrup (1826–1869)
 Helvig Kinch (1872–1956)
 Per Kirkeby (1938–2018)
 Kirsten Kjær (1893–1985)
 Anna Klindt Sørensen (1899–1985)
 Jesper Knudsen (born 1964)
 Christen Købke (1810–1848)
 Elise Konstantin-Hansen (1858–1946)
 John Kørner (born 1967)

 Hendrick Krock (1671–1738)
 Christian Krogh (1852–1925)
 Pietro Krohn (1840–1905)
 Marie Krøyer (1867–1940)
 Peder Severin Krøyer (1851–1909)
 Albert Küchler (1803–1886)
 Michael Kvium (born 1955)
 Vilhelm Kyhn (1819–1903)

L

 Alhed Larsen (1872–1927)
 Emanuel Larsen (1823–1859)
 Johannes Larsen (1867–1961)
 Freddie A. Lerche (born 1937)
 Harald Leth (1899–1986)
 Georg Emil Libert (1820–1908)
 Christian August Lorentzen (1746–1828)
 Christine Løvmand (1803–1872)
 Jens Lund (1871–1924)
 J. L. Lund (1777–1867)
 Johan Thomas Lundbye (1818–1848)
 Anders Christian Lunde (1809–1886)
 Marie Luplau (1848–1925)
 Anne Marie Lütken (1916–2001)
 Julie Lütken (1788–1816)

M

 Niels Macholm (1915–1997)
 Ernst Mahler (1797–1861)
 Lise Malinovsky (born 1957)
 Sonja Ferlov Mancoba (1911–1984)
 Wilhelm Marstrand (1810–1873)
 Anton Melbye (1818–1875)
 Fritz Melbye (1826–1869)
 Vilhelm Melbye (1824–1882)
 Albert Mertz (1920–1990)
 Ernst Meyer (1797–1861)
 Jens Peter Møller (1783–1854)
 Mogens Møller (1934–2021)
 Valdemar Schønheyder Møller (1864–1905)
 David Monies (1812–1894)
 Christian Mølsted (1862–1930)
 Peder Mørk Mønsted (1859–1941)
 Richard Mortensen (1910–1993)
 Adam August Müller (1811–1844)
 Emilie Mundt (1842–1922)

N

Elisabeth Neckelmann (1884–1956)
 Hermania Neergaard (1799–1875)
 Rasmus Nellemann (1923–2004)
 Arthur Nielsen (1883–1946)
 Ejnar Nielsen (1872–1956)
 Jais Nielsen (1885–1961)
 Thorvald Niss (1842–1905)

 Emil Normann (1798–1881)
Ernestine Nyrop (1888–1975)

O

 Henrik Olrik (1830–1890)
 John Olsen (born 1938)
 Erik Ortvad (1917–2008)
 Ovartaci (1894 – 1985)

P

 Vilhelm Pacht (1843–1912)
 Erik Pauelsen (1749–1790)
 Julius Paulsen (1860–1940)
 Carl-Henning Pedersen (1913–2007)
Sophie Pedersen (1885–1850)

 Vilhelm Pedersen (1820–1859)
 Anna Petersen (1845–1910)
 Edvard Petersen (1841–1911)
 Leif Sylvester Petersen (born 1940)
 Vilhelm Petersen (1812–1880)
 Fritz Petzholdt (1805–1838)
 Theodor Philipsen (1840–1920)
 Lars Physant (born 1957)
 Camille Pissarro (1830–1903)
 Gudrun Poulsen (1918–1999)
 Bolette Puggaard (1798–1847)

R

 Pia Ranslet (born 1956)
 Tal R (born 1967)
 Erik Raadal (1905–1941)
 Johannes Rach (1720–1783)

 Carl Rasmussen (1841–1893)
 Louise Ravn-Hansen (1849–1909)
 Jytte Rex (born 1942)
 L.A. Ring (1854–1933)
 Elof Risebye (1892–1961)
 Jørgen Roed (1808–1888)
 Johan Rohde (1856–1935)
 Martinus Rørbye (1803–1848)
 Vilhelm Rosenstand (1838–1915)
 Godtfred Rump (1816–1880)

S

 August Schiøtt (1823–1895)
 Alfred Schmidt (1858–1938)
 Ludvig Abelin Schou (1838–1867)
 Peter Alfred Schou (1844–1914)
 Ole Schwalbe (1929–1990)
 Carl Christian Seydewitz (1777–1857)
 Herman Siegumfeldt (1833–1912)
 Alfred Simonsen (1906–1935)
 Niels Simonsen (1807–1885)
 Joakim Skovgaard (1856–1933)
 Niels Skovgaard (1858–1938)
 P.C. Skovgaard (1817–1875)
 Agnes Slott-Møller (1862–1937)
 Harald Slott-Møller (1864–1937)
 Frederik Sødring (1809–1862)
 Jens Søndergaard (1895–1957)
 Jørgen Sonne (1801–1890)
 Carl Frederik Sørensen (1818–1879)
 Ole Sporring (born 1941)
 Niels Larsen Stevns (1864–1941)
 Christine Swane (1876–1960)
 Sigurd Swane (1879–1973)
 Anna Syberg (1870–1914)
 Ernst Syberg (1906–1981)
 Fritz Syberg (1862–1939)

T

 Carl Thomsen (1847–1912)
 Reinhold Timm (?–1639)
 Peter Tom-Petersen (1861–1926)
 Kurt Trampedach (1943–2013)
Eleonora Tscherning (1817–1890)
 Laurits Tuxen (1853–1927)
 Nicoline Tuxen (1853–1927)

V

 Herman Vedel (1875–1948)

W

 Olga Wagner (1873–1963)
 Bertha Wegmann (1847–1926)
 Edvard Weie (1879–1943)
 Friedrich Bernhard Westphal (1803–1844)
 Johannes Wilhjelm (1868–1938)
 Jens Ferdinand Willumsen (1863–1958)
 Svend Wiig Hansen (1922–1997)
 Bjørn Wiinblad (1918–2006)
 Abraham Wuchters (1608–1682)

Z

 Christian Zacho (1843–1913)
 Kristian Zahrtmann (1843–1917)
 Johann Georg Ziesenis (1716–1777)

See also
 Danish art
 List of Danes
 List of lists of painters by nationality

References

Painters
Danish

List of Danish painters


Les championnats du monde de pelote basque 1978, 8ème édition des championnats du monde de pelote basque, ont lieu du  au 10 septembre 1978 à Biarritz, Bayonne et Saint-Pierre-d'Irube, en France.
Organisés par la Fédération internationale de pelote basque, ils réunissent 9 nations qui se disputent 12 titres mondiaux.
L'Espagne domine cette huitième édition.

Organisation

Nations participantes
Neuf nations prennent part à ce huitième championnat du monde:

 (38)

 (4)

 (14)

 (7)

Lieux de compétition
Cinq lieux accueillent les compétitions:
 le Trinquet moderne et le trinquet de la ZUP à Bayonne: pour toutes les compétitions de trinquet
 le fronton de Saint-Pierre-d'Irube et le fronton Plaza-Berri à Biarritz: main nue (individuel et par équipes), paleta gomme, paleta cuir,  pala corta et frontennis
 Fronton Euskal-Jaï à Biarritz: pala larga et cesta punta

Épreuves et inscriptions

Déroulement des compétitions
 Le règlement impose que tous les terrains de jeu soient couverts; cela n'avait pas été le cas lors de la précédente édition et avait conduit certaines parties à ne pas pouvoir être disputées avant la fin de la compétition
 Les joueurs de l'équipe des États-Unis ont payé personnellement leurs billets d'avion
 Treize des joueurs de l'équipe américaine sont des joueurs français ou espagnols éxilés aux États-Unis: Sauveur Bidart (natif d'Iholdy), Jean Iriaborde (d'Armendaritz), Pierre Uharriete (d'Urepel), Jean-Pierre, Xavier et Peyo Apecetche (de Saint-Jean-Pied-de-Port), Bernard Iribarren, Jean Pierre Andola et Bernard Andurein (d'Ossès), Amédée Ireiy (d'Irouléguy), André Larre (de Villefranque) et enfin Coche Recondo et Firmin Erro (de Valcarlos)
 Le bilan comptable du comité d'organisation présentera au 18 novembre 1978 un solde bénéficiaire de près de  ( de recettes pour  de dépenses)

Palmarès

Tableau des médailles

Notes et références

Liens externes
  FIPV - Fédération internationale de pelote basque
  FFPB - Fédération française de pelote basque

1978
Pelote basque
Championnat du monde en France
Sport en France en 1978
Sport en septembre 1978
Pelote basque en France
Sport à Biarritz
Sport à Bayonne
Événement sportif dans les Pyrénées-Atlantiques

Championnats du monde de pelote basque 1978


Ban Chao (født år 32, død år 102) var en kinesisk kavalerigeneral under Handynastiet. Han var søn af en historiker og udvidede kejserdømmet mod vest i retning af det Kaspiske Hav, men nåede ikke frem til romerriget.

Kilder
 Henrikson, Alf, Kinesisk historia

Noter
Ban Chao er afbildet i Wu Shuang Pu (無雙 譜, Bord af Uforlignelige Helte) af Jin Guliang

Personer fra Kina

Ban Chao


Marianna agentul 0555 (titlul original: în ) este un film de război, ecranizare după nuvela cu elemente autobiografice «În spatele liniilor inamice» (В тылу врага) a lui Praskovia Didîk, realizat în 1967 de regizorul Vasile Pascaru. Aceeași nuvelă a stat și la baza filmului Riscul (Риск, 1970) al aceluiași regizor, care în perioada Uniunii Sovietice este menționat cu numele de Vasili Paskaru.

Protagoniștii filmului sunt actorii Irina Tereșcenko și Grigore Grigoriu.

Conținut

Distribuție
 Irina Tereșcenko – Marianna Petrenko, radio-telegrafistă, agent «0555»
 Grigore Grigoriu – Nikolai Grițenko, «Plopul», polițist
 Tînu Aav – Ludwig, ofițer neamț
 Serghei Lunkevici – Ernst, maiorul neamț
 Viktor Ciutak – unchiul Petea, persoana de contact
 Mihail Badikeanu – Mihai
 Valeri Malîșev –
 Iuri Dedovici – căpitanul Boikov
 Valentina Zimniaia – Dunea, amanta
 Vadim Vilski – un ofițer neamț
 Lavrenti Masoha – generalul sovietic
 Igor Bezeaev – colonelul de la CI
 Vladimir Bogatu – aviator
 Igor Kuleșov – ofițerul de stat major
 Nikolai Zaplitnîi – un ofițer neamț
 Dumitru Margine – polițist

Referințe

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1967
Filme de război
Filme biografice
Ecranizări
Filme în limba rusă
Filme regizate de Vasile Pascaru
Filme alb-negru
Filme Moldova-Film

Marianna agentul 0555


Roberto Repole (Turim, ) é um prelado italiano da Igreja Católica, arcebispo de Turim e bispo de Susa in persona episcopi.

Biografia
Roberto Repole nasceu no bairro Givoletto de Turim em . Estudou no seminário menor dali e depois no Seminário Arcebispal de Turim. Obteve sua licenciatura e doutorado em teologia na Pontifícia Universidade Gregoriana.

Foi ordenado padre em  pelo Cardeal Giovanni Saldarini. Em seguida, atuou como vigário paroquial de 1992 a 1996, professor de teologia sistemática na Faculdade Teológica de Turim e no Instituto Superior de Ciências Religiosas de Turim de 1996 a 2022, cônego da Igreja Real de São Lourenço de 2010 a 2022, presidente da Associação Teológica Italiana de 2011 a 2016 e reitor da seção de Turim da Faculdade Teológica do Norte da Itália de 2016 a 2022. Foi também membro do conselho administrativo da Agência da Santa Sé para a Avaliação e Promoção da Qualidade nas Universidades e Faculdades Eclesiásticas (AVEPRO) de 2016 a 2022.

Suas funções em nome da arquidiocese de Turim incluem: coordenador da pastoral universitária e membro por cinco anos da Comissão Ecumênica Diocesana. Até 2022 trabalhou com a paróquia Santa Maria della Stella em Druento, foi assistente eclesiástico diocesano do Movimento Eclesial de Compromisso Cultural (MEIC) e membro do conselho sacerdotal.

Em , o Papa Francisco o nomeou arcebispo de Turim e bispo de Susa. Ao mesmo tempo, o Papa ordenou a união da Arquidiocese de Turim in persona episcopi com a Diocese de Susa, à qual o Bispo Roberto Repole foi nomeado ao mesmo tempo.  A nomeação foi uma surpresa, pois seu nome não havia sido mencionado na especulação da imprensa sobre os candidatos ao cargo de Turim. Ele é o primeiro nativo de Turim a ser nomeado arcebispo ali desde a nomeação de Agostino Richelmy em 1897.

Foi consagrado em 7 de maio no gramado da Catedral de Turim por Dom Cesare Nosiglia, seu antecessor, coadjuvado por Dom Marco Arnolfo, arcebispo de Vercelli e por Dom Alfonso Badini Confalonieri, seu antecessor na Sé de Susa.

Obras selecionadas
Suas publicações incluem:
Il pensiero umile. In ascolto della Rivelazione" (Città Nuova);
"Seme del Regno. Introduzione alla Chiesa e al suo mistero" (Esperienze);
"L'umiltà della Chiesa" (Qiqajon);
"Venha stelle in terra. La Chiesa nell'epoca della secolarizzazione" (Cittadella);
"Dono (Rosenberg & Sellier);
"La vita cristiana" (São Paulo); "Chiesa" (Citadela)

Ligações externas

Naturais de Turim
Alunos da Pontifícia Universidade Gregoriana
Arcebispos católicos da Itália

Roberto Repole


තංගල්ල බලකොටුව යනු, ශ්‍රී ලංකාවෙහි තංගල්ල යන වෙරළබඩ නගරයෙහි පිහිටි  කුඩා ලන්දේසි බලකොටුවකි. දිවයිනෙහි දකුණු දිග වෙරළෙහි වැදගත් නැංගුරම් පොළක් ලෙසින්  ලන්දේසීහූ තංගල්ල භාවිතා කලහ.

ලන්දේසීන් විසින් තැනුනු බලකොටු අතරින් තංගල්ල බලකොටුව වෙනස් වන්නේ මෙම බලකොටුවෙහි සුවිශාල ප්‍රාකාර නොමැති වීමෙනි. 12 මී (39 අඩි) උසැති ප්‍රධාන ප්‍රාකාර සතර විසින්, රොම්බසයකට සමාන පරිශ්‍රයක් වට කරයි. 19වන සියවස මැද භාගයෙහිදී බ්‍රිතාන්‍යයන් විසින් මෙම බලකොටුව සැලකියයුතු පමණකින් වෙනස් කලේ එය  බන්ධනාගාරයක් බවට පෙරලන විටදීය. බ්‍රිතාන්‍යයන් විසින්ද තංගල්ල නැංගුරම් පොළක් ලෙසින් භාවිතා කෙරෙණි. මෙම බලකොටුව තවමත්  බන්ධනාගාර දෙපාර්තමේන්තුව විසින් බන්ධනාගාරයක් ලෙසින් භාවිතා කෙරෙයි.

ආශ්‍රිත

මෙයද බලන්න
 ශ්‍රී ලංකාවේ බලකොටු

තවදුරටත් කියවීම්

ශ්‍රී ලංකාවෙහි බ්‍රිතාන්‍ය බලකොටු
ශ්‍රී ලංකාවෙහි ලන්දේසි බලකොටු

තංගල්ල බලකොටුව


Svijet

Natjecanja

Svjetska natjecanja
 Od 17. rujna do 2. listopada – XXIV. Olimpijske igre – Seul 1988.

Kontinentska natjecanja

Europska natjecanja
 Od 10. do 25. lipnja – Europsko prvenstvo u nogometu u SR Njemačkoj: prvak Nizozemska

Osnivanja
 KRC Genk, belgijski nogometni klub

Rekordi

Nagrade

Ostali događaji

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Natjecanja

Timski športovi

Pojedinačni športovi

Osnivanja

Rekordi

Nagrade

Ostali događaji

Rođenja

Smrti
 5. lipnja – Vilim Messner, hrvatski atletičar (* 1904.)

Izvori

Vanjske poveznice

Šport u 1988.


Renan Silva (1 de enero de 1989, Río de Janeiro, Brasil), es un futbolista brasileño que juega como centrocampista. Juega actualmente para el Al Jahra SC de la Liga Premier de Kuwait

Clubes

Futbolistas de Brasil
Futbolistas del Al-Nahda Club (Arabia Saudita)
Futbolistas de Río de Janeiro

Renan Silva


Wonder Woman kan henvise til:

 Wonder Woman – superheltinde fra DC Comics

Film og tv
 Wonder Woman (film fra 1974) – instrueret af Vincent McEveety, med Cathy Lee Crosby i titelrollen
 Wonder Woman (film fra 2009) – animationsfilm med Keri Russell som stemmelægger i titelrollen
 Wonder Woman (film fra 2017) – instrueret af Patty Jenkins, med Gal Gadot i titelrollen
 Wonder Woman (tv-serie) – fra 1975 til 1979, med Lynda Carter i titelrollen

Wonder Woman (flertydig)


Flamingo Studio var et filmatelier, etableret af instruktøren og producenten Johan Jacobsen, der fra slutningen af 1940'erne til 1966 producerede sine egne og andres film her.

I januar 1948 købte Jacobsen sammen med Asger Jerrild af Knud Hjortø Teknisk Film Co.s bygninger beliggende på Lindeallé i Nærum med henblik på at udbygge dem til et moderne filmstudie til spillefilmproduktion, hvor andre uafhængige filminstruktører og producenter kunne leje sig ind.

På grund af økonomiske problemer måtte Jerrild trække sig, og Jacobsen overtog hans halvpart i ejendommen. Herefter var Preben Philipsen kortvarigt inde i billedet som partner, men også han trak sig, da det ikke lykkedes at opnå statsstøtte til planerne, som Jacobsen realiserede for egen regning og risiko.

Jacobsen ledede atelieret frem til 1966, fra 1954 med økonomisk tilskud fra en produktionsbevilling til Triangel Teatret. I 1966 blev Flamingo afhændet til Mogens Skot-Hansens Laterna Film. I 1971 overtog nabovirksomheden Brüel & Kjær grunden, og bygningerne blev revet ned.

Film helt eller delvis indspillet på Flamingo (udvalgte)
 Næste gang er det dig (1948)
 Min kone er uskyldig (1950)
 Naalen (1951)
 Alt dette og Island med (1951)
 Som sendt fra himlen (1951)
 Man burde ta' sig af det (1952)
 Den lille pige med svovlstikkerne (1953)
 Skatteøens hemmelighed (1953)
 Ballettens børn (1954)
 Blændværk (1955)
 Den store Gav-tyv (1956)
 Splintret emaille (1956)
 Vi som går stjernevejen (1956)
 Ingen tid til kærtegn (1957)
 Kristen Bording (1958)
 Krudt og klunker (1958)
 En fremmed banker på (1959)
 Frihedens pris (1960)
 Gøngehøvdingen (1961)
 Dronningens vagtmester (1963)
 Sekstet (1963)
 Fremrykket møde (1964)
 Norden i Flammer (1965)
 Grænseland (1965)
 Nu stiger den (1966)
 Søskende (1966)

Referencer

Filmstudier

Flamingo Studio


L'USS Cochino (SS-345) est un sous-marin de la classe Balao construit pour l'United States Navy pendant la Seconde Guerre mondiale.

Construit au chantier naval Electric Boat de Groton, dans le Connecticut, sa quille est posée le , il est lancé le , parrainé par  M. E. Serat et mis en service le , sous le commandement du commander W. A. Stevenson.

Historique
Le Cochino rejoint la flotte américaine de l'Atlantique, naviguant dans les eaux de la côte Est et de la mer des Caraïbes depuis son port d'attache de Key West, en Floride. À la fin des années 1940, il reçoit une conversion GUPPY II qui rationalise sa coque et augmente la puissance de son moteur.

Le , le Cochino prend la mer pour une croisière en Grande-Bretagne et des opérations dans l'Arctique.

En , il mène en compagnie de l' une mission secrète le long de la péninsule de Kola pour écouter discrètement les communications qui révélaient le test du lancement de missiles soviétiques à partir d'un sous-marin, missiles qui pouvaient contenir dans un futur proche des têtes nucléaires. Cette mission fut donc la première mission d'espionnage américaine sous-marine de la guerre froide.

Son groupe opérationnelle traverse un violent coup de vent polaire au large de la Norvège, le Cochino recevant plusieurs secousses. Le , ces incidents provoquent un incendie électrique et une explosion de batterie, suivis de la génération d'hydrogène et de chlore gazeux.

Défiant les conditions météorologiques les plus défavorables possibles, le commandant Rafael Celestino Benítez (1917-1999), commandant du Cochino, et ses hommes se battent pendant 14 heures pour sauver le sous-marin faisant preuve d'un grand savoir-faire et d'un grand courage. Mais une deuxième explosion de batterie le  provoque l'évacuation du navire avant qu'il ne sombre. L'équipage du Tusk parvient à sauver tous les hommes du Cochino à l'exception de Robert Wellington Philo, un ingénieur civil. Cependant lors du sauvetage, six marins de Tusk perdent la vie.

Le Cochino est l'un des quatre sous-marins de la marine américaine à avoir été perdus depuis la fin de la Seconde Guerre mondiale. Les autres sont les ,  et .

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des sous-marins de l'United States Navy
 Liste des navires coulés par sous-marins par nombre de morts
 Liste des pertes sous-marines de l'United States Navy

Liens externes
 On Eternal Patrol: USS Cochino
 USS COCHINO (SS-345) and USS TUSK (SS-426)

Bateau lancé en 1945
Sous-marin de l'US Navy de la Seconde Guerre mondiale
Navire construit à Groton (Connecticut)
Accident de sous-marin de l'US Navy
Navire coulé en 1949
Épave de l'océan Arctique
Sous-marin de l'US Navy de la guerre froide
Classe Balao
Article contenant du texte publié par le Dictionary of American Naval Fighting Ships
Explosion en 1949

USS Cochino (SS-345)


María Cardinal (3 de julio de 1952) es una actriz mexicana que participó en varias películas entre 1970 y 1995, entre las que destacan: Juventud desnuda (1971), La Mansión de las 7 momias (1977) o Hermelinda linda (1984), entre otras.

Biografía
María Cardinal es la cuarta de 10 hermanos. Sus padres fueron José Guerrero y María del Refugio Cárdenas.

Filmografía
 Usted decide si se embaraza (1993)
 Mi novia ya no es Virginia (1993)
 De naco a millonario (1992)
 Lola la trailera 3 (1991)
 Dos cuates a todo dar (1990)
 El semental (1990)
 El mofles en Acapulco (1988)
 El inocente y las pecadoras (1990)
 Desafiando a la muerte (Agentes federales) (1990)
 El garañón (1989)
 El rey de las ficheras (1989)
 Buscando la muerte (1989) (como María Cardinal)
 En un motel nadie duerme (1989)
 La guerrera vengadora (1988)
 Dos machos que ládran no muerden (1988)
 Los albureros (1988) .... Rosa
 Un asesino anda suelto (1988)
 Las movidas del mofles (1987)
 La ruletera (1987)
 Duro y parejo en la casita de pecado (1987)
 Juan Polainas (1987)
 Mafia en Acapulco (1987)
 Huele a gas (1986)
 El mala pata (1986)
 La muerte de un pistolero (1986)
 Un macho en la cárcel de mujeres (1986)
 Barrio salvaje (1985)
 El rey del masaje (1985) .... Mireya/Maribel
 El secuestro de Lola (1985)
 La pulquería ataca de nuevo (1985)
 Hermelinda Linda (1984)
 Perico el de los palotes (1984)
 Las nenas del amor (1983)
 Estoy sentenciado a muerte (1983)
 Todos eran valientes (1983)
 San Juan de Dios es Jalisco (1982)
 Contrabando por amor (1980)
 A paso de cojo (1980)
 Las golfas del talón (1979)
 La Mansión de las 7 momias (1977)
 El reventón (1977)
 El increíble profesor Zovek (1972)
 Juventud desnuda (1971)
 El cielo y tú (1971) (sin acreditar)

Referencias

Enlaces externos

Actrices de México

María Cardinal (actriz)


is a Japanese musician, songwriter and record producer. He is best known as the guitarist and main composer of the rock duo B'z, the best-selling music act in their native Japan. He also has a successful solo career where, in addition to winning several Japan Gold Disc Awards, he won the Grammy Award for Best Pop Instrumental Album for Take Your Pick (2010), which he made in collaboration with Larry Carlton. Matsumoto is only the fifth guitarist in the world to have his own Gibson signature model guitar.

Career
Matsumoto was inspired to pick up a guitar at the age of 13 when he heard Eric Clapton's playing on The Beatles song "While My Guitar Gently Weeps" for the first time. Reportedly he bought his first electric guitar aged 15, a Japanese Gibson Les Paul after hearing Deep Purple's guitarist Ritchie Blackmore play "Smoke on the Water on live album Made in Japan. Matsumoto has said over the years that he has many favorite artists, from whom he has drawn much inspiration, from hard rock particularly such as Deep Purple, Led Zeppelin, Aerosmith and Van Halen and Michael Schenker. He has also cited a love of classical music, which was the catalyst for the incorporation of strings into many B'z compositions. He has also worked with Tokyo Ska Paradise Orchestra for many years, and their work often appears on many of the earlier B'z albums.

Matsumoto's attended jazz school, but when he started working as a session musician, and supporting tours like TM Network, his musicianship was cemented. His exposure to a myriad of styles helped him to meld his own unique blend, incorporating elements of his jazz training, blues (his incorporation of the style known as "Kansai Blues" is well known), classical, heavy metal, rock, and ska. Matsumoto's continued his session work throughout the early and mid-1980s with acts such as Mari Hamada until deciding to jump on the emerging solo instrumental trend catching on in Japan at that time. He recorded solo album Thousand Wave and worked with future globe headliner Tetsuya Komuro as a touring guitarist for Komuro's band TM Network. "99", a simple instrumental incorporating some blistering fretwork, is considered one of his finest works.

After his solo album, Matsumoto decided to try his hand at starting his own band. With his session work behind him, and a burgeoning production career, he started to search for a singer. After being presented with a tape from an unknown session singer known as Koshi Inaba, Matsumoto was blown away. Their first recorded session was a rendition of "Let It Be" and "Oh! Darling" by The Beatles, and even though the amp blew out, Matsumoto knew he had his new singer. Matsumoto and Koshi formed the duo B'z and debuted in September 1988. B'z has continued to be one of the most successful bands in the history of Japanese music, helped by the pairing of two very different musical directions. Matsumoto always drew his tastes from blues, classical, and jazz, while Koshi preferred rock music. Tak has ongoing friendships with musicians such as Barry Sparks, Marty Friedman, Billy Sheehan, Eddie Van Halen, Eric Martin, Jack Blades, Joe Perry, Pat Torpey, Steven Tyler, and Steve Vai, with whom Tak and Koshi recorded the song "Asian Sky" from the 1999 album, The Ultra Zone. Billy Sheehan recorded tracks for 1999's Brotherhood album, as well as touring (along with Shane Gaalaas) as support musicians for 2002's Green Live-Gym Tour. In 2002, Matsumoto contributed music to two songs ("Don't Stop Music!" and "Koiuta") in Misia's fourth album, Kiss in the Sky. She invited him to be a part of the album after discovering his solo work.

Matsumoto's 2003 solo album The Hit Parade was chosen as one of the Best Rock & Pop albums of the year at the 18th Japan Gold Disc Awards. In 2004, he formed the "Tak Matsumoto Group" with Eric Martin on vocal, Jack Blades on bass, and Brian Tichy on drums, forging ahead with his own brand of musical genius. Tak played guitar, produced the album and wrote songs while Eric and Jack wrote lyrics. On March, the single "Oh Japan ~Our Time Is Now~", was released. The album TMG I that made Tak go back and forth to US for the recording, was released on June 23. Tak has had this project idea for a long time; the album mixes rock and oriental sounds. The album topped the chart in the first week. Matsumoto energetically kept working. On July 18, 19 and 20, he had a collaboration concert with Tokyo Symphony Orchestra at Suntory Hall. At this special concert named Tokyo Special Collaboration 2004 Matsumoto Takahiro -HANA-, Tak played B'z hit "Love Phantom" and the solo number "HANA" with only his guitar and Orchestra. Soon after, TMG started its tour rehearsal. From July 30, the "Dodge The Bullet" tour started at Zepp Fukuoka. Chris Frazier who played songs on the B'z album Big Machine joined as the drummer for this tour. TMG had 16 shows in 8 locations including the last show at Nihon Budokan. In November, Matsumoto established his own label "House of Strings" which emphasizes guitarists and string musicians. He recorded again at a studio the songs played with the orchestra in July, and released it as the first House of Strings CD with the same title on the album. It is an instrumental album including Christmas numbers such as "Itsukano Merry Christmas" and "Holy Night".

In 2005, he scored the soundtrack for the film Ultraman: The Next, while the next year wrote the music of "Real Face" for KAT-TUN. According to Oricon, "Real Face" became the Japanese best-selling single in 2006. In 2010, after the tour "Ain't No Magic" with B'z, Matsumoto worked with guitarist Larry Carlton. Together they released an album titled Take Your Pick in June 2010, available in Japan and around the world. The album was considered for nomination for nine categories of the 2011 Grammy Awards, and ended up winning the award for Best Pop Instrumental Album. It also won Jazz Album of the Year at the 25th Japan Gold Disc Awards. Together they embarked on a nationwide tour to support the album, with Matsumoto saying that "felt a little nervous playing "Room 335" with Mr. Larry Carlton every night". In 2016, Matsumoto released a three-track EP called Enigma, followed in 2017 by a collaboration album between himself and Hawaiian artist Daniel Ho, Electric Island, Acoustic Sea.

Matsumoto's albums Strings of My Soul (2012) and New Horizon (2014) each won the Japan Gold Disc Award for Instrumental Album of the Year. He won the award a third time for 2020's Bluesman.

Legacy
Matsumoto through his B'z fame is credited for the "resurrection and reinvention of the Japanese guitar hero", alongside and in comparison to X Japan guitarist hide, as a model of guitarist more interested in technique, technology and equipment, popularizing the electric guitar as a mass media product in Japan. Terry Burrows considered him the "most highly regarded guitarist to emerge from Asia". Matsumoto ranked first in a 2011 poll conducted by Japanese search engine goo on who the Japanese people thought was the best guitarist to represent Japan. In 2019, Matsumoto's song  was named the 51st best guitar instrumental by Young Guitar Magazine in 2019. In April 2022, the Japanese government awarded Matsumoto the Medal with Dark Blue Ribbon for his charitable contributions.

Musical equipment
Matsumoto was given his own Signature Model Les Paul from Gibson in 1999. Matsumoto was added to the Gibson signature artist club as the first guitarist from Asia. He currently holds the record with 7 different signature models produced, including "Model Double Cutaway". His Les Paul model was also adapted into an Epiphone. In recent years was released signature model "Doublecut Custom Ebony".

Early career
'Tak' Matsumoto Yamaha MGM Signature Model (1988–1989)
'Tak' Matsumoto Yamaha MGM-II Signature Model (1990–1992)
'Tak' Matsumoto Yamaha MGM-III Signature Model (1993–1995)
 Gibson Les Paul Standard Gold Top (1991–1998)
Music Man EVH Signature Model (1995–1998)
(Mesa Boogie) Mark III head amp (1985–1991)
 VHT 100 watt rack-mounted heads (1985–1991)
(Mesa Boogie) 2 channel Dual Rectifier 100 watt (1992–1995)
(Mesa Boogie) 4 X 12 celestion speaker (Rebadged to a Ferrari emblem)
Rockman XPR (1988–1997)
Marshall JCM 800 100 watt heads (1994)
Marshall 4x12's with Celestion speakers (Rebadged "Matsumoto") (1992–1997)
Peavey 5150 guitar amp (1996–2000)
Peavey 5150II 100 watt amplifier (2000–2002)
EMB Audio Remote wah system

2002-present
Gibson 'Tak' Matsumoto Signature Model (4 types)
2 ESP Custom Shop Craft House Eclipses (blue burst floyd, amber burst)
Bogner Ecstasy Classic 100 watt Amplifiers
 Bogner Uberschall 100 Watt Amplifiers
Bogner "Rei" 4x12 cabinets (with specially voiced custom speakers)
Budda Budwah
Digitech Whammy Pedal
Taurus Distortion Pedal
Dunlop 1.00 Guitar Picks
Sadowsky Tokyo Stratocaster Type (2006, from the Monster's Garage)
Matsumoto has also amassed a substantial guitar collection, including the following:

1870 Martin C-7 Acoustic Guitar
1937 Martin 000-18 Acoustic Guitar
1952 Fender Telecaster (Butterscotch Blonde)
1954 Fender Stratocaster (Tobacco Sunburst)
1956 Gibson Les Paul Goldtop (with 'Soapbar' pickups)
1959 Gibson Les Paul Flametop (with PAF pickups)
1962 Fender Stratocaster (Fiesta Red)
1962 Gibson SG

Matsumoto is also an avid collector of older guitar amplifiers, as well as an accomplished bass player. Aside from guitars, he also owns other instruments, such as a few sitars, electric and otherwise.

Discography

With B'z

Solo works

Albums
Thousand Wave (May 21, 1988), Oricon ranking: No. 58
Wanna Go Home (April 22, 1992) No. 3
Rock'n Roll Standard Club (May 15, 1996) No. 2
Thousand Wave Plus (October 7, 1996) No. 25
Knockin' "T" Around (April 14, 1999) No. 5
 (February 27, 2002) No. 5
 (February 27, 2002) No. 4
The Hit Parade (November 26, 2003) No. 2
House of Strings (November 24, 2004) No. 7
Theatre of Strings (October 19, 2005) No. 9
Take Your Pick (June 2, 2010) No. 2
Strings of My Soul (June 20, 2012) No. 4
New Horizon (April 20, 2014) No. 3
enigma (April 6, 2016) No. 4
Electric Island, Acoustic Sea (February 8, 2017) No. 7
Bluesman (September 2, 2020) No. 3

Singles
'88 ~ Love Story/Love Ya (September 25, 1991) Oricon ranking: No. 8
#1090 Thousand Dreams (March 18, 1992) – Music Station opening theme - No. 3
The Changing (March 25, 1999) No. 3
異邦人 (Ihoujin) (August 27, 2003), features Zard and Matsuda Akiko of Ramjet Pulley, No. 2
イミテイション・ゴールド [Imitation Gold] (October 8, 2003), features Mai Kuraki and Nakamura Yuri of GARNET CROW, No. 1

TMG (Tak Matsumoto Group)

Albums
TMG I (June 23, 2004) No. 1

Singles
"Oh Japan ~Our Time Is Now~" (March 31, 2004) No. 3

Video
Dodge The Bullet (December 15, 2004) No. 8

References

External links
B'z official website – also includes Tak's substantial guitar collection
House of Strings – His instrumental collaborative solo project

1961 births
B'z
Lead guitarists
Living people
Singers from Toyonaka, Osaka
20th-century Japanese guitarists
21st-century Japanese guitarists
Japanese male singer-songwriters
Japanese singer-songwriters
Japanese record producers
Japanese rock guitarists
Japanese male rock singers
Japanese male pop singers
Japanese session musicians
Being Inc. artists
Grammy Award winners
Tak Matsumoto Group members
Recipients of the Medal of Honor (Japan)

Tak Matsumoto


Miss 139 est un film américain réalisé par B. A. Rolfe et sorti en 1921. Il met en vedette l'actrice d'origine suédoise Diana Allen qui faisait partie des Ziegfeld Girl.

Synopsis
Une bande de faussaires de Greenwich Village à New York, dirigée par le professeur John Breede et soutenue par le banquier Martin Cardine, imprime des faux billets français pour un gang étranger. Yvonne La Rue, une émissaire connue sous le nom de "Miss 139" envoyée par le gang français pour récupérer l'argent, rencontre le capitaine Marlowe, un ex-soldat qui est revenu de France pour découvrir que Cardine a financièrement ruiné son père et épousé sa chérie Vera. Un membre du gang new-yorkais, amoureux d'Yvonne, tue Cardine et fait croire à Marlowe qu'il a lui-même commis le meurtre en état d'ébriété.

Fiche technique
 Titres alternatifs :
 Réalisation : B. A. Rolfe
 Scénario : Charles Logue
 Producteur : A. H. Fischer
 Production : A. H. Fischer, Inc.
 Distributeurs : Jans Film Service, Sherman Productions Corporation
 Durée : 5 bobines
 Date de sortie :

Distribution

 Diana Allen : Yvonne La Rue
 Marc McDermott : Professeur John Breede
 Eugene Strong : Captain Marlowe
 E. J. Ratcliffe : Martin Cardine
 Tatjana Irrah : The squirrel
 Sally Crute : Vera Cardine
 John L. Shine : Professor Apollo Cawber
 Gordon Standing : La Gendre
 James Ryan : Operative

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Film américain sorti en 1921
Film dramatique américain
Film américain en noir et blanc
Film muet américain

Miss 139


Ioan S. Stănculescu () a fost un general român care a luptat în cel de-al Doilea Război Mondial.

A fost decorat la 4 august 1945 cu Ordinul Militar "Mihai Viteazul" cu spade, clasa III, "pentru curajul și inițiativa cu care și-a comandat divizia în acțiunile contra germano-maghiarilor, reușind să rupă pe rând rezistențele îndârjite ale acestora și sa cucerească zonele Ociova-Strany, deschizând astfel drumul de comunicații spre orașul Banska-Bistrița. Intră apoi în zona Strany, de sub comanda Corp. 51 aliat, unde printr'o manevră hotărîtoare reușește să spargă frontul și să deschidă un alt drum pentru pătrunderea trupelor de sub comanda sa în orașul Moravia".

Decorații
  Ordinul "Steaua României" în gradul de ofițer (8 iunie 1940)
  Ordinul "Mihai Viteazul" cu spade, cl. a III-a (4 august 1945)

Note

Legături externe
  Generals.dk

Nașteri în 1890
Decese în 1956
Generali români din Al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul Steaua României
Decorați cu Ordinul "Mihai Viteazul"

Ioan Stănculescu


Adewale Akinnuoye-Agbaje (d. 22 Ağustos 1967), Nijerya asıllı İngiliz aktör ve model.

Televizyonlarda yayınlanan Oz adlı dizide Adebisi rolüyle ve Lost adlı dizide Mr. Eko rolüyle tanınır.

Hayatı ve kariyeri

Akinnuoye-Agbaje Islington, Londra'da doğdu. Kendisi Yoruba etnik kökeninden Nijeryalı bir ailenin üyesidir. King College London'dan Hukuk diploması; Londra Üniversitesi Hukuk yüksek lisansı diploması vardır. Yoruba, İtalyanca ve Swahili dahil olmak üzere birçok dili akıcı olarak, Fransızca dahil diğer birkaç dili de orta derece de konuşabilmektedir.

Asıl olarak televizon dizisi Oz'daki Adebisi karakteri ile tanınmakla birlikte daha kısa dönemli dahil olduğu Lost dizisi ile de tanınır. Bunların dışında Geçmişi Olmayan Adam'da Afrikalı Diktatör, Budala Dedektif 2'de polis memuru Hitu, Mumya'nın Dönüşü'nde Lock-Nah ve G.I. Joe: Kobra'nın Yükselişi'da Heavy Duty rollerini canlandırmıştır.

Kişisel yaşamı
Akinnuoye-Agbaje Niçiren Budistidir ve Soka Gakkai Uluslararası Budist derneğinin bir üyesidir.

Londra'ya ailesinin yanına dönerek, film yönetmenliği yapmak oyuncunun kariyer planları arasındadır. Ayrıca hiç evlenmemiş ve çocuğu olmamıştır.

Filmografi

Film

Tv dizileri

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Adewale Akinnuoye-Agbaje interview  on the Tavis Smiley show
 Mr. Eko no pain in the neck-o explains 'difficult' tag at the New York Post

Nijerya asıllı İngilizler
1967 doğumlular
İngiliz erkek dizi oyuncuları
İngiliz erkek oyuncular
İngiliz erkek modeller
İngiliz Budistler
Ekran Oyuncuları Derneği Ödülü sahipleri
Yaşayan insanlar

Adewale Akinnuoye-Agbaje


Soğukpınar, Antalya ilinin Alanya ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı içindeki çeşmeden gelir.

Coğrafya
Antalya iline 139 km, Alanya ilçesine 25 km denize 7 km uzaklıktadır.

Nüfus

Alanya'nın mahalleleri

Soğukpınar, Alanya


Dobrojević, hrvatska plemićka obitelj u Šibeniku. Povijesna vrela spominju ih od konca 14. stoljeća. Tad se spominje rodonačelnik Ivan Dobroj, vlasnik posjeda u šibenskoj okolici. Obitelj je 1412. stekla šibensko plemstvo. Pripadnici se ističu u vojnim ulogama, dužnostima u gradskoj upravi i u Katoličkoj Crkvi. Juraj je bio rektor crkve Velike Gospe u Srimi i šibenski kanonik. Katarina je bila supruga humanista Mihovila Vrančića i mati istaknutoga hrvatskoga polihistora Fausta Vrančića. Brojni su se istakli u ratovima i suhozemnim i pomorskim bitkama protiv Osmanlija i uskoka: Ciparskom ratu (1570. – 73.), pomorska bitka kraj Kotora (1570. – 71.), pomorskoj bitci kod Ulcinja (1571.), opsadi Herceg-Novog, bitkama za obranu Murtera (1572.) i Vodica (1573.), kod Primoštena odbili su uskočke napadaje (1579., 1587.), osmanska opsada Šibenika (1647.). godine. Ivan je bio pukovnik mletačkih postrojba za šibensko područje. Njegov sin Juraj bio je zapovjednik konjaništva 1586. – 1600. u hugenotskim ratovima u Auvergnei. Po povratku u Hrvatsku bio konjanički kapetan na šibenskom području (1617.). Šimun je bio primicerij šibenskoga Kaptola. Godine 1819. umro je posljednji poznati muški član obitelji, Ante Dobrojević.

Izvori

Šibenik
Šibensko plemstvo

Dobrojević


Kutsal Duman (), yönetmenliğini Jane Campion'ın yaptığı, başrollerini Kate Winslet ve Harvey Keitel'ın paylaştığı 1999 ABD yapımı 115 dakikalık film.

Konusu
Avustralyalı genç bir kız olan Ruth (Winslet), Hindistan'da tatilini geçirmektedir. Tatili bitmesine rağmen anne babasını arayarak bir süre daha orada kalacağını söyler. Sesinde bir gariplik hisseden ailesi bundan hiç de hoşnut olmaz ve bir tarikatın etkisi altına girdiğini düşünmeye başlar. Bunun üzerine Ruth'un ailesi bu konularda uzman olan ve daha önce 200'den fazla benzer vakada çalışmış ruhbilimci PJ Waters'ı (Keitel) çağırır.

Bu arada ailesi Ruth'a babasının ölüm döşeğinde olduğunu söyleyerek Avustralya'ya dönmesini sağlar. Ruth'un gelmesiyle birlikte, üç aşamalı bir program uygulamayı düşünen PJ Waters çalışmaya başlar. 3 gün boyunca bir evde yalnız kalacak olan ikili arasında cinsel yönden yakınlaşma başlaması ile olaylar karışmaya başlar.

Eleştiriler
Kutsal Duman, sinema eleştirmenlerinin gazabına uğramış dolayısıyla da gösterime girdiği 1999 yılında büyük bir gişe başarısı sağlayamamıştır. Yeni Zelendalı yönetmen Jane Champion'ın 1993'te çektiği Piano ile senaryo dalında Oscar sahibi olmasının ardından 1999 yapımı Kutsal Duman yönetmenin düşüşe geçitiğinin bir işareti olarak kabul edildi.

Tüm zamanların en çok hasılat getiren filmi Titanic'de şöhret olduktan sonra önüne yığılan birçok teklifi geri çeviren Kate Winslet'in Kutsal Duman'daki oyunculuğu eleştirildi.

Kutsal Duman, Jackie Brown ile sinemaya geri dönen Pam Grier'in de tam anlamıyla harcandığı film olarak kabul edildi.

Çekimleri esnasında Winslet'in çıplak göründüğü sahneler ile adından oldukça söz ettiren film tüm eleştirilere ve büyük bir gişe başarısı yakalayamamasına rağmen çekim teknikleri ve farklı konusuyla sinemaseverlerin beğenisini kazandı.

Film, Türkiye sinemalarında da gösterime girdi.

Oyuncular
 Kate Winslet - Ruth Barron
 Harvey Keitel - PJ Waters
 Julie Hamilton - Mum
 Sophie Lee - Yvonne
 Daniel Wyllie - Robbie (as Dan Wyllie)
 Paul Goddard - Tim
 Tim Robertson - Dad
 George Mangos - Yani
 Kerry Walker - Puss
 Les Dayman - Bill-Bill (as Leslie Dayman)
 Samantha Murray - Prue
 Sandy Gutman - Stan (as Austen Tayshus)
 Simon Anderson - Fabio
 Pam Grier - Carol
 Éva Martin - Devotee

Yapım ekibi
 Yönetmen: Jane Campion
 Prodüktör: Jane Campion
 Yazan: Anna Campion, Jane Campion
 Dağıtan: Miramax

Avustralya dramatik filmleri
Avustralya bağımsız filmleri
Jane Campion'ın yönettiği filmler
Angelo Badalamenti'nin müziğini yaptığı filmler
Film4 Productions filmleri
Yeni dini hareketler
Racasthan'da çekilmiş filmler
Delhi'de çekilmiş filmler
Flinders Dağları'nda çekilmiş filmler
1990'larda İngilizce filmler
1999 çıkışlı dramatik filmler

Kutsal Duman


Planina je naseljeno mjesto na području Grada Sarajeva, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Povijest
Prvi apostolski vikar u Bosni biskup fra Mate Delivić u svome izvješću iz 1737. godine naveo je mjesto Planinu u župi Sarajevu, s 5 katoličkih kuća i 46 katolika. Biskup fra Pavle Dragićević u svome izvješću zapisao je da je mjesto Planina pripadalo župi Sarajevo godine 1743. i da je Planina imala 14 katoličkih kuća i 111 katolika a od toga bile su 73 odrasle osobe (koje se pričešćuju) i 25 djece (ne pričešćenih). Biskup ra Marijan Bogdanović popis mještana ovog kraja obavio je u Brezi 9. prosinca 1768. i zabilježio prezimena Andrić, Barić, Božić, Gavrić, Ilić, Jozipović, Lovrić, Lukić, Oraovac, Petlanuša, Pran(j)ić i Radošević. Popisom biskupa fra Augustina Miletića iz 1813. godine Planina je imala ukupno 27 katoličkih kuća i 219 katolika a od toga bilo je 147 odraslih osoba (koje se pričešćuju) i 72 djece (ne pričešćeno). Planina je područje današnje župe Čemerno, onda se zvala Planina a pripadala je uz Latinluk i Žarnotinu župi Sarajevo.

Izvor

Naselja u Sarajevskoj županiji

Planina (župa Sarajevo, BiH)


El curutié frontino (Siptornis striaticollis), también denominado musguero de anteojos (en Colombia) o colapúa frontino (en Ecuador y Perú), es una especie de ave paseriforme de la familia Furnariidae, la única especie del género Siptornis. Es nativa de la región andina del noroeste de América del Sur.

Distribución y hábitat

Se distribuye a lo largo de la cordillera de los Andes desde el suroeste de Colombia, por el este de Ecuador, hasta el norte de Perú.

Esta especie es considerada rara y local en su hábitat natural, el sub-dosel y los bordes de selvas húmedas montanas, en la vertiente oriental de los Andes, entre los 1300 y 2300 m de altitud.

Descripción
Mide entre 11 y 12 cm de longitud y pesa entre 12 y 13 g. Su plumaje es pardo rufo en las partes superiores, con la corona castaña y las cobertoras de las alas y la cola castaño rojizo. Tiene una lista superciliar pos-ocular blanca y visible y un semi anillo ocular también blanco. Por abajo es gris parduzco con finas estrías blanquecinas en el pecho y la garganta. Las aves sureñas tienen las marcas en los ojos menos prominentes y la parte posterior del pescuezo más fuertemente estriada. Su cola es larga, bifurcada y filuda. El pico es algo curvo.

Comportamiento

Alimentación
Se alimenta principalmente de artrópodos, que caza en grietas de la corteza y hojas, grupos de musgos, líquenes y epifitas o montones de hojarasca. Generalmente busca alimento en el estrato medio y ocasionalmente en el subdosel y dosel, solitario y frecuentemente en bandadas mixtas con otras especies.

Reproducción
Construye al final de una rama lateral, un nido en forma de masa esférica, con musgo y otros materiales vegetales, con una entrada en la base.

Vocalización
El canto es un trinado de timbre alto, fácilmente ignorado.

Sistemática

Descripción original
La especie S. striaticollis fue descrita por primera vez por el naturalista francés Frédéric de Lafresnaye en 1843 bajo el nombre científico Synnalaxis (error) striaticollis; su localidad tipo es: «Colombia = Bogotá».

El género monotípico Siptornis fue creado por el naturalista alemán Ludwig Reichenbach en 1853.

Etimología
El nombre genérico femenino «Siptornis» se compone de las palabras del griego «σιπτη siptē, σιππη  sippē o σιττη sittē»: pájaro asociado a los carpinteros mencionado por Aristóteles, Calímaco y Hesiquio, posteriormente asociado a los trepadores Sitta; y «ορνις ornis, ορνιθος ornithos»: ave; y el nombre de la especie «striaticollis», se compone de las palabras del latín «striatus»: estriado  y «collis»: de garganta; significando «de garganta estriada».

Taxonomía
Los datos genéticos indican que esta especie es la más próxima a un grupo que contiene a Roraimia, Thripophaga y Cranioleuca. La subespecie nortoni se distingue moderadamente por el plumaje pero se necesitan comparaciones de la vocalización con la nominal. La clasificación Clements Checklist no reconoce subespecies.

Subespecies
Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) y Aves del Mundo (HBW) se reconocen dos subespecies, con su correspondiente distribución geográfica:

 Siptornis striaticollis striaticollis (, 1843) – [[Cordillera Oriental (Colombia)|Andes orientales de Colombia (pendiente occidental en la cabecera del valle del Magdalena en Huila, y pendiente oriental en el este de Cauca y oeste de Caquetá).
 Siptornis striaticollis nortoni , 1987 – Andes de Ecuador (pendiente oriental) hacia el sur hasta el extremo norte de Perú (norte de Cajamarca).

Referencias

Enlaces externos

 Videos, fotos y sonidos de Siptornis striaticollis en eBird.
 Sonidos y mapa de distribución de Siptornis striaticollis en xeno-canto.

Furnariidae
Aves de América del Sur
Taxones descritos por Frédéric de Lafresnaye
Animales descritos en 1843
Géneros monotípicos de aves

Siptornis striaticollis


Earl of Drogheda is a title in the Peerage of Ireland. It was created in 1661 for The 3rd Viscount Moore.

History
The Moore family descends from Sir Garrett Moore, a staunch friend of Hugh O'Neill, the Great Earl of Tyrone, whose submission he facilitated, hosting the negotiations that led to the Treaty of Mellifont in 1603 and ending The Nine Years' War. He represented Dungannon in the Irish House of Commons, and served as President of Munster. In 1616 he was raised to the Peerage of Ireland as Baron Moore, of Mellefont in the County of Louth. He was further honoured in 1621 when he was made Viscount Moore, of Drogheda, also in the Peerage of Ireland. He was succeeded in 1628 by his son Charles, the second Viscount, who was killed at the Battle of Portlester while fighting for Charles I in the English Civil War. Charles was succeeded by his son Henry, the aforementioned third Viscount, who was raised to an earldom, as Earl of Drogheda, in 1661. The first Earl's younger son Henry, the third Earl (who succeeded his elder brother in 1679), assumed the additional surname of Hamilton upon succeeding to the estates of his brother-in-law, Henry Hamilton, 2nd Earl of Clanbrassil. In a feast of egotism, he built and named Henry Street, Moore Street, Earl Street, Of (or Off) Lane (now Henry Place, and an important escape route for the volunteers fleeing the GPO during the Easter Rising in 1916), and Drogheda Street (part of what is now O'Connell Street).

The third Earl was succeeded by his grandson Henry, the fourth Earl. The latter died without surviving children at an early age and was succeeded by his younger brother, Edward, the fifth Earl, who had previously represented Dunleer in the Irish Parliament. Edward's son and successor, Charles, the sixth Earl, was a distinguished soldier and politician. In 1791 he was created Marquess of Drogheda in the Peerage of Ireland. In 1801 he was also made Baron Moore, of Moore Place in the County of Kent, in the Peerage of the United Kingdom, which entitled him to an automatic seat in the British House of Lords.

His eldest son Charles, the second Marquess, suffered from mental illness, died childless and was succeeded by his nephew, Henry, the third Marquess, the son of Lord Henry Moore, second son of the first Marquess. The third Marquess notably served as Lord Lieutenant of Kildare between 1874 and 1892. He was childless and on his death in 1892 the marquessate and barony of 1801 became extinct. He was succeeded in the remaining titles by his second cousin once removed, Ponsonby Moore, who became the ninth Earl. He was the great-grandson of the Honourable Ponsonby Moore, younger son of the fifth Earl and brother of the first Marquess. The ninth Earl was elected an Irish Representative Peer in 1899. He was succeeded by his son, Henry, the tenth Earl, who was elected an Irish Representative Peer in 1913. In 1954 Henry was created Baron Moore, of Cobham in the County of Surrey, in the Peerage of the United Kingdom, which entitled him and his descendants to an automatic seat in the House of Lords. He was succeeded by his son, Charles, the eleventh Earl, who was a journalist and businessman. As of 2014, the titles are held by the latter's son, the twelfth Earl, who succeeded in 1989. The twelfth Earl is a professional photographer under the name "Derry Moore".

Several other members of the Moore family may also be mentioned. John Moore, great-grandson of Arthur Moore, younger son of the first Viscount, represented Ballynakill in the Irish Parliament. He was the father of 1) John Moore, who represented Ballynakill in the Irish Parliament as well as Newry in the British Parliament, and of 2) Francis Moore, a General in the British Army. The Honourable Robert Moore, younger son of the third Earl, represented County Louth and Belfast in the Irish Parliament.

Pronunciation
The title of the earldom is pronounced "Dro-hed-ah" in Ireland and "Draw-dah" in England.

Seat
The family seat was Moore Abbey, near Monasterevin, County Kildare. Before that, for a time, the family seat was Mellifont Abbey near Drogheda in County Louth.

Title holders

Viscounts Moore (1621)
Garret Moore, 1st Viscount Moore (died 1627)
Charles Moore, 2nd Viscount Moore (1603–1643)
Henry Moore, 3rd Viscount Moore (died 1675) (created Earl of Drogheda in 1661)

Earls of Drogheda (1661)
Henry Moore, 1st Earl of Drogheda (died 1675)
Charles Moore, 2nd Earl of Drogheda (died 1679)
Henry Hamilton-Moore, 3rd Earl of Drogheda (died 1714)
Henry Moore, 4th Earl of Drogheda (1700–1727)
Edward Moore, 5th Earl of Drogheda (1701–1758)
Charles Moore, 6th Earl of Drogheda (1730–1822) (created Marquess of Drogheda in 1791)

Marquesses of Drogheda (1791)
Charles Moore, 1st Marquess of Drogheda (1730–1822)
Charles Moore, 2nd Marquess of Drogheda (1770–1837)
Henry Francis Seymour Moore, 3rd Marquess of Drogheda (1825–1892)

Earls of Drogheda (1661; reverted)
Ponsonby William Moore, 9th Earl of Drogheda (1846–1908)
Henry Charles Ponsonby Moore, 10th Earl of Drogheda (1884–1957)
Charles Garrett Ponsonby Moore, 11th Earl of Drogheda (1910–1989)
Henry Dermot Ponsonby Moore, 12th Earl of Drogheda (born 1937)

The heir apparent is the present holder's son Benjamin Garrett Henderson Moore, Viscount Moore (born 1983).

References

Attribution

External links

Earldoms in the Peerage of Ireland
Noble titles created in 1661
1661 establishments in Ireland

Earl of Drogheda