Monarhia în Suedia se referӑ la șeful de stat monarhic al Suediei, țară cu o monarhie constituțională și ereditară și cu un sistem de guvernământ parlamentar.
Monarhia în Regatul Suediei (Konungariket Sverige în suedeză) datează din timpuri străvechi. Inițial o monarhie electivă, aceasta a devenit o monarhie ereditară în secolul al XVI-lea pe timpul domniei lui Gustav Vasa, deși toți monarhii precedenți făceau parte dintr-un număr limitat de familii care sunt considerate ca dinastii regale în Suedia.
În prezent, Suedia este un stat cu o democrație reprezentativă, cu un sistem parlamentar bazat pe suveranitate populară, așa cum este definit în Actul de Guvernare (una din cele patru Legi fundamentale ale statului care formează Constituția). Monarhul și membrii familiei regale au diferite obligații oficiale si neoficiale, interne si internaționale .
Carl al XVI-lea Gustaf a devenit rege al Suediei pe 15 septembrie 1973, la moartea bunicului său, Gustaf al VI-lea Adolf.

Istoria Suediei

Înaintea secolului al XVI-lea

Suedia a fost un regat încă din timpuri preistorice. Încă din secolul I Tacit menționează un rege al suedezilor. Cu toate acestea, ordinea succesiunii până la Eric cel Victorios (mort în 995) este cunoscută exclusiv datorită relatărilor controversate din punct de vedere istoric din Saga.

Inițial, regele Suediei avea puteri limitate care combinau puterile unui conducător de război, cele ale unui judecător și cele ale unui preot al templului de la Uppsala.

Primul rege cunoscut, care a condus atât Svealand cât și Götaland, a fost Olof Skötkonung (în jurul anului 1000), însă succesiunea pe parcursul următoarelor secole este obscură, cu mulți regi ale căror domnii și autoritate sunt neclare. Curtea Regală a Suediei îl consideră însă pe tatăl lui Olof (Eric cel Victorios) ca primul rege al Suediei. Autoritatea regelui a fost întărită prin introducerea creștinismului pe parcursul secolului al XI-lea și consolidată pe parcursul secolelor următoare. Regele era ales dintr-o dinastie nobilă, iar poporul era cel care avea dreptul să-l aleagă și să-l detroneze.

În 1397, în urma Morții Negre și a unor lupte de putere interne, Regina Margareta I a Danemarcei a unit Suedia, Danemarca și Norvegia (care includea Finlanda și Islanda) prin  cu aprobarea nobilimii suedeze. Tensiunile continue între cele trei regate au condus la un conflict între suedezi și danezi în secolul al XV-lea. Dizolvarea uniunii la începutul secolului al XVI-lea a condus la o rivalitate îndelungată între Danemarca-Norvegia și Suedia (incluzând Finlanda) pe parcursul secolelor ulterioare.

Schimbări pe parcursul secolelor al XVI-lea și al XVII-lea

Episcopii catolici îl susțineau pe Cristian al II-lea, regele Danemarcei, însă acesta a fost înlăturat de pe tron de o revoltă condusă de nobilul Gustav Vasa (Gustav I al Suediei), al cărui tată fusese executat în timpul Masacrului de la Stockholm. Gustav Vasa a fost ales rege al Suediei de către Stare, reunită la Strängnäs pe data de 6 iunie 1523.

Inspirându-se din învățăturile lui Martin Luther, Gustav I s-a folosit de Reforma protestantă cu scopul de a limita puterea Bisericii Romano-Catolice. În 1527, acesta a convins Starea, reunită în Västerås, să confiște proprietățile Bisericii care cuprindeau 21% din totalul de terenuri agricole ale regatului. În aceeași perioadă, Gustav I a rupt legătura cu Papa și a întemeiat o Biserică de stat reformată: Biserica suedeză. Din punct de vedere legal, Suedia a devenit o monarhie ereditară în 1544 când Starea suedeză i-a desemnat ca succesori ai tronului pe fiii regelui Gustav I.

Sistemul de taxe suedez a fost reformat în 1538 și 1558, evaluarea fiscală pe proprietate fiind ajustată astfel încât să reflecte capacitatea de plată. În urma războiului cu Lübeck din 1535, comercianții Ligii Hanseatice, care aveau monopol pe comerțul extern, au fost expulzați din Suedia. Deținând controlul asupra comerțului său extern, Suedia a crescut rapid din punct de vedere economic astfel încât în 1544 Gustav controla 60% din totalul de terenuri agricole. Suedia controla și prima armată modernă din Europa, susținută de un sistem fiscal sofisticat și de o birocrație eficientă
.

La moartea regelui Gustav I, tronul e ocupat de fiul său cel mare Eric al XIV-lea. Domnia acestuia a marcat intrarea Suediei în Războiul Livonian și în Războiul de 7 ani al Nordului. În 1568, Eric a fost detronat și succedat de Ioan al III-lea. Ioan a demonstrat simpatii clare în favoarea Bisericii Catolice creând conflicte între nobilime și clerul suedez. Acesta a reintrodus un număr de tradiții catolice care fuseseră abolite în trecut. Politica sa externă era afectată de legăturile familiale cu Uniunea statală Polono – Lituaniană, unde fiul său devenise regele Sigismund al III-lea Vasa în 1587.

În 1604, regentul Carol este recunoscut de Stare ca regele Carol al IX-lea al Suediei. Scurta sa domnie a fost marcată de o perioadă neîntreruptă de război. Succesorul său, Gustav al II-lea Adolf, urcă pe tron într-o vreme în care Suedia era implicată în trei războaie. La moartea lui Gustav Adolf în 1632, regina Maria Eleonora de Brandenburg, împreună cu Consiliul regal, a preluat controlul asupra guvernării statului în numele fiicei minore a regelui, Cristina, până când aceasta a devenit majoră.

În urma abdicării reginei Cristina, Carol al X-lea Gustav este încoronat rege, iar scurta sa domnie este marcată de conflicte externe: mai întâi o campanie îndelungată în Polonia, apoi o dispută cu Danemarca. Conflictul cu Danemarca a rezultat în cea mai considerabilă expansiune teritorială a Suediei.

Succesorul lui Carol al X-lea Gustav, Carol al XI-lea devine rege la 18 ani, după ce statul fusese condus pe o perioadă de 13 ani de un guvern regent care i-a lăsat moștenire un stat cu o armată nepregătită și slăbită. Carol devine monarh absolut în 1680 și este succedat de către fiul său, Carol al XII-lea. Acesta se dovedește a fi un comandant militar extrem de capabil care reușește să învingă armate mult mai mari. Cea mai mare victorie a sa a avut loc la Narva, împotriva rușilor, la vârsta de doar 18 ani. Carol suferă însă o înfrângere catastrofică la Poltava. După ce a petrecut o perioadă în exil, acesta este ucis în timpul unei campanii de invazie a Norvegiei.
Cu moartea lui Carol al XII-lea, Suedia își pierde statutul de imperiu.

Din secolul al XVIII-lea până în prezent

Ulrica Eleonora, sora lui Carol al XII-lea, a moștenit tronul, dar a fost obligată să semneze Actul de Guvernare din 1719, act care semna sfârșitul monarhiei absolute și care punea în prim plan Parlamentul, cu un rol redus al monarhului (care era conducător doar cu numele). Regina abdică după doar un an de domnie în favoarea soțului său, Frederic I al Suediei. Acesta nu era interesat de problemele statului și semnează în 1720 un nou Act de Guvernare aproape identic cu precedentul.

Actul de Guvernare din 1720 a fost înlocuit mai târziu de Actul de Guvernare din 1772 instituit de regele Gustav al III-lea.
Pe 17 septembrie 1809, Suedia a fost obligată să cedeze Finlanda Rusiei. Regele Gustav al IV-lea si descendenții săi au fost destituiți printr-o lovitură de stat orchestrată de ofițerii nemulțumiți ai armatei. Unchiul fostului rege a fost ales rege aproape pe loc, devenind regele Carol al XIII-lea. Actul de Guvernare din 1809 a pus capăt absolutismului regal printr-o împărțire a puterii între Parlament (principală) și Rege (secundară). Regele era învestit cu putere executivă când acționa prin intermediul Consiliului de Stat.

Casa de Bernadotte, actuala dinastie regală suedeză, a fost înființată în septembrie 1810 când Parlamentul (Riksdag) l-a ales pe Mareșalul francez și prințul de Pontecorvo Jean-Baptiste Bernadotte ca prinț moștenitor. Această numire a avut loc deoarece regele Carol al XIII-lea nu avea nici un moștenitor legitim, iar prințul moștenitor precedent, ales în ianuarie 1810, murise în mod surprinzător din cauza unui accident vascular cerebral în timpul unui exercițiu militar.

Deși monarhii din Casa de Bernadotte care l-au succedat pe Carol al XIV-lea Ioan în secolul al 19-lea au încercat să protejeze puterea și privilegiile pe care încă le mai aveau, curentul de opinie s-a întors în mod progresiv împotriva monarhiei personale (personlig kungamakt în suedeză) odată cu creșterea influenței liberalilor și a social-democraților și odată cu expansiunea francizei.

Când regele Gustaf al V-lea a declarat în mod public că se opune tăierilor din bugetul pentru apărare efectuate de Primul Ministru Karl Staaf și de cabinetul său cu puțin înainte de Primul război Mondial, această acțiune a regelui a fost catalogată drept o provocare deliberată a conservatorilor și reacționarilor împotriva normei sistemului parlamentar susținut de liberali și social-democrați, conducând la demisia lui Karl Staaf. Gustaf al V-lea a numit un Guvern susținut de conservatori, condus de expertul juridic Hjalmar Hammarskjöld, care a rămas în funcție mai mult decât se aștepta datorită izbucnirii Primului Război Mondial (în care Suedia a rămas neutră). Cu toate acestea, în anul Revoluției Ruse, tensiunile sociale continuă să crească astel încât în urma alegerilor generale din 1917, prezența liberalilor și a social-democraților în ambele camere ale Parlamentului este mult întărită și un Guvern conservator nu mai reprezintă o opțiune ușor de protejat . Influența politică a regelui a fost redusă în mod considerabil odată cu formarea unei coaliții guvernamentale formată din liberali și social-democrați în 1917, creând un precedent constituțional care va rămâne în vigoare până în 1975 .

Regele Gustaf al V-lea a încercat să intervină în procesul politic în timpul celui de-al doilea război mondial, amenințând cu abdicarea.
Regele Gustaf al VI-lea Adolf îl succedează pe tatăl său în 1950 și este considerat în general ca un monarh constituțional care s-a ținut departe de problemele politice și de controverse. În 1954, o comisie regală se ocupa de problema unei reforme constituționale. Pe de-o parte Actul de Guvernare din 1809 ar fi putut fi adaptat la realitatea politică a vremii, pe altă parte, un nou Act ar fi putut fi scris. În cele din urmă, cea de-a doua soluție a fost adoptată . Viitorul rol al monarhiei a fost stabilit în 1971 printr-un compromis politic între reprezentanți ale celor patru partide din Parlament (Social-democrați, Partidul moderat, liberali și Partidul de centru, adică toate partidele în afară de cel comunist). Acest compromis hotăra ca monarhia să rămână în mare parte ca înainte, dar să dețină doar o funcție simbolică, fără nicio putere politică.
Un vot dublu al Parlamentului, care a avut loc în 1973 și 1974, a instituit un nou Act de Guvernare. Funcțiile și îndatoririle monarhului, așa cum sunt specificate în noul Act constituțional din 1974, includ o poziție de conducere a consiliului special de cabinet care se ține de fiecare dată când are loc o schimbare de Guvern, însă monarhul nu deține nici o putere executivă în ceea ce privește guvernarea statului.

Rolul constituțional și oficial

La 1 ianuarie 1975, un nou Act de Guvernare (1974 års regeringsform în suedeză) l-a înlocuit pe cel din 1809 ca parte a Constituției Suediei, transformând astfel Consiliul de Stat (Statsrådet în suedeză) în Guvern (Regeringen în suedeză), transferându-i în același timp și toată puterea executivă. Responsabilitatea nominării și destituirii primului ministru (care este ales de către Parlament din 1975) i-a fost transferată Purtătorului de cuvânt al Parlamentului, iar Primul Ministru îi numește și-i destituie pe ceilalți miniștri. Proiectele de lege care trec prin Parlament devin legi fără sancțiune regală: primul ministru sau oricare ministru al cabinetului poate semna În numele Guvernului (På regeringens vägnar în suedeză).

Astfel, monarhul a pierdut orice putere executivă formală, devenind o figură de stat doar într-un mod simbolic și reprezentativ. Acesta, deși este menționat ca Șef al statului (Statschefen în suedeză) în Actul de Guvernare din 1974, nu este nici măcar șef executiv nominal. Actul de Guvernare din 1974 garantează persoanei care deține funcția de rege sau regină imunitate absolută împotriva acuzațiilor penale (nu și civile) atâta timp cât aceasta rămâne în funcție. În consecință, monarhul nu poate fi urmărit penal și nu trebuie să ofere explicații pentru acțiunile sale, fie ele oficiale sau private, pe parcursul procedurilor judiciare. Niciunul dintre ceilalți membri ai familiei regale sau angajați ai curții regale nu beneficiază de aceeași imunitate.

La cererea purtătorului de cuvânt al Parlamentului, monarhul deschide sesiunea anuală a Parlamentului (Riksmötets öppnande în suedeză). Monarhul prezidează de asemenea și Consiliul de Cabinet (Skifteskonselj în suedeză) pe parcursul unei sesiuni în care se instaurează noul Guvern ca o consecință a unor alegeri generale sau în care au loc schimbări majore de cabinet. Un alt consiliu prezidat de monarh este Consiliul de Informații (Informationskonselj în suedeză) care se reunește aproximativ de patru ori pe an pentru a-i fi prezentate regelui informații, în afară de cele pe care le primește de la miniștri în cadrul audiențelor individuale sau prin alte mijloace . În mod oficial, este responsabilitatea primului ministru de a-l informa pe rege în legătură cu afacerile statului; eșecul de a face acest lucru în urma dezastrului din Oceanul Indian din 2004 (soldat cu mule victime suedeze), i-a adus multe critici Primului Ministru Göran Persson. Monarhul este și președintele Consiliului consultativ pentru afaceri externe (Utrikesnämnden în suedeză), un consiliu care permite Guvernului să-l informeze pe șeful statului și pe reprezentanții partidelor din opoziție din Parlament despre afacerile externe într-o manieră confidențială.

Deși monarhul nu mai este Comandatul suprem al Forțelor Armatei (högste befälhavare în suedeză), cum era când Actul de Guvernare din 1809 era în vigoare, Regele Carl al XVI-lea Gustaf își menține rangul de onoare de amiral în marina suedeză și general în armată și în forța aeriană.

Rolul cultural

Monarhul și membrii familiei regale au un număr variat de îndatoriri reprezentative oficiale și neoficiale atât pe plan intern, cât și pe plan extern. Monarhul și familia sa joacă un rol central în vizitele de stat, iar alți membri ai familiei regale pot de asemenea reprezenta țara în străinătate.

Multe dintre zilele drapelului național suedez au legături directe cu familia regală; printre acestea regăsindu-se ziua de nume a regelui (28 ianuarie), a reginei (8 August) și a prințesei moștenitoare (12 Martie), ziua de naștere a regelui (30 Aprilie), a reginei (23 Decembrie) și a prințesei moștenitoare (14 Iulie). Niciuna dintre aceste zile ale drapelului nu sunt zile libere.

Premiul Nobel este probabil ceremonia cea mai cunoscută pe plan internațional la care participă familia regală suedeză. Monarhul este cel care înmânează premiile în numele Fundației Nobel celor care au adus contribuții excepționale omenirii în domenii precum fizică, chimie, literatură, medicină sau economie.

Titluri

Monarh
Titlul complet al monarhului suedez în perioada 1544-1973 includea:
În suedeză: Med Guds Nåde Sveriges, Götes och Vendes Konung ( Cu harul lui Dumnezeu, Regele suedezilor, al goților și al vandalilor)
În latină: Dei Gratia Suecorum, Gothorum et Vandalorum Rex
În unele cazuri, denumirea Suecorum din titlul în latină era înlocuită de Svionum sau Sveonum, cele trei denumiri însemnând al suedezilor și nu al Suediei.
Götes Konung (Rege al Goților) datează din timpul regilor Magnus al III-lea sau Carol al VII-lea. Titlul Svea Konung (Rege al Suedezilor) datează dintr-o perioadă mai veche. Această titulatură a fost schimbată în secolul al 16-lea în Sveriges Konung sau Rex Sveciae (Rege al Suediei).

Înainte ca primul rege din Casa de Bernadotte, Carol al XIX-lea Ioan, să acceadă la tron în 1818, Regele Suediei avea multe alte titluri ce făceau referire la teritorii ale Imperiului Suedez: Mare Duce al Finlandei, Duce al Skåne, al Estoniei, al Careliei, al Bremen-Verden, al Szczecin, al Cașubiei, Prinț al Insulei Rügen, Lord de Wismar, Duce de Bavaria, Jülich, Kleve și al Comitatului de Berg.
Pe parcursul domniei Casei Holstein-Gottorp (1751-1818), a fost utilizat titlul de Moștenitor al Norvegiei (Arvinge till Norge). După ce Norvegia a intrat într-o uniune personală cu Suedia ca urmare a războaielor napoleoniene, titlul monarhului includea Rege al Norvegiei.

Odată cu încoronarea sa, Carol al XVI-lea Gustaf, a ales doar Rege al Suediei (Sveriges Konung) ca titlu. Această alegere se reflecta și în motto-ul său personal: För Sverige, i tiden.

Moștenitor

Titlul uzual al moștenitorului este Prinț Moștenitor al Suediei (Sveriges Kronprins) sau Prințesă Moștenitoare a Suediei (Sveriges Kronprinsessa). Soția unui Prinț Moștenitor primește de asemenea un titlu echivalent, însă nu și soțul unei Prințese Moștenitoare.

Duce
Regele Gustav al III-lea a restabilit o tradiție din timpul lui Gustav Vasa și din epoca medievală prin acordarea moștenitorilor la tron titluri de duce ale provinciilor suedeze. Diferența dintre titlurile ducale din epoca lui Gustav Vasa și cele acordate de Gustav al III-lea este că cele actuale sunt titluri de curtoazie neereditare acordate la naștere. Începând cu 1980, acestea sunt acordare tuturor moștenitorilor regali, fie ei de sex masculin sau feminin. Soțiile ducilor regali au primit întotdeauna un titlu echivalent, în timp ce soții duceselor regale beneficiază de acest drept doar din 2010.

Simboluri ale Monarhiei

Bijuteriile coroanei

Bijuteriile coroanei suedeze sunt păstrate în seifurile Trezoreriei (Skattkammaren în suedeză), localizate sub Palatul Regal din Stockholm, într-un muzeu ce a fost deschis publicului începând cu anul 1970. Printre cele mai vechi obiecte din colecție se regăsesc sabia lui Gustav Vasa, coroana, globul crucifer, sceptrul și cheia regelui Eric al XIV-lea. Bijuteriile coroanei sunt proprietate de stat, iar autoritatea guvernamentală care se ocupă de ele este Kammarkollegiet (Agenția Serviciilor Legale, Financiare și Administrative).
Ultimul rege care a fost încoronat printr-o ceremonie de încoronare a fost Oscar al II-lea. Fiul și succesorul său, Gustaf al V-lea, nu a dorit să aibă o ceremonie de încoronare. Deși coroanele și diademele nu au fost purtate de membrii familiei regale suedeze începând cu 1907, acestea sunt expuse cu ocazia unor evenimente regale precum nunți, botezuri și înmormântări. Până în 1974, coroana și sceptrul erau expuse lângă Tronul de Argint cu ocazia deschiderii anuale a Parlamentului suedez (Riksdag).

Ordine regale cavalerești

Ordinele regale au o bază istorică, datând din 1606, odată cu crearea Ordinului lui Iehova, care nu mai există în prezent. Ordinul Regal al Cavalerilor al Suediei a fost fondat în 1748 de către regele Frederic I. În 1974, Parlamentul Suedez a schimbat radical condițiile și criteriile pe baza cărora ordinele și decorațiile pot fi acordate. Astfel, niciun cetățean suedez care nu face parte din familia regală nu este eligibil pentru a primi asemenea decorații. Ordinul lui Serafim este acordat doar șefilor de stat și membrilor familiilor regale suedeze și din alte țări, în timp ce Ordinul Steaua Polară poate fi acordat oricărui cetățean non-suedez. În urma reformelor, Ordinul Sabiei și Ordinul lui Vasa nu mai sunt acordate, fiind declarate inactive în mod oficial. Începând cu 1975, cea mai mare distincție care poate fi acordată cetățenilor suedezi care nu fac parte din familia regală este Medalia Majestății Sale Regele.

Rezidențe regale

Palatele Regale (incluzând Palatul Regal din Stockholm, Palatul Drottningholm, Palatul Haga, Palatul Rosendal, Palatul Ulriksdal, Palatul Rosersberg, Palatul Tullgarn și Castelul Gripsholm) sunt proprietăți ale statului suedez și sunt la dispoziția monarhului, aranjament care există de la începutul secolului al 19-lea. Există de asemenea și reședințe care sunt deținute în mod privat de către familia regală, precum Palatul Solliden, situat pe insula Öland, o cabană în Storlien în provincia Jämtland și Vila Mirage în Sainte-Maxime în sudul Franței (inițial cumpărată de Prințul Bertil).

Palatul Regal

Palatul Regal (Kungliga slottet), cunoscut și sub numele de Palatul din Stockholm, este reședința oficială a regelui. Palatul regal este localizat pe insula Stadsholmen (Insula orașului), cunoscută sub numele de Gamla Stan (Orașul Vechi) în capitala Stockholm.
Birourile regelui, ale celorlalți membri ai familiei regale și birourile curții regale se află în Palatul Regal. Acesta este folosit în scopuri reprezentative și pentru evenimente de stat de către rege. De paza Palatului Regal se ocupă Högvakten, garda regală, care e compusă din membri ai Forțelor Armate ale Suediei. Tradiția de a avea în mod regulat o unitate a armatei păzind Palatul Regal datează din 1523. Până la mijlocul secolului al 19-lea, gărzile regale mențineau ordinea și în oraș și asigurau servicii de pompieri.
Palatul Regal din Stockholm este unic printre rezidențele regale europene, datorită faptului că mari porțiuni ale acestuia sunt deschise publicului pe tot parcursul anului, pe baza unei taxe de intrare.

Palatul Drottningholm

Palatul Drottningholm (Drottningholms slott) se află în Drottningholm, pe insula Lovön (Comuna Ekerö din Stockholms län) și este unul din palatele regale ale Suediei. A fost construit la sfârșitul secolului al 16-lea și a fost folosit ca reședință a familiei regale în cea mai mare parte a secolelor al 18-lea și al 19-lea. Palatul Drottningholm este actuala reședință privată a regelui și a reginei, dar și o atracție turistică populară.
Grădinile și parcurile care înconjoară Palatul Drottningholm reprezintă una dintre atracțiile principale pentru turiștii care vizitează Palatul în fiecare an.
Domeniul regal Drottningholm este un mediu bine conservat, inspirat de clădiri franceze precum Palatul Versailles, și face parte din patrimoniul UNESCO din 1991, în special datorită Teatrului Palatului Drottningholm și a Pavilionului Chinezesc.

Palatul Haga

Palatul Haga (Haga slott), cunoscut în trecut sub numele de Pavilionul Reginei (Drottningens paviljong), se află în Parcul Haga (Comuna Solna, zona metropolitană a Stockholmului). Palatul, construit în perioada 1802-1805 de arhitectul Carl Christoffer Gjörwell pentru copiii regelui Gustaf al IV-lea Adolf, a fost modelat după vila italiană construită la Drottningholm de Louis Gallodier. Acest palat a fost casa sau reședința de vară a mai multor membri ai familiei regale până în 1966 când regele Gustaf al VI-lea Adolf l-a cedat Primului Ministru, transformându-l într-o casă de oaspeți pentru vizitatorii oficiali ale altor state (șefi de stat sau șefi ai guvernului).
În aprilie 2009, Primul Ministru Fredrik Reinfeldt a anunțat că Palatul îi va fi cedat înapoi regelui și că astfel va putea fi folosit de către Victoria, Prințesa Moștenitoare a Suediei și soțul acesteia, Prințul Daniel, Duce de Västergötland. Aceștia ocupă Palatul Haga din toamna anului 2010.

Familia Regală

În prezent, conform Curții Regale, Familia Regală Suedeză este formată din trei grupuri;
Primul grup, cei cu titluri regale care au ocupații oficiale și neoficiale în cadrul statului sunt membri ai Familiei Regale (momentan, în această categorie sunt incluși doar regele, regina și descendenții acestora, inclusiv soții sau soțiile lor;
Cel de-al doilea grup, cei care dețin titluri, dar care nu au ocupații oficiale fac parte din Casa Regală;
Cel de-al treilea grup, familia extinsă a regelui cuprinde rude apropiate care nu sunt monarhi, deci nu reprezintă statul în mod oficial.
Cu toate acestea, nu există nicio legislație sau alt document public care delimitează regulile de apartenență la Casa Regală sau la Familia Regală, regele fiind cel care ia deciziile în mod exclusiv în această privință.

Linia de succesiune

Actul de succesiune din 1810 prevede regulile care asigură linia de succesiune și desemnează moștenitorul legitim al tronului suedez. Articolul 4 precizează că atât monarhul cât și membrii Familiei Regale trebuie să fie în permanență creștini protestanți ai credinței pure evanghelice (membri ai Bisericii Suedeze).
O rescriere a Actului, aplicată în 1980, a schimbat în mod fundamental regulile de succesiune făcând posibil accesul la tron al primului născut, indiferent de sex (până în acel moment, doar primul fiu al regelui putea accede la tron). Astfel, Prințesa Victoria a devenit Prințesă Moștenitoare în detrimentul fratelui său mai mic Prințul Carl Philip care fusese născut drept Prinț Moștenitor.
În prezent, Articolul 1 al Actului de Succesiune limitează numărul potențial al pretendenților la tron, astfel încât doar descendenții lui Carol al XVI-lea Gustaf pot moșteni tronul. În cazul în care Casa Regală se va stinge, Parlamentul nu are obligația să aleagă o nouă Casă Regală, așa cum era cazul până la reforma constituțională din anii 1970.

Note

Bibliografie

Monarhia în Suedia


Lewis Cass (9 de octubre de 1782-17 de junio de 1866) fue un político y militar estadounidense.

Primeros años
Cass nació el 9 de octubre de 1782 en Exeter en el Estado de Nuevo Hampshire y sus padres eran Jonathan Cass y Molly Gilman. En su localidad natal Lewis Cass estudió en la prestigiosa Academia Phillips de Exeter. En 1800 Cass se trasladó con su familia a Marietta, en el Estado de Ohio. El 26 de mayo de 1806 se casó con Elizabeth Spencer.

Lewis Cass sirvió en la Guerra anglo-estadounidense de 1812 con el rango de General de Brigada del Ejército de los Estados Unidos, y en el transcurso de ella participaría en la Batalla del Támesis. Como recompensa por sus servicios Cass fue nombrado Gobernador del Territorio de Míchigan por el presidente James Madison el 29 de octubre de 1813 y permanecería en ese cargo por casi 18 años hasta el 6 de agosto de 1831 (en ese entonces Míchigan aún no era un estado de la Unión estadounidense, sino un territorio organizado incorporado que es el paso previo a convertirse en estado, y por eso el gobernador todavía no era elegido en elecciones democráticas sino que era nombrado por el presidente de los Estados Unidos). Durante su gestión como gobernador a menudo estuvo ausente por lo que varios secretarios territoriales debieron servir de gobernadores interinos en su lugar.

En 1817 Cass fue uno de los dos comisionados que en nombre del gobierno de los Estados Unidos negoció y firmó el Tratado de Fort Meigs, por el que varias tribus indias terminaron de ceder sus tierras en el valle del Río Ohio a los Estados Unidos, que las vendió a colonos blancos.

En 1820 Cass dirigió una expedición en el norte de los Grandes Lagos, en lo que actualmente es el norte del Estado de Minnesota, con el fin de cartografiar la zona y descubrir la fuente del Río Misisipi. La fuente del río permanecía desconocida para ese entonces, lo que no permitía fijar claramente la frontera entre Estados Unidos y la Norteamérica británica (actual Canadá). La expedición identificó erróneamente al Lago Cass como la fuente del río, pero en 1832 la verdadera fuente sería descubierta por otro explorador.

El 1 de agosto de 1831 Cass fue nombrado Secretario de Guerra de los Estados Unidos (cargo equivalente al actual Secretario de Defensa de los Estados Unidos, al menos en lo que se refería al Ejército de tierra estadounidense) por el presidente Andrew Jackson; permaneció en el cargo hasta el 5 de octubre de 1836. En el ejercicio de ese cargo Cass fue una figura central en la formulación y aplicación de la política de Remoción India (una política para trasladar a las tribus indias que vivían al este del Río Misisipi a tierras al oeste de ese río). El 4 de octubre de 1836 Cass fue nombrado Ministro Plenipotenciario (Embajador) de los Estados Unidos en Francia, cargo que ocuparía hasta el 12 de noviembre de 1842.

Primera nominación presidencial fallida
El 27 de mayo de 1844 en la ciudad de Baltimore se reunió la Convención Nacional Demócrata para elegir al candidato presidencial del Partido Demócrata de los Estados Unidos en las elecciones de aquel año.

Cass era uno de los nominados que competía por la candidatura presidencial oficial de su partido; en las primeras cuatro rondas de votaciones de la Convención, Cass llegó de segundo detrás del expresidente Martin Van Buren (que buscaba volver a la presidencia luego de haber perdido la reelección en los comicios anteriores) con una gran votación y acortando la distancia con cada nueva ronda. En la quinta votación Cass se puso al frente al obtener los votos de 107 delegados de la Convención por encima de los 103 votos que obtuvo en esa ronda Van Buren; en la sexta votación Cass amplió la ventaja al sacar 116 votos contra 101 de Van Buren y en la séptima votación Cass consiguió su mejor resultado al obtener los votos de 123 delegados contra 99 de Van Buren, mientras otros dos nominados sacaban muchos menos votos. Pero no se alcanzaba la votación calificada requerida para proclamar vencedor y en la octava votación surgió lo que en la jerga política estadounidense se suele llamar un "dark horse" ("caballo oscuro"), un competidor relativamente desconocido hasta entonces que surge por sorpresa y obtiene un increíble impulso; ese caballo oscuro era James K. Polk que obtuvo 44 votos en esa ronda después de no haber participado en las votaciones anteriores, y aunque Cass volvió a ganar esa ronda con 114 votos frente a 104 de Van Buren, la aparición de Polk arruinó sus oportunidades. En una novena votación 231 delegados apoyaron a Polk y sólo 29 a Cass, y hubo 6 abstenciones; por lo tanto se otorgó la victoria a Polk y los delegados que apoyaron a Cass en esa ronda o los que se abstuvieron procedieron a cambiar sus votos para apoyar a Polk por unanimidad ejemplificando la unidad del partido (como es costumbre en esos casos). Por lo tanto Cass perdió la candidatura de su partido de ese año; y Polk resultaría elegido presidente en las elecciones presidenciales celebradas entre noviembre y diciembre de aquel año de 1844.

Senador
Cass fue elegido senador del Estado de Míchigan (el territorio se había convertido en estado de la Unión estadounidense en 1837) al Senado de los Estados Unidos por la Legislatura de Míchigan (Asamblea Legislativa estatal o regional de Míchigan); y tomó posesión del cargo el 4 de marzo de 1845. Este primer mandato como senador duraría hasta el 29 de mayo de 1848 cuando renunció al cargo.

Candidato presidencial
El 22 de mayo de 1848 se reunió la Convención Nacional Demócrata nuevamente en la ciudad de Baltimore para elegir a los candidatos del partido a la presidencia y vicepresidencia de los Estados Unidos; y como había ocurrido cuatro años antes, Lewis Cass era uno de los precandidatos que competía por la candidatura presidencial oficial del Partido Demócrata. El presidente Polk no aspiraba a la reelección, así que eso anticipaba una reñida competencia al interior del partido por la candidatura a sucederlo.

Desde la primera ronda de votación en la Convención, Cass se situó de primero con una amplia ventaja sobre los demás aspirantes, entre ellos sus dos principales rivales: Levi Woodbury, para ese entonces Juez Asociado de la Corte Suprema de los Estados Unidos, y James Buchanan, para entonces Secretario de Estado de los Estados Unidos (y futuro Presidente de los Estados Unidos). Con cada nueva votación la ventaja se iba ampliando hasta que en la cuarta ronda de votación Cass consiguió la mayoría calificada requerida al obtener los votos de 179 delegados contra 38 de Woodbury, 33 votos de Buchanan, 4 de William Orlando Butler y uno de William J. Worth, además de 35 abstenciones. Con ese resultado Lewis Cass fue proclamado ganador y por lo tanto candidato oficial del Partido Demócrata a la presidencia de los Estados Unidos en las elecciones de ese año. Además la Convención eligió a William Orlando Butler (uno de los aspirantes derrotados a la candidatura presidencial) como candidato a Vicepresidente de los Estados Unidos, acompañando así a Cass en la fórmula presidencial demócrata. Unos días después de terminar la Convención en la que fue elegido candidato presidencial, Cass renunció como senador federal.

Sin embargo, el primer problema para Cass en su campaña electoral por la presidencia de los Estados Unidos surgió cuando muchos demócratas de los estados del Norte de Estados Unidos que se oponían a la extensión de la esclavitud de los negros a los nuevos territorios adquiridos en la reciente Intervención estadounidense en México, rehusaron apoyar a Cass porque éste defendía la Doctrina de la Soberanía Popular, una doctrina que abogaba porque el pueblo de cada uno de los nuevos territorios decidiera libremente sí permitir o no la esclavitud en su territorio. Sí la solución defendida por Cass a la controversia acerca de la extensión de la esclavitud se imponía, los blancos de los estados del Sur que emigraban a los nuevos territorios podían usar sus votos para convertir esos territorios en estados esclavistas; algo que rechazaban muchos norteños que deseaban más bien eliminar la esclavitud en los estados del Sur o al menos evitar su extensión a otras regiones del país. Para éstos demócratas norteños descontentos Cass era sospechoso de tener posturas pro-esclavistas (a pesar de que Cass fuera originario del Norte) y su desconfianza se acrecentó porque la Convención Nacional Demócrata guardó silencio sobre el tema de la esclavitud en la Plataforma del partido (programa electoral para los comicios presidenciales) que aprobó antes de levantar sus sesiones.

Los demócratas disidentes se separaron del partido y se unieron a militantes disidentes de otros partidos políticos e independientes para formar un nuevo partido político que se llamó Partido del Suelo Libre; ese partido celebró su propia Convención Nacional que eligió como candidato presidencial al expresidente demócrata Martin Van Buren (él mismo que había competido cuatro años antes con Cass y Polk por la candidatura demócrata), que de esa manera se separaba del Partido Demócrata para competir contra Cass.

Por su parte el segundo partido político más importante del país en aquella época, el Partido Whig de los Estados Unidos, eligió en su Convención Nacional al general Zachary Taylor (un héroe de la guerra contra México) como su candidato presidencial; con lo que Taylor se convirtió en el principal rival de Cass en las elecciones presidenciales.

Campaña electoral

El Partido Demócrata de Cass reiteró durante la campaña electoral sus tradicionales posiciones en contra de la creación de un banco nacional, y en contra de los elevados aranceles proteccionistas y los subsidios del gobierno federal para mejoras locales. Por su parte el Partido Whig defendía lo contrario en esos temas, como también era tradición; aunque el candidato whig, Taylor, tenía reservas respecto al apoyo de su partido a los aranceles proteccionistas y los elevados gastos en mejoras por el gobierno federal.

Pero la principal desventaja para Cass era la enorme popularidad de Taylor como héroe de la Guerra Mexicano-Americana, al punto de que era comparado con George Washington y Andrew Jackson en la prensa popular y se contaban historias que aumentaban el afecto del público por él. Además Taylor era sureño y propietario de esclavos negros, algo que aunque le restaba votos entre los abolicionistas más convencidos (un electorado mayoritariamente whig), al mismo tiempo le ganaba votos entre los votantes sureños; en efecto en el Sur de Estados Unidos se extendió la creencia de que Taylor apoyaba la esclavitud (aunque en realidad se oponía a su extensión a los nuevos territorios). Y los sureños también se entusiasmaron al saber que Taylor se oponía en privado a las políticas whigs a favor de elevar los aranceles con fines proteccionistas y a los gastos federales en mejoras (políticas que también eran impopulares entre los sureños). Esto era un problema para Cass ya que tradicionalmente la mayoría de los sureños votaban por el candidato demócrata porque desconfiaban del Partido Whig por ser mayormente antiesclavista y por su proteccionismo y posición a favor de un elevado gasto federal; pero con muchos sureños apoyando al que consideraban el primer candidato whig pro-esclavista y enemigo del proteccionismo, Cass perdió una gran parte de lo que debía haber sido su electorado natural. Y por otro lado Cass también había perdido el apoyo de los demócratas norteños más contrarios a la extensión de la esclavitud que se habían marchado para apoyar a Van Buren.

Durante la campaña estuvo presente la guerra sucia, con los demócratas acusando a Taylor de "vulgar, ignorante, cruel y codicioso"; y los whigs acusando a Cass de corrupción y deshonestidad.

Derrota electoral
Las elecciones presidenciales se celebraron el 7 de noviembre de 1848; Cass obtuvo 1.223.460 votos populares, que equivalían al 42,49% del total de los sufragios populares emitidos. El principal rival de Cass, Taylor, obtuvo 1.361.393 votos populares, equivalentes al 47,28% del total; Van Buren obtuvo 291.501 sufragios populares, equivalentes al 10,12%, y otros candidatos minoritarios obtuvieron en total 2.830 votos, equivalentes al 0,10%. Así que en cuanto a votos populares Cass llegó de segundo por detrás de Taylor y por delante de Van Buren que llegó tercero. En cuanto al Colegio Electoral, Cass obtuvo 127 electores contra 163 de Taylor y ninguno de Van Buren. Por lo tanto Cass fue derrotado y Taylor fue elegido presidente de los Estados Unidos.

Taylor había conseguido derrotar a Cass en varios estados sureños como Luisiana, Florida, Georgia, Tennessee, Carolina del Norte y Kentucky. Además, la división de los demócratas con la candidatura disidente de Van Buren permitió que Taylor triunfara en casi todos los estados del Noreste de Estados Unidos, logrando así vencer a Cass.

De esa manera Cass tuvo el dudoso honor de ser el primer candidato presidencial del Partido Demócrata que fue derrotado y no logró llegar a la presidencia nunca (Andrew Jackson fue derrotado con su primera candidatura presidencial pero logró ser elegido en su segundo intento y después sería reelegido, mientras que Van Buren fue derrotado cuando intentaba obtener la reelección, pero Cass fue vencido en su primera y única candidatura).

Regreso al Senado

Luego de su derrota en las elecciones presidenciales, Cass fue nuevamente elegido por la Legislatura de Míchigan senador por Míchigan al Senado de los Estados Unidos y tomó posesión el 4 de marzo de 1849; reelegido en 1851 permaneció como senador hasta el 4 de marzo de 1857.

Durante esos años como senador Cass tuvo la oportunidad de servir por 24 horas, del 4 de diciembre al 5 de diciembre de 1854, como Presidente pro tempore del Senado de los Estados Unidos (en Estados Unidos el vicepresidente de los Estados Unidos es por mandato constitucional el Presidente titular del Senado estadounidense, pero como es habitual que no asista a la mayoría de las sesiones del Senado, entonces los senadores eligen a uno de ellos para que sea Presidente pro tempore y presida el Senado en ausencia del Vicepresidente). Cass ocupó el cargo temporalmente cuando el anterior Presidente abandonó el puesto y mientras era elegido al día siguiente el senador que sería el nuevo Presidente de forma permanente.

Secretario de Estado

El 6 de marzo de 1857 Cass fue nombrado Secretario de Estado de los Estados Unidos por el entonces presidente estadounidense James Buchanan (antiguo rival de Cass por la candidatura presidencial demócrata en 1844 y en 1848).

Durante su gestión al frente de la diplomacia estadounidense Cass simpatizó con los filibusteros estadounidenses que en aquella época trataban de apoderarse del control político de territorios centroamericanos, e incluso influyó para que fuera destituido de su mando el comandante naval estadounidense que había detenido y forzado a regresar a Estados Unidos al filibustero William Walker (el más famoso de los filibusteros estadounidenses, que llegó a proclamarse Presidente de Nicaragua durante algún tiempo).

El 13 de diciembre de 1860 Cass renunció al cargo de Secretario de Estado en protesta por la pasividad del presidente Buchanan ante las acciones ilegales y subversivas de los estados sureños que habían proclamado su independencia de los Estados Unidos debido a la elección de Abraham Lincoln como presidente; esos estados ocupaban las propiedades del gobierno federal (incluidos los cuarteles militares y arsenales) y Buchanan no ordenaba a las fuerzas militares federales que actuaran para impedirlo y además para evitar la secesión. Al día siguiente de su renuncia, el 14 de diciembre de 1860, Cass abandonó el cargo y dejó paso a su sucesor.

Cass murió el 17 de junio de 1866 y está sepultado en el Cementerio de Elmwood, en la ciudad de Detroit, en Míchigan.

Referencias

Militares de Estados Unidos
Secretarios de Estado de Estados Unidos
Generales del Ejército de Estados Unidos
Embajadores de Estados Unidos en Francia
Candidatos presidenciales de Estados Unidos
Miembros de la Academia de las Ciencias de Turín
Militares de la guerra anglo-estadounidense de 1812 (estadounidenses)
Secretarios de Guerra de los Estados Unidos
Fallecidos en Detroit
Demócratas de Míchigan
Senadores de Estados Unidos por Míchigan

Lewis Cass


Fognafjorden er en sidearm af Boknafjorden i Finnøy og Strand kommune i Rogaland fylke i Norge. Det meste af fjorden ligger syd for øen Fogn, som den er opkaldt efter. Fjorden har indløb i vest ved de små holme Tåde mellem Marshovet fyr i syd og Rossøya i nord. Herfra strækker fjorden sig 8 kilometer mod nordøst til området øst for Fogn, hvor Fisterfjorden fortsætter videre mod nordøst.

Sydøst for Fogn går  Årdalsfjorden mod øst ind  til Årdal i Hjelmeland. I vest grænser Fognafjorden til Hidlefjorden i sydvest, Brimsefjorden i vest og Talgjefjorden i nordvest. Medregnet Årdalsfjorden har Fognafjorden en total lengde på 18 kilometer.

Kilder og henvisninger

Fjorde i Rogaland
Strand
Finnøy

Fognafjorden


Grozni (; , Sölƶa-Ġala, , Сюйюнч-Къала — Sevinçkale) Rusya'nın Çeçen Cumhuriyeti'nin başkentidir. Şehir Sunja Nehri'nin kıyısında yer almaktadır. Şehrin ismi Rus çarı Korkunç İvan'a (İvan Grozni) ithafen Grozni olarak seçilmiştir. Eski isimleri ise Süncekale ve Cevherkale'dir. Yüzölçümü 324,16 km² olan şehrin nüfusu 2010 yılı itibarıyla 271.573'tür. 2010 nüfus sayımına göre, nüfusu 271.573 olan nüfusu, 2002 nüfus sayımına göre 210.720 olan nüfusuna kıyasla artmış olsa da, 1989 nüfus sayımına göre 399.688 olan nüfusun sadece üçte ikisi kaydedilmiştir. 1870'e kadar  olarak bilinirdi.

İsimleri
Rusçada "Grozni", İvan Grozni'deki (Korkunç İvan) kelimeyle aynı anlama gelen "korkutucu", "tehditkar" veya "heybetli" anlamına gelir. Resmi adı Çeçencede aynı anlama gelse de, resmi olmayan adı "" ("") olarak bilinir ve kelimenin tam anlamıyla "Sunzha Nehri () üzerindeki şehir ()" anlamına gelir.

1996 yılında Birinci Çeçen Savaşı sırasında Çeçen ayrılıkçılar şehri Çeçen İçkerya Cumhuriyeti'nin ilk Cumhurbaşkanı Cevher Dudayev'in adından alarak Cevher Kale () veya kısaca Cevher olarak adlandırdılar. Aralık 2005'te, Çeçen parlamentosu şehrin adının "Ahmetkale" (Ahmet Kadırov'un adına ithafen) olarak yeniden adlandırılması için oy kullandı - bu teklif, cumhuriyetin başbakanı ve daha sonra cumhurbaşkanı olan Ahmet Kadirov'un oğlu Ramazan Kadirov tarafından reddedildi.

Tarihi

Rus kalesi
Groznaya kalesi (; Kelime anlamı ile korkunç — Rusça'da kale () kelimesi dişil olduğundan Groznaya Grozni'nin dişil bir biçimde ifadesidir)) 1818'de General Aleksey Petrovich Yermolov tarafından Sunja Nehri üzerinde bir Rus askeri karakolu olarak kuruldu. Kale inşa edilirken, işçiler Çeçenler tarafından ateşe verildi. Ruslar, duvarların dışında dikkatlice seçilmiş bir noktaya bir top koyarak sorunu çözdüler. Gece çöktüğünde ve Çeçenler saklandıkları yerlerden çıkıp silahı çekip götürdüğünde, diğer tüm silahlar ateşalmaya başladı. Çeçenler kendilerini toplayıp cesetlerini götürmeye başlayınca silahlar tekrar ateş aldı. Çatışma bittiğinde alanda 200 ölü bulunmaktaydı. Böylece 'korkunç' kale, ateşle kutsandı. Grozni, Kafkas Savaşı sırasında önemli bir savunma merkeziydi. Kaleyi Rus şairleri Aleksandr Griboyedov, Aleksandr Polezhayev, Mihail Lermontov, Rus edebiyatının önde gelen isimlerinden birisi olan Lev Tolstoy, Aralıkçı - yazar Aleksandr Bestuzhev ve Rus kültürünün diğer ünlü isimleri ziyaret etti. Bölgenin Rus İmparatorluğu tarafından ilhak edilmesinden sonra, eski kalenin askeri kullanımı sona erdi ve  tarihinde kasaba statüsü verildi ve Grozni olarak yeniden adlandırıldı (kasaba kelimesi () Rusça erildir). Sakinlerin çoğu Terek Kazakları olduğu için kasaba, 20. yüzyılın başlarında petrol rezervlerinin gelişmesine kadar yavaş bir şekilde büyüdü. Nobel Ödülü'nün öncüsü Alfred Nobel, Rothschild ailesinin yanı sıra Grozni şehrinin petrol endüstrisinin gelişiminde yer aldı. Nobeller ve Rothschildlere ek olarak, İngiliz şirketleri 1893'ten itibaren petrol endüstrisinde önemli bir rol oynadılar. İngiliz mühendis Alfred Stuart, 1893'te Kafkas bölgesinin en büyük petrol sahasında (Bakü bölgesi dışında) sondaj yaparak Grozni'deki ilk kuyu açılışını gerçekleştirdi. 1900'den önce 11 firma 116 kuyu açtı. Bu, sanayinin ve petrokimya üretiminin hızlı gelişimini pekiştirdi. Şehrin kendisinde çıkarılan petrole ek olarak, şehir Rusya'nın petrol yatakları ağının coğrafi merkezi haline geldi ve 1893'te Transkafkasya'nın bir parçası oldu - Rusya-Uygun demiryolu. Sonuç, nüfusun 1897'de 15.600'den 1913'te 30.400'e neredeyse ikiye katlanmasıydı. 1914'ün başlarında, kentte en büyük petrol şirketi Royal Dutch Shell kuruldu, böylece Grozni Kafkasya'nın en büyük sanayi merkezlerinden biri haline geldi.

Sovyet bölgesel başkenti
Ekim Devrimi'nden bir gün sonra, 8 Kasım 1917'de N. Anisimov başkanlığındaki Bolşevikler Grozni'yi ele geçirdi. Rus İç Savaşı tırmanırken, Proletarya 12. Kızıl Ordu'yu kurdu ve garnizon, 11 Ağustos-12 Kasım 1918 tarihleri arasında Terek Kazaklarının sayısız saldırılarına maruz kaldı. Ancak Denikin ordularının gelişiyle Bolşevikler geri çekilmek zorunda kaldı ve Grozni 4 Şubat 1919'da Beyaz Ordu tarafından ele geçirildi. Gizli operasyonlar gerçekleştirildi, ancak 1920'de Kızıl Ordu'nun Kafkasya cephesine gelmesi ile birlikte şehir 17 Mart'tan sonra Rus SFSR ile kalıcı olarak gerçekleşecek bir birleşime tanık oldu. 20 Ocak 1921'de kurulan Sovyet Dağ Cumhuriyeti'nin bir parçası ve Çeçen Ulusal Okruğu'nun başkenti haline geldi.

30 Kasım 1922'de Dağ Cumhuriyeti dağıldı ve Ulusal okrug, idari merkezi Grozni olan Çeçen Özerk Bölgesi (Çeçen ÖC) haline dönüştü. O sıralarda nüfusun çoğunluğunu hala Ruslar oluşturuyordu, ancak Kazak kökenliydi. Kazaklar Sovyet milleti için potansiyel bir tehdit olarak görüldüğünden, Moskova aktif olarak Çeçenlerin dağlardan şehre göçünü teşvik etti. 1934'te Çeçen-İnguş Özerk Oblastı kuruldu ve oblast 1936'da Çeçen-İnguş ÖSSC haline dönüştürüldü.

Grozni ve Maykop, sahip oldukları petrol kaynakları nedeniyle 1942 yazında Alman Fall Blau operasyonunun ana stratejik hedefleriydi (bkz. Kafkasya Savaşı). Grozni'yi ele geçirememeleri Almanya için büyük bir yenilgiydi çünkü Grozni Stalingrad Muharebesi'ni zaferle sonuçlandırma açısından önemli faktördü, çünkü Grozni Astrahan'dan gelen Volga Nehri'nden taşınan petrol kaynaklarını kesmek için bir üs görevi görebilirdi. Grozni'ye öncelik vermemek, hatta kritik Panzer kuvvetlerini kuzeydeki Leningrad Kuşatması'na devretmek bile, Adolf Hitler'in Wehrmacht'ın operasyonel seviye kontrolünü, Hitler'in ekspres emirlerine karşı petrol arzı üzerinde iki büyük şehre defalarca öncelik veren generallerinden alması açısından önemli bir faktördü. Bununla birlikte, Sovyet doktrini, Ukrayna'nın gıdasına ve Kafkasya petrolüne öncelik vermekte asla başarısız olmadı, bu da Almanya'nın 1943'te sınır dışı edilmesinin/geri çekilmesinin ardından sert eylemlerle sonuçlandı.

1944'te, tüm Çeçen ve İnguş nüfusu, Sovyet yönetimine isyan ettikten sonra sınır dışı edildi. Seyahat imkanı kısıtlı olan çok sayıda insan yerinde "tasfiye edildi", ve göç süreci ve Sibirya'da kalış birçok ölümle sonuçlandı. Dahili NKVD verilerine göre, yalnızca 1944-1948'de toplam 144.704 insan öldü (ölüm oranı tüm grup açısından %23.5'tir). Alexander Nekrich, John Dunlop ve Moshe Gammer gibi yazarlar, dönemin nüfus sayımı verilerine dayanarak, yalnızca Çeçen nüfusu içinde yaklaşık 170.000–200.000 kişinin öldüğünü tahmin etmektedir, bu nedenle, sınır dışı edilen toplam Çeçen nüfusunun üçte birinden fazlası, bu 4 yıl boyunca neredeyse yarıya kadar öldü (bu dört yıl boyunca diğer gruplar için oranlar yaklaşık %20'dir). Kütüphaneler ve mezarlıklar da dahil olmak üzere şehirdeki tüm izler NKVD birlikleri tarafından yok edildi. Bu süreç, Avrupa Parlamentosu tarafından 2004 yılında bir soykırım eylemi olarak kabul edildi.

Grozni, Rus SFSC'sine bağlı Grozni Oblastı'nın idari merkezi oldu ve o zamanlar şehri oluşturan nüfusun tamamı Ruslardan oluşmaktaydı. 1957'de Çeçen-İnguş ÖSSC yeniden inşa edildi ve Çeçenlerin geri dönmesine izin verildi. On üç yıldır Nah'a girişleri engellenen Çeçenlerin Grozni'ye dönüşü, geri dönene kadar bir Rus şehri olan bu şehrin sosyal, ekonomik ve politik sistemlerinde büyük aksamalara neden olacaktı. Bu, iki grup arasında kendi kendini besleyen bir etnik çatışma döngüsüne neden oldu ve her iki grup da diğerinin şehirdeki varlığının yasa dışı olduğuna inanıyordu. Rus olmayanların Grozni'ye göçü bir süre daha devam ederken, etnik Rus nüfusu da 1958'de etnik topluluklar arası çatışmanın kısa bir süre sonra patlak vermesinden sonra SSCB'nin diğer bölgelerine, özellikle Baltık ülkelerine göç etti.

Sosyolog Georgy Derluguyan'a göre, Çeçen-İnguş Cumhuriyeti'nin ekonomisi iki alana bölünmüştü - bu, Fransız yerleşimcilerin yönettiği Cezayir'e çok benziyordu. Ruslar daha yüksek maaşlı tüm işlerde çalışabiliyorken Rus olmayanlar tüm hükûmet pozisyonlarından sistematik olarak dışlanmıştı. Ruslar (ve Ukraynalılar ile Ermeniler de) eğitim, sağlık, petrol, makine ve sosyal hizmetlerde çalıştı. Rus olmayanlar (benzer şekilde Ukraynalılar ve Ermeniler hariç diğer vatandaşlar) tarımda, inşaatta, çok sayıda istenmeyen işlerde ve sözde "kayıt dışı sektörde" (yani, hukuk sektöründeki kitlesel ayrımcılık nedeniyle yasa dışı işlerde) çalıştı.

Aynı zamanda şehirde büyük bir gelişme meydana geldi. Diğer birçok Sovyet şehri gibi, Stalinist mimari tarz bu dönemde yaygındı, şehirdeki apartmanların yanı sıra Bakanlar Kurulu ve Grozni'de Grozni Üniversitesi binaları gibi büyük idari binalar inşa edildi. Daha sonraki projeler arasında birçok Sovyet şehrinde öne çıkan yüksek apartman blokları ve bir şehir havaalanı vardı. 1989 yılında şehrin nüfusu yaklaşık 400.000 kişiydi.

Rus otoritesinin çöküşü
Sovyetler Birliği'nin dağılmasından sonra Grozni, Cevher Dudayev liderliğindeki ayrılıkçı bir hükûmetin yönetimine girdi. Bazılarına göre, kalan Rus ve diğer Çeçen olmayan sakinlerin çoğu, yeni makamların taciz ve ayrımcılığa göz yumması ile eylemler gerçekleştiren militan grupları tarafından kaçırıldı veya sınır dışı edildi. Bu olaylar, Rusya Federasyonu Başsavcılığının materyallerine yansıyan ve bazı insanlar tarafından Çeçen olmayanlara yönelik etnik bir temizlik eylemi olarak kabul edilmektedir.

Bu görüş, bölgeden Rus göçünün o zamanlar Rusya'nın diğer bölgelerinden daha yoğun olmadığını savunan Boris Lvin ve Andrei Illarionov gibi Rus ekonomi yazarları tarafından eleştirilmiştir. İçkerya'daki etnik duruma ilişkin bir görüşe göre, Rus göçünün başlıca nedeni, Birinci Çeçen Savaşı sırasında Rus ordusu tarafından (savaştan önce Çeçenistan'da yaklaşık 200.000 Rus'un yaşadığı) Grozni'nin kapsamlı bombalamasıydı.

Rusya'nın Dudayev'i silahlı Çeçen muhalif güçler aracılığıyla devirme girişimleri, şehre defalarca başarısız saldırılarla sonuçlandı. Başlangıçta Moskova, Ömer Avturhanov'un siyasi muhalefetini "barışçıl bir şekilde" destekliyordu (yani muhalefete silah sağlamadan ve onları darbeye teşvik etmeden). Bununla birlikte, 1994'te, komşu Gürcistan ve Azerbaycan'da (her ikisinin de dahil olduğu) gerçekleşen darbelerden sonra bu değişti ve Rusya silahlı muhalefeti teşvik etti ve buna zaman zaman yardım etti. Ağustos Ağustos 1994'te Avturhanov Grozni'ye saldırdı, ancak önce Grozni hükûmet birliklerinin katıldığı Çeçen vatandaşları tarafından püskürtüldü ve Rus helikopterlerinin geri çekilmesi sağlandı. 28 Eylül'de, müdahale eden bu helikopterlerden biri düşürüldü ve Rus pilotu Çeçen hükûmeti tarafından savaş esiri olarak ele geçirildi. 26 Kasım 1994'teki sonuncu savaş, FSK (eski KGB, kısa süre sonra FSB olarak değiştirildi) tarafından gizlice paralı asker olarak tutulan 21 Rus Ordusu tank mürettebatı üyesinin yakalanmasıyla sona erdi; yakalanmaları bazen Boris Yeltsin'in açık müdahaleyi başlatma kararının nedenlerinden biri olarak gösterildi. Bu arada Grozni havaalanı ve diğer hedefler, işaretsiz Rus uçakları tarafından bombalandı.

Birinci Çeçen Savaşı

Birinci Çeçen Savaşı sırasında Grozni, Aralık 1994'ten Şubat 1995'e kadar süren ve nihayetinde şehrin Rus ordusu tarafından ele geçirilmesiyle sona eren yoğun bir savaşın yapıldığı yerdi. Rus Hava Kuvvetleri'nin yürüttüğü yoğun çatışma ve halı bombardımanı şehrin büyük bir bölümünü tahrip etti. Çatışmada sivillerin yanı sıra her iki taraftaki binlerce savaşçı öldü, bunların çoğu etnik Ruslardan oluşuyordu; sahipsiz cesetler daha sonra toplandı ve şehir dış mahallelerindeki toplu mezarlara gömüldü. Çeçenistan'daki ana federal askeri üs, Grozni hava üssü bölgesinde bulunuyordu .

Yakındaki dağlardan hareket eden Çeçen gerilla birlikleri, gerilla taktikleri ve Mart 1996'da Grozni'ye yapılan saldırı gibi eylemler Rus ordusunu taciz etmeyi ve ordunun moralini bozmayı başardı. Ağustos 1996'da 1.500 ila 3.000 militandan oluşan bir baskın kuvveti şehri ani bir saldırıyla geri aldı. Hankale üssünden Rus Ordusu birimleri ile savaşırken, 10.000 MVD askerinden oluşan tüm garnizonunu kuşattılar ve bozguna uğrattılar. Savaş nihai ateşkesle sona erdi ve Grozni bir kez daha Çeçen ayrılıkçıların eline geçti. Şehrin ismi 1997'de ayrılıkçı İçkerya Cumhuriyeti Başkanı Aslan Mashadov tarafından Cevher olarak değiştirildi. Bu zamana kadar şehirde kalan Rus azınlığın çoğu kaçtı.

İkinci Çeçen Savaşı

Grozni, binlerce ölüme neden olan İkinci Çeçen Savaşı'nın ardından bir kez daha savaşın merkez üssü oldu. Ekim ayında Rusya'nın Grozni kuşatmasının erken safhasında 25 Aralık 1999'da Rus güçleri, kalabalık merkez çarşı ve bir doğumhaneye beş adet SS-21 balistik füzesi fırlatarak 140'tan fazla kişiyi öldürdü ve yüzlerce kişiyi yaraladı. Ardından gelen şehrin yoğun bombardımanı sırasında, Rus topçularının çoğu binaların üst katlarına doğru yönlendirildi; bu, altyapının büyük ölçüde yıkılmasına neden olmasına rağmen, sivil kayıplar ilk savaşlardakinden çok daha azdı.

Şehrin son zaptı, Rus ordusunun kuşatılmış militanları güvenli bir şekilde şehirden çıkmalarına izin verdiği Şubat 2000'in başlarında gerçekleşti. Dışarıda güç birikimi görmeyen militanlar şehrin tahliyesini kabul etti. Planlanan tahliyeden bir gün önce, Rus Ordusu şehir ile Alhan-Kala köyü arasındaki yolu mayınladı ve ateş gücünü en çok bu noktada yoğunlaştırdı. Sonuç olarak, hem belediye başkanı hem de askeri komutan öldürüldü; Şamil Basayev ve tabandan birkaç yüz militan da dahil olmak üzere bir dizi önde gelen ayrılıkçı lider de öldürüldü veya yaralandı. Daha sonra Ruslar yavaş yavaş boş şehre girdi ve 6 Şubat'ta merkezde Rus bayrağını dalgalandırdı. Birçok bina ve hatta şehrin tüm alanları sistematik olarak dinamitlendi. Bir ay sonra, bir süre yıkım devam etmesine rağmen, sakinlerin evlerine dönmelerine izin vermenin güvenli olduğu ilan edildi. 2003 yılında Birleşmiş Milletler Grozni'yi dünyadaki en çok tahrip edilen şehir olarak nitelendirdi.

Savaşlardan sonra

Çeçenistan'ın federal hükûmet temsilcileri Grozni'de bulunmaktadır. 2003 yılından bu yana, şehir sıfırdan yeniden inşa edildi ve günümüzde yıkıntı halinde kalan bir bina kalmadı. Birkaç düzine sanayi kuruluşundan üçü kısmen yeniden inşa edildi - Grozni Makine İmalat Fabrikası, Krasny Molot (Kırmızı Çekiç) ve Transmash fabrikaları.

Şehrin altyapısının çoğu savaş sırasında tahrip edilmiş olmasına rağmen, şehrin kanalizasyon, su, elektrik ve ısıtma sistemleri, 250 kilometre (160 mil) yol, 13 köprü ve yaklaşık 900 dükkân onarıldı. Savaştan önce, Grozni'de yaklaşık 79.000 daire bulunmaktaydı. Şehir yetkilileri yaklaşık 45.000 daireyi restore etmeyi planladı; geri kalanlar tamamen yıkılmış binalardaydı.

Demiryolu bağlantısı 2005 yılında yeniden sağlandı ve Grozni Havaalanı 2007 yılında Moskova'ya haftada üç uçuş gerçekleştirecek şekilde yeniden açıldı. 2009 yılında IAC, Grozni'nin Severny Havaalanı'na, havalimanının uçuşa elverişliliğini kontrol edip değerlendirdikten sonra uluslararası sertifika verdi. 16 Kasım 2009'da havaalanı, Boeing 747 ile Suudi Arabistan'a hacıları götürerek ilk uluslararası uçuşunu gerçekleştirdi.

Dört yıllık inşaatın ardından, Ahmet Kadırov Camii resmi olarak 16 Ekim 2008'de halka açıldı ve Avrupa'nın en büyük camilerinden biri olarak listelendi. 2009'da Grozni şehri, savaştan zarar görmüş şehri yeniden yapılandırdığı ve binlerce kişiye yeni konut imkanları sağladığı için BM İnsan Yerleşimleri Programı tarafından onurlandırıldı.

Kalkınma

Ahmet Kulesi
2013 yılında Ahmet Kulesi projelendirildi. Görselleri halka açıklandı, tasarım geleneksel askeri kulelere dayanıyordu, ancak çoğu kişi tasarımdan hoşlanmadı.

Kule 2015 yılında yeniden tasarlandı. İnşaat 2016 yılında başladı. İnşaatın 2020 yılında tamamlanması tahmin ediliyor.

İdari ve belediye statüsü
Grozni, cumhuriyetin başkentidir. İdari bölümler çerçevesinde, ilçelerinkine eşit statüye sahip bir idari birim olan Grozni'nin federal önemde şehri olarak ilan edilmiştir. Bir belediye birimi olarak, Grozni'nin federal önemdeki şehri Grozni Kent Okrugu olarak anılır. Şehir aynı zamanda Groznensky Belediye Bölgesinin  idari merkezi olarak hizmet vermektedir, ancak ilgili idari bölgenin merkezi değildir.

Şehir bölümleri
İdari amaçlar için, şehir dört şehir bölgesine ayrılmıştır: Leninsky, Zavodskoy, Staropromyslovsky ve Oktyabrsky. Tüm ilçeler yerleşim birimidir, ancak Staropromyslovsky Bölgesi aynı zamanda şehrin ana yasadışı petrol sondajı bölgesidir ve Oktyabrsky Bölgesi şehir endüstrisinin çoğuna ev sahipliği yapmaktadır.

Kültür ve eğitim

Grozni modern mimarisi ile ve bir kaplıca kenti olarak bilinmektedir ve Çeçen Savaşları sırasında neredeyse tüm kasaba yıkılmış veya ciddi şekilde hasar görmüş olmasına rağmen, o zamandan beri tamamen yeniden inşa edilmiştir. Çeçen Devlet Üniversitesi ve memleketinden on beş yıllık bir ayrılıktan sonra Mart 2008'de Grozni'ye geri dönen FC Terek Grozni'ye ev sahipliği yapmaktadır. Ayrıca Grozni'de Çeçen Devlet Pedagoji Enstitüsü bulunmaktadır.

Ulaşım

Tren

1 Mayıs 1893'te Grozni Tren istasyonuna ilk tren giriş yaptı.

Tramvay ve troleybüsler
5 Kasım 1932'de Grozni Tramvay sistemi halka açıldı ve 1990'da 1980'lerin sonlarında aldığı 107 yeni Rus yapımı KTM-5 tramvayları ve iki deposu ile 85 kilometre (53 mil) uzunluğundaydı. Grozni Troleybüs sistemi 31 Aralık 1975'te faaliyete başladı ve 1990 yılına kadar 58 otobüs ve bir depo ile yaklaşık 60 kilometre (37 mil) uzunluğundaydı. Ulaştırmanın her iki versiyonu da 1990'ların başında, ekipmanların sık sık çalınması, personele düzgün ücret ödenmemesi ve bunun sonucunda gerçekleşen grevler nedeniyle zor bir süreç yaşadı. Havaalanına giden büyük bir Troleybüs uzatma rotası iptal edildi. Birinci Çeçen Savaşı'nın patlak vermesiyle her iki ulaştırma servisi de faaliyetlerini durdurdu. Yıkıcı savaşlar sırasında tramvay rayları kapatıldı veya hasar gördü, arabalar ve otobüsler barikatlara dönüştürüldü. Troleybüs sistemi daha şanslıydı, çünkü depo dahil ekipmanlarının çoğu savaştan sağ çıktı. 1996 yılında, hatların bir kısmını tamir eden Vologda Troleybüs Şirketi uzmanları tarafından ziyaret edildi ve servislerin 1997 yılında yeniden başlatılması planlandı. Ancak geri döndükten sonra ekipmanların çoğu çalındı. Hayatta kalan otobüsler, tamir edildikleri ve oradaki yeni troleybüs sisteminde kullanıldığı Voljski'ye nakledildi.

İkinci Çeçen Savaşı'ndan sonra, her iki sistemin de altyapısının çok azı kalmıştı. 2002 yılında kurulan Çeçen Cumhuriyeti Ulaştırma Bakanlığı, tramvay sistemini yeniden inşa etmemeye karar verdi (çok pahalı olarak değerlendirildi ve artık nüfusunun yarısını kaybettiği için şehrin ihtiyaçlarına cevap vermiyordu). Troleybüs sistemi daha şanslıydı ve gecikmelere rağmen 2012'de yeniden açıldı, ancak eski operasyonel boyutunun bir kısmı faaliyete geçti.

Havalimanı

Şehre Grozni Havaalanı tarafından hizmet verilmektedir.

Paylaşım sistemi
2018 yılında Delimobil araba paylaşım şirketi resmen 30 Hyundai Solaris ile Çeçen Cumhuriyeti'nin başkentinde faaliyetlerine başladı. Otomobilleri sürmek için, kullanıcının bunları şirketin uygulaması aracılığıyla rezerve etmesi gerekir.

Aynı yıl Delisamokat, şehre 120 elektrikli scooter ve bazı scooter istasyonları sağladı.

Spor dalları

Grozni, Rusya Futbol Premier Ligi kulübü FC Ahmat Grozni'ye ev sahipliği yapmaktadır. Ahmat Grozni, 2007'de Rusya Birinci Ligi'nde 2. olarak büyük bir yükseliş gerçekleştirdikten sonra sonra 2008'de Rusya Premier Ligi'nde 10. sırada kaldı. Takım hala en üst ligde oynamaktadır. Kulübün sahibi Ramazan Kadırov'dur ve takım maçlarını yakın zamanda inşa edilen şehrin Ahmat Stadyumu'nda oynamaktadır. Ruud Gullit, 2011 sezonunun başından beri takım menajeriydi, ancak Haziran ayında kulüp tarafından sözleşmesi feshedildi.

Coğrafya

İklim
Grozni, yazları sıcak ve kışları soğuk olan nemli bir karasal iklime (Köppen Dfa) sahiptir. Yağış, güneş saatlerinin de zirveye ulaştığı yaz başında zirveye ulaşır.

Kardeş şehirler
  Ardahan, Türkiye
  İstanbul, Türkiye
  Kraków, Polonya (1997'den beri)
  Łuków, Polonya
  Lviv, Ukrayna
  Odessa, Ukrayna
  Sivas, Türkiye
  Tatabánya, Macaristan
  Varşova, Polonya (1997'den beri)

Önemli insanlar

 Yuliya Yefimova, yüzücü
 Timur Aliev, gazeteci
 İsrail Arsamakov, halterci
 Meseda Bagaudinova, pop şarkıcısı
 Khassan Baiev, cerrah
 Zelim Bakaev, şarkıcı
 Dzhokhar Dudayev, Sovyet Hava Kuvvetleri Tümgenerali ve Çeçen İçkerya Cumhuriyeti'nin ilk Başkanı
 Timur Eneev, Rus Matematikçi
 Mamed Khalidov, karma dövüş sanatları savaşçısı
 Yuri Radonyak, boksör
 Makka Sagaipova, şarkıcı ve dansçı
 Artur Sarkisov, futbolcu
 Gennady Troshev, Albay General
 Lyudmila Turishcheva, olimpik jimnastikçi
 Pasikhat Dzhukalaeva, süper yüzüncü yıl

Ziyaret noktaları

 Akhmad Kadırov Camii
 Grozni-Şehir Kuleleri Cephe Saatleri

Ayrıca bakınız
 1944 Sürgün Mağdurlarına Anıt

Kaynakça

Notlar

Kaynakça

 Совет депутатов города Грозного. Решение №02 от 27 марта 2013 г. « Муниципального образования" городской округ "город Грозный" », ред. Решения №54 от 26 Nisan 2013 г.
 Президент Чеченской Республики. Указ №500 от 30 ноября 2005 г. «Об утверждении перечня субъектов административно-территориального устройства Чеченской Республики». Вступил в силу 30 ноября 2005 г .. Опубликован: База данных "Консультант-плюс".
 Референдум. 23 марта 2003 г. «Конституция Чеченской Республики», в ред. Конституционного закона №1-РКЗ tarafından 30 Ağustos 2014 г. «О внесении изменений в Конституцию Чеченской Республики». Вступил в силу со дня официального опубликования по результатам голосования на референдуме Чеченской Республики.
 Парламент Чеченской Республики. Закон №44-РЗ от 14 июля 2008 г. «Daha fazla bilgi için образовании муниципального образования город Грозный, установлении его границы and наделении его статусом гродского, вокруд». Закона №21-РЗ tarafından 28 июня 2010 г «О внесении изменений в некоторые законодательные акты Чеченской Республики». Вступил в силу по истечении 10 дней после официального опубликования. Опубликован: "Вести Республики", №162 (844), 26 августа 2008 г.
 Парламент Чеченской Республики. Закон №12-РЗ от 20 февраля 2009 г. «Об образовании муниципального образования Грозненский район и муниципальных образований Парламент Чеченской Республики. муниципального района и сельского поселения Парламент Чеченской Республики. 28 июня 2010 г «О внесении изменений в некоторые законодательные акты Чеченской Республики». Вступил в силу по истечении 10 дней после официального опубликования. Опубликован: "Вести Республики", №33 (965), 25 февраля 2009 г.
 Olga Oliker, Rusya'nın Çeçen Savaşları 1994–2000: Kentsel Savaştan Dersler. (Santa Monica CA: RAND Arroyo Merkezi, 2001)

Bibliyografya

19. - 20. yüzyıllarda basıldı.

21. yüzyılda basıldı

Dış bağlantılar

 Grozni'nin resmi web sitesi
 Grozni. Fotoğraf Galerisi
 Grozni Şehri. Grozni'nin tarihi. Fotoğraflar, sanal müze.
 Modern Grozni
 Fotoğraf Denemesi: Grozni  PBS'de Bir Yürüyüş
 Grozni - Çeçenya : Fotoğraf Deneme  Süresi (dergi)
 Grozni: Düşmüş Şehir  Saati
 Putin: 'Grozni kurtuldu'  BBC
 Grozni'miz.  Fotoğraflar, hatıralar, hatıralar  Eski Grozni sakinleri tarafından oluşturulan ve sürdürülen web sitesi

Yıkılmış şehirler
1818'de kurulan yerleşim birimleri
Tarihî devletlerin başkentleri
Grozni
KB1 Rusça kaynakları (ru)
Webarşiv şablonu wayback bağlantıları
Kaynaksız anlatımlar içeren maddeler
Vikiveri'de OSM ilişki kimliği olmayan bilgi kutusu için harita işaretleyici
İncelenmemiş çeviri içeren sayfalar

Grozni


Enfal Suresi (Arapça: سورة الأنفال) Kur'an'ın sekizinci suresidir. Sure 75 ayetten oluşur.

Sure, ismini ilk ayetinde yer alan ve savaş ganimetleri anlamına gelen el-Enfal kelimesinden almıştır. Medine döneminde hicretin ikinci yılında Bedir Savaşı'ndan sonra indirildiğine inanılır. Surede Bedir Savaşında elde edilen ganimetlerin kimlere ve nasıl pay edileceği, Müslümanların birbiriyle iyi geçinmesi gerektiği, Allah'ın ve peygamberin emirlerine uymaları gerektiği konularından bahsedilmektedir.

Kaynakça

Sureler

Enfal Suresi


Sliver: The Best of the Box, Nirvana grubunun 2005 çıkışlı bir toplama albümüdür. Bu albümde grubun şarkılarının ilk halleri demolar ve radyo ve stüdyo performansları ayrıca ev kayıtları da bulunmaktadır.

Şarkılar

 "Spank Thru" (Aralık 1985, Fecal Matter demo) – 3:45
 "Heartbreaker" (Mart 1987, Raymond, WA) – 2:59
 "Mrs. Butterworth" (1987 yazı, demo) – 4:05
 "Floyd the Barber" (23 Ocak 1988, Tacoma, WA) – 2:33
 "Clean Up Before She Comes" (1988, ev demosu) – 3:12
 "About a Girl" (1988, ev demo) – 2:44
 "Blandest" (6 Haziran 1988, Seattle, WA. Jack Endino tarafından üretilmiştir) – 3:56
 "Ain't It a Shame" (Ağustos 1989, Seattle, WA) – 2:02
 "Sappy" (Ocak 1990, Seattle, WA. Jack Endino tarafından üretilmiştir) – 3:33
 "Opinion" (25 Eylül 1990, KAOS radyo gösterisi) – 1:35
 "Lithium" (25 Eylül 1990, KAOS radyo gösterisi) – 1:49
 "Sliver" (1990 ev demosu) – 2:10
 "Smells Like Teen Spirit" (Mart 1991, boombox demo) – 5:40
 "Come as You Are" (Mart 1991, boombox demo) – 4:10
 "Old Age" (Eylül 1990, Nevermind için stüdyodayken)  – 4:21
 "Oh, the Guilt" (Nisan 1992, Seattle, WA) – 3:25
 "Rape Me" (Mayıs 1991, solo akustik ev demosu) – 3:23
 "Rape Me" (Ekim 1992, Seattle, WA) – 3:03
 "Heart-Shaped Box" (Ocak 1993, Rio de Janeiro, Brazil) – 5:32
 "Do Re Mi" (1994, boombox demo solo akustik) – 4:24
 "You Know You're Right" (1994, boombox demo solo akustik) – 2:30
 "All Apologies" (boombox demo solo akustik, tahminen 1992) – 3:33

Nirvana albümleri
2005 albümleri
DGC Records albümleri

Sliver: The Best of the Box


Sir George Howard Darwin,  (9 July 1845 – 7 December 1912) was an English barrister and astronomer, the second son and fifth child of Charles Darwin and Emma Darwin.

Biography

George H. Darwin was born at Down House, Kent, the fifth child of biologist Charles Darwin and Emma Darwin.

From the age of 11 he studied under Charles Pritchard at Clapham Grammar School, and entered St John's College, Cambridge, in 1863, though he soon moved to Trinity College, where his tutor was Edward John Routh. He graduated as second wrangler in 1868, when he was also placed second for the Smith's Prize and was appointed to a college fellowship. He earned his M.A. in 1871. He was admitted to the bar in 1872, but returned to science.
George Darwin conducted studies into the prevalence and health outcomes of contemporary first-cousin marriages in Great Britain. His father Charles had become concerned after the death of three of his children, including his favorite daughter, Annie, from tuberculosis in 1851, that his and Emma's union may have been a mistake from a biological perspective. He was reassured by George's results.

Darwinian mechanics

Although George Darwin was the son of the famous biologist, Charles Darwin, rather than moving predominantly into the field of biology like his father, George instead kept his focus on geology. Subsequently, his efforts within geology caused him to stumble onto many seemingly radical ideas, some of which were related to the notion that preserved within the physical structure of the planet was the mechanical energy (or the collective inertial motion), which may have allowed an ancient rapidly spinning Earth to somehow expel a piece of its mass, and it was this expelled mass which later congealed to create the natural satellite that was now in orbit around the Earth. So, before the Apollo mission and the rise to prominence of the relativistic notion that the origin of the Moon was due in part to collisions within a very active protoplanetary disk, there was a radically different depiction of lunar and planetary evolution, which was proposed by George Darwin, in 1879, called the Fission Theory.

In 1879, he was elected a Fellow of the Royal Society and won their Royal Medal in 1884 and their Copley Medal in 1911. He delivered their Bakerian Lecture in 1891 on the subject of "tidal prediction".

In 1883 Darwin became Plumian Professor of Astronomy and Experimental Philosophy at the University of Cambridge. He studied tidal forces involving the Sun, Moon, and Earth, and formulated the fission theory of Moon formation.

Darwin was a Fellow of the Royal Astronomical Society (RAS) and won the Gold Medal of the RAS in 1892. From 1899–1901 he served as President of the RAS. The RAS founded a prize lectureship in 1984 and named it the George Darwin Lectureship in Darwin's honour.

He was an invited speaker in the International Congress of Mathematicians 1908, Rome on the topic of "Mechanics, Physical Mathematics, Astronomy." As President of the Cambridge Philosophical Society, he also gave the Introductory Address to the Congress in 1912 on the character of pure and applied mathematics.

He received the degree of Doctor mathematicae (honoris causa) from the Royal Frederick University on 6 September 1902, when they celebrated the centennial of the birth of mathematician Niels Henrik Abel. Darwin crater on Mars is named after him.

Family

Darwin married Martha (Maud) du Puy, the daughter of Charles du Puy of Philadelphia, in 1884; his wife was a member of the Ladies Dining Society in Cambridge, with 11 other members.

She died on 6 February 1947. They had three sons and two daughters:

 Gwen Raverat (1885–1957), artist.
 Sir Charles Galton Darwin (1887–1962), physicist and applied mathematician.
 Margaret Elizabeth Darwin (1890–1974), married Sir Geoffrey Keynes.
 William Robert Darwin (1894–1970)
 Leonard Darwin (1899–1899)

George and Maud Darwin bought Newnham Grange, Cambridge in 1885. The Darwins extensively remodelled the house.  Since 1962 the Grange has been part of Darwin College, Cambridge.

He is buried in Trumpington Extension Cemetery in Cambridge with his son Leonard and his daughter Gwen (Raverat), his wife Lady Maud Darwin was cremated at Cambridge Crematorium; his brothers Sir Francis Darwin and Sir Horace Darwin and their respective wives are interred in the Parish of the Ascension Burial Ground.

Works

 The tides and kindred phenomena in the solar system (Boston, Houghton, 1899)
 Problems connected with the tides of a viscous spheroid (London, Harrison and Sons, 1879–1882)
 Scientific papers (Volume 1): Oceanic tides and lunar disturbances of gravity (Cambridge : University Press, 1907)
 Scientific papers (Volume 2): Tidal friction and cosmogony. (Cambridge : University Press, 1908)
 Scientific papers (Volume 3): Figures of equilibrium of rotating liquid and geophysical investigations. (Cambridge : University Press, 1908)
 Scientific papers (Volume 4): Periodic orbits and miscellaneous papers. (Cambridge : University Press, 1911)
 Scientific papers (Volume 5) Supplementary volume, containing biographical memoirs by Sir Francis Darwin and Professor E. W. Brown, lectures on Hill's lunar theory, etc... (Cambridge : University Press, 1916)
 The Scientific Papers of Sir George Darwin. 1907. Cambridge University Press (rep. by Cambridge University Press, 2009; )

Articles
 "On Beneficial Restrictions to Liberty of Marriage," The Contemporary Review, Vol. XXII, June/November 1873.
 "Commodities Versus Labour," The Contemporary Review, Vol. XXII, June/November 1873.
 "The Birth of a Satellite" Harper's Monthly Magazine, December 1903, pages 124 to 130.

References

External links

"The Genesis of Double Stars"  – by George Darwin, from A.C. Seward's Darwin and Modern Science  (1909).

details of correspondence
Trinity College Chapel memorial

1845 births
1912 deaths
19th-century British astronomers
19th-century English mathematicians
Darwin–Wedgwood family
Knights Commander of the Order of the Bath
Fellows of the Royal Society
Foreign associates of the National Academy of Sciences
Recipients of the Copley Medal
Alumni of St John's College, Cambridge
Alumni of Trinity College, Cambridge
Fellows of Trinity College, Cambridge
Royal Medal winners
Second Wranglers
Recipients of the Gold Medal of the Royal Astronomical Society
Presidents of the British Science Association
Corresponding members of the Saint Petersburg Academy of Sciences
Presidents of the Royal Astronomical Society
English eugenicists
Victoria Medal recipients
20th-century British astronomers
Plumian Professors of Astronomy and Experimental Philosophy

George Darwin


හිස් ඩාර්ක් මැටීරියල්ස් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ ෆිලිප් පුල්මන්ගේ නවකථා මාලාව ඇසුරෙන් නිර්මාණය වූ ෆැන්ටසි නාට්‍ය රූපවාහිනී කතාමාලාවකි. මෙය නිර්මාණය කරන ලද්දේ බෑඩ් වුල්ෆ් සහ නිව් ලයින් ප්‍රොඩක්ෂන් යන සමාගම් විසින් බීබීසී වන් සහ එච්බීඕ නාළිකා වෙනුවෙනි. මින් එච්බීඕ නාළිකාව එහි අන්තර්ජාතික බෙදාහැරීම සිදුකරන ලදී.

කථාංග අටකින් යුත් මෙහි පළමු කථාවාරය 2019 නොවැම්බර් 3 දින බීබීසී වන් ඔස්සේ එක්සත් රාජධානියේ ද, නොවැම්බර් 4 දින එච්බීඕ නාළිකාව ඔස්සේ එක්සත් ජනපදයේ ද විකාශය ඇරඹිණි. කථාංග සතකින් යුත් මෙහි දෙවන කථාවාරය 2020 නොවැම්බර් 8 දින එක්සත් රාජධානියේ ද, නොවැම්බර් 16 දින එක්සත් ජනපදයේ ද විකාශය ඇරඹිණි. මෙහි තෙවන කථාවාරය කථාංග අටකින් මුදාහැරීමට නියමිත ය.

සටහන්

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

බීබීසී රූපවාහිනී නාට්‍ය
බ්‍රිතාන්‍ය ෆැන්ටසි රූපවාහිනී කතාමාලා
හිස් ඩාර්ක් මැටීරියල්ස්
විද්‍යා ෆැන්ටසි රූපවාහිනී කතාමාලා
මාලා නාට්‍ය රූපවාහිනී කතාමාලා

හිස් ඩාර්ක් මැටීරියල්ස් (රූපවාහිනී කතාමාලාව)


BloodRayne: Venganza de sangre (2005) es una película de acción y fantasía que toma lugar en la Rumania del , dirigida por Uwe Boll. La protagonizan Kristanna Loken, Ben Kingsley, Michael Madsen, Billy Zane,  Michelle Rodriguez, Meat Loaf y Matthew Davis. Está basada en el videojuego del mismo nombre de Majesco y el desarrollador de videojuegos Terminal Reality.

La película fue la tercera adaptación cinematográfica de un videojuego por Uwe Boll, quien hizo previamente las películas basadas en La casa del espanto y Solo en la oscuridad. La película fue absorbida por la crítica tras su lanzamiento, le fue mal en la taquilla y fue rechazada por el coprotagonista Madsen.

Argumento
La película se centra en el personaje de Rayne (Kristanna Loken), una raza impía de humano y vampiro llamada dhampiro. Los dhampiros no se ven afectados por crucifijos ni por la sed de sangre humana. Ella es la hija del rey vampiro Kagan (Ben Kingsley) que ha reunido un ejército de esclavos, vampiros y humanos, a fin de aniquilar la raza humana. Ella fue concebida cuando Kagan violó a su madre, y más tarde fue testigo de su muerte.

Katarin (Michelle Rodríguez), Vladimir (Michael Madsen) y Sebastián (Matthew Davis) son tres miembros de la sociedad Brimstone, la cual lucha contra los vampiros. Se dan cuenta de que un monstruo de carnaval puede ser un dhampiro, así que Vladimir planea contratarle para que asesine a Kagan. Kagan también está buscando cazarla, temiendo que interfiera con sus planes. Rayne escapa de su cautiverio en el carnaval. En el camino, ella encuentra y salva una familia que está siendo atacada por los vampiros. Una adivina le revela a Rayne que Kagan se ha convertido en el vampiro más poderoso de la tierra y vive en un castillo sumamente protegido. Le dice a Rayne que Kagan busca un antiguo talismán, un ojo místico, y que si ella lo encuentra, le permitiría tener una audiencia con Kagan. Rayne se expone al monasterio para encontrarlo.

Por la noche, Rayne se refugia en el monasterio y más tarde se escabulle hacia el talismán que se encuentra custodiado por un monje deforme que sostiene un martillo. El talismán está protegido además por trampas explosivas y cuando Rayne lo quita de su pedestal, la cámara se inunda con agua bendita. Mientras Rayne se cuelga del techo para evitar el agua, el talismán se cae de la caja pero atrapa el ojo. Examinándolo de cerca, mágicamente el ojo pasa a ser absorbido por su propio ojo, y cuando se cae en el agua, de alguna manera no resulta afectada.

Cuando ella deja la cámara, los monjes explican que el artefacto es una de las tres partes del cuerpo que procedían de un antiguo vampiro llamado Belial, que había encontrado una forma de superar las debilidades de un vampiro. El ojo supera el agua bendita; la costilla supera la cruz; y el corazón supera la luz solar. Las partes se han ocultado a través de las tierras. Como Kagan quiere todas estas partes, se convierte en la misión de los héroes para detenerlo.

Rayne es llevada a la sede de la sociedad Brimstone y acuerdan trabajar juntos para matar a Kagan. Katarin no confía en Rayne y traiciona a Brimstone por su padre Elrich, quien se ha aliado con Kagan, pero busca traicionarlo para ganar poder para sí mismo. La ubicación del talismán del corazón la conoce Katarin, ya que su abuelo lo escondió en unas cuevas llenas de agua. Ella lo busca pero Rayne lucha y la mata por conseguirlo. Con el talismán, Rayne intenta conseguir una audiencia ante Kagan, pero él le arrebata el corazón y la manda al calabozo. Él planea extraer el ojo como parte de un ritual. Se da cuenta demasiado tarde de que Rayne solo le había dado una caja vacía y no el corazón.

Sebastián y Vladimir intervienen, luchando contra Kagan y sus esbirros, pero ambos son heridos fatalmente, dejando a Rayne en una batalla final contra Kagan. Mientras Sebastián muere, tira una última flecha con su ballesta, pero Kagan es demasiado rápido y no se deja alcanzar. Rayne reúne sus últimas reservas de fuerza y hunde la flecha en su corazón. La batalla termina. Rayne se sienta en el trono de Kagan y recuerda con una sonrisa, y luego finalmente deja el castillo y se esfuma en el camino.

Reparto
Kristanna Loken como Rayne,  una dhampiro que busca matar a su padre, Kagan.
Michael Madsen como Vladimir, miembro principal de la Sociedad Brimstone.
Ben Kingsley como Kagan, el Rey de los Vampiros y el padre de Rayne.
Michelle Rodriguez como Katarin, miembro de la Sociedad Brimstone que desconfía de Rayne.
Matthew Davis como Sebastián, miembro de la Sociedad Brimstone que se une con Rayne.
Will Sanderson como Domastir.
Geraldine Chaplin como la adivina.
Udo Kier como el monje Regal.
Meat Loaf como Leonid, un señor vampiro hedonista encargado de mantener a Rayne en la cárcel, y que posteriormente es asesinado por la Sociedad Brimstone.
Michael Paré como Iancu.
Billy Zane como Elrich, padre de Katarin y un poderoso noble. Se ha aliado con Kagan, pero secretamente desea tomar su poder para sí mismo.
Darren Shahlavi como el sacerdote.

Producción
La filmación tuvo lugar en Rumanía, en los Cárpatos. La filmación tuvo también lugar en el castillo del príncipe Vlad el Empalador.

Recepción
El 6 de enero de 2006, la película abrió en 985 teatros a través de los Estados Unidos. En un principio se iba a mostrar en hasta 2.500 teatros, pero ese número se redujo a 1.600 y terminó un poco más abajo debido a que se enviaron copias a teatros que no habían licenciado la película.

Billy Zane estuvo involucrado con el distribuidor Romar Entertainment y Uwe Boll más tarde lo demandó por ingresos adeudados.

Taquilla
En su apertura, la película hizo sólo $1.550.000. La película terminó recaudando $3.591.980 a junio de 2006 con un presupuesto de 25 millones de dólares.

Respuesta de la crítica
BloodRayne fue universalmente dejada por el piso por los críticos. En Rotten Tomatoes tiene una calificación de sólo el 4%, lo que significa que de 49 comentarios solo 2 fueron positivos. Ocupó el puesto 48 entre las 100 películas peor catalogadas de Rotten Tomatoes del . Metacritic dio a la película una puntuación de 18% basada en 13 comentarios, resumiendo las críticas como «gran disgusto».

La estrella Michael Madsen había dividido sus sentimientos acerca de la película. Aunque fuertemente despreció el corte final y la producción de la película y ha llamado a BloodRayne "una película horrible y absurda", dijo que disfrutó trabajando con Boll y ciertamente trabajaría con él otra vez si se lo pidiera.

A Laura Bailey, quien hizo la voz de Rayne en los juegos de BloodRayne, se le preguntó en su panel de Anime Boston 2007 lo que pensaba de la adaptación al cine y dijo: «¡Oh, Dios, esa película apesta. Y esa película fue muy mala. La vi en The Movie Channel y no pude ni ver 20 minutos de ella! Era tan mala y estaba un poco triste de que la hicieran porque realmente me gustaron los juegos».

Los críticos ridiculizaron a Boll por contratar prostitutas reales en lugar de actores para una escena con Meat Loaf a fin de ahorrar en costos de producción. Supuestamente se les pagó solo 150 euros.

La escritora Guinevere Turner dijo en el documental de 2009, Tales from the script, que cuando cumplió con su primer borrador del guion de la película dos semanas más tarde, en lugar de solicitar nuevas redacciones Boll aceptó y, luego, hizo muchos de sus propios cambios; y luego le pidió a los actores que «le echaran un vistazo».

Algunos críticos fueron más comprensivos con la película. Berge Garabedian de los comentaristas de JoBlo calificó la película como «realmente muy decente… por lo que es»; es decir, una adaptación del videojuego, con una actriz buena en la forma de Kristanna Loken y un número de secuencias de acción sorprendentemente divertidas y sangrientas. Reconoce que el diálogo es pobre y la historia cojea, pero dice que la película «no es tan mala como se supone» y que es una película de vampiros sangrienta de bajo presupuesto, pero adecuada.

Steve Chupnick de Latino Review le dio a la película una calificación B, diciendo que aunque no era una buena película estaba muy lejos de las peores que ha visto y menciona la escena del desnudo de Kristanna Loken como algo a favor de la película.

Premios y reconocimientos
La película fue nominada a seis Premios Golden Raspberry de 2006, incluyendo: peor película, peor actriz (Kristanna Loken), peor actor de reparto (Ben Kingsley), peor actriz de reparto (Michelle Rodríguez), peor director y peor guion. BloodRayne no ganó ninguno, ya que fue dominada por Bajos instintos 2 y Chiquito pero peligroso con siete nominaciones cada una.

En 2009, Time la colocó en el puesto 6 en su lista del top diez de las peores películas de videojuegos.

La película fue número uno en la cuenta regresiva de GameTrailers de las peores películas de videojuegos. Los comentaristas de Gametrailers dijeron que «cada actor tiene el personaje equivocado, cada peluca es demasiado falsa, cada escena de sexo es demasiado inadecuada, y cada escena de acción es demasiado improvisada».

Secuelas
En 2007, se hizo la secuela BloodRayne 2: Deliverance. Natassia Malthe remplazó a Loken en el papel principal. A diferencia de la primera película, BloodRayne 2: Deliverance salió directamente para video.

Una tercera película, BloodRayne 3: La sangre del Reich fue estrenada en 2010. Natassia Malthe repite su papel como BloodRayne. Ambas secuelas fueron dirigidas por Uwe Boll. Michael Paré ha aparecido en las tres películas, pero como personajes diferentes: Iancu, Pat Garrett y comandante Ekart Brand respectivamente.

Censura
Luego de la versión censurada que fue mostrada en cines, un corte del director más violento sin censura fue publicado en DVD. Una versión del corte del director del DVD incluía un segundo DVD con una copia completa del videojuego BloodRayne 2.

Enlaces externos

Sitio oficial

Películas de terror y acción
Películas de BloodRayne

BloodRayne: Venganza de sangre


Gara Ronaț Triaj este o gară care deservește municipiul Timișoara, România.

Ronaț Triaj
Clădiri și structuri din Timișoara

Gara Ronaț Triaj


රූපවාහිනී අත්හදා බැලීම්

රූපවාහිනිය කීපදෙනෙකුගේ සොයා ගැනීම්වල ප්‍රතිඵලයක් වුවද වඩා ඉහළ දියුණුවක් මේ ක්ෂේත්‍රය තුළ ඇති කළ පුද්ගලයන් අතර මුල් ආරම්භකරුවෙකු ලෙස මොහුගේ නම ඉතිහාස ගතවනු ඇත. පරාවර්තිත ආලෝකයක් තුළ අඩු හඬ ස්වරූපයක් යටතේ චංචල වන සජීව ඡායාරූප ප්‍රතිබිම්බයන් නිෂ්පාදනය කිරීමේ ගෞරවය ඔහුට හිමි වේ. අනෙකුත් නිර්මාණකරුවන්ට මෙවැනි සොයා ගැනීමක් කිරීමට අපහසු වුවද ජෝන් ලොගී බෙයාර්ඩ් සිය ඡායාරූප විද්‍යූත් තාක්ෂණය හා සංඥා පද්ධතීන්ගේ තත්ත්වයන් දියුණු කරමින් විද්‍යූත් ඡායාරූප හා රූප විශාල කරණ වීඩියෝ භාවිතයෙන් මෙම නිර්මාණය සිදුකර ඇත.

රූපවාහිනී පද්ධතිය දියුණූ කිරීම සඳහා 1924 දී ඔහු ගත් පළමු උත්සාහයේදී ඔහුගේ පරීක්ෂණ සඳහා නිප්කොව් තැටි (Nipkow disk) භාවිතා කළ අතර ඒ පිළිබඳ එළිදැක්වීමක් Radio Times මඟින් කරන ලදී. එසේ කරන ලද්දේ සම යාන්ත්‍රිකව සම කාර්ය රූපවාහිනී ක්‍රමය මගින් අඳුරු සේයාවේ ප්‍රතිබිම්බය විකාශනය කරමිනි. මේ විකාශනය කරන ලද්දේ ලන්ඩන්හි පිහිටි සිය විද්‍යාගාරයේදී තම නලියන අතැඟිලි වලින්මය. ප්‍රථම වරට මහජන දර්ශනයක් සඳහා අඳුරු සේයා ප්‍රතිබිම්බයන් රූපවාහිනී මගින් විකාශනය කළේ 1925 මාර්තු 25 ලන්ඩන්හි පිහිටි සෙල්ප්‍රිඩජස් දෙපාර්තමේන්තු ගොඩනැගිල්ලේදීය.

1925 ඔක්තෝම්බර් 02 දින ඔහුට සිය විද්‍යාගාරයේදී ඉතා සාර්ථකව පළමු රූපවාහිනී පින්තූරය අඩු ස්වරයකින් යුක්තව විකාශනය කිරීමට හැකිවිය. එහිදී තත්පරයට පින්තූර 05 ක් ලැබෙන සේ සිරස් රේඛා 30 න් සියුම් ලෙස ලබා ගත් ප්‍රතිබිම්බයක් වන එහි ව්‍යාජ වූ තුන්වාදියෙකුගේ හිසකුත් සමග විය.එය "ස්ටුකි බිල්" ("Stooky Bill") යන අනවර්ථ නාමයෙන් හැඳින්වුණි.එම පරීක්ෂණ අවස්ථාවේදීම පහළ මාලයට ගිය බෙයාර්ඩ් විසින් එහි සේවය කළ විසි හැවිරිදි විලියම් එඩ්වඩ් ටෙයින්ටන් කැටුව විත් මිනිස් රූපයක් කෙසේ විකාශනය වෙයිද යන්න පරීක්ෂණය කරන ලදී. ඒ අනුව සම්පූර්ණ හඬකින් විකාශය වූ පළමු මිනිස් ප්‍රතිබිම්භය ලෙස විලියම් එඩ්වඩ් පත්වුණි.

රූපවාහිනී සම්ප්‍රේෂණය

1927 දී ජෝන් ලොගී බෙයාඩ් විසින් "දිගු-දුර රූපවාහිනී තරංගයක්"  සැතපුම් 438 දිග දුරකථන මාර්ගයක් ඔස්සේ ලන්ඩන් හා ග්ලාස්ගෝ(Glasgow) අතර සම්ප්‍රේෂණය කරන ලදී.ඒ අනුව බෙයාඩ් ලොව පළමු දිගු-දුර රූපවාහිනි දර්ශනය, සම්ප්‍රේෂණය කරන ලද්දේ ග්ලාස්ගෝ කේන්ද්‍රස්ථානයේ සිට කේන්ද්‍ර හෝටලය (central Hotel) කරා.ය අනතුරුව ඔහු බෙයාඩ් රූපවාහිනී ප්‍රවර්ධන ආයතනය පිහිට වූ අතර, 1928 දී අත්ලාන්තික් සාගරය හරහා ලන්ඩන් සිට හාට්ස්ඩාලේ දක්වා ප්‍රථම රූපවාහිනි සම්ප්‍රේෂණයත් නිව්යොක්හිහා ප්‍රථම BBC රූපවාහිනී වැඩසටහන් සම්ප්‍රේෂණයත් සිදුකළේය. 1929 නොවැම්බර්හිදී ප්‍රශයේ බර්නාඩ් කාටන් සමඟ  එක්ව ඔහු එරට පළමු රූපවාහිනී ආයතනය වන "රූපවාහිනී බෙයාඩ් නාටන් (Télévision-Baird-Natan )" ආයතනය ඇති කළේය. "එප්සොම් ඩර්බි" (Epsom Derby) නම් පළමු සජීවි වැඩසටහන 1931 දී විකාශය කිරීමටද ඔහු පුරෝගාමී විය.එමෙන්ම ඔහු 1930 දී "ලන්ඩන් කොලීසියම්", "බර්ලින්", "පැරිස්" හා "ස්ටොක්හොල්ම්" හිදී අඩි 2 x 2 ප්‍රමාණයේ රූප රාමුවක් රූපවාහිනී ශාලා පද්ධතියක ප්‍රදර්ශනය කළේය. 1939 වන විට ඔහු තම ශාලා ප්‍රක්ෂේපණ පද්ධතිය බොක්සිං ක්‍රීඩා තරඟයක් පෙන්වීමට හැකි අයුරින් අඩි 15 x අ 12 රූප රාමුවක් වන පරිදි වැඩි දියුණු කර සිටියේය.

1929 සිට 1932 දක්වා 30-මාර්ග බෙයාඩ් පද්ධතියක් භාවිතයෙන් BBC සම්ප්‍රේෂකයන් ඔස්සේ රූපවාහිනී වැඩසටහන් ප්‍රචාරණය කිරීම සිදුවිය. 1932-1935 දක්වා BBC ආයතනයේ වැඩසටහන් ඔවුන් සතු 16 පෝට්ලන්ඩ් මැදිරියේ දී නිෂ්පාදනය කළේය. 1936 නොවැම්බර් හිදී BBC ය ඔවුන්ගේ බෙයාඩ් 240 මාර්ග සම්ප්‍රේෂණය, EMI ඉලෙක්ට්‍රොනික සුපිරික්සීම් පද්ධතියකට මාරු කරන ලදී. එය මැක්රොනී සමඟ සංයුක්ත කිරීමෙන් පසු මෑතකදී එම පද්ධතිය 405-මාර්ග බවට පත්කර තිබේ. බෙයාඩ් පද්ධතියේ කැමරා රැගෙන යාමේ අපහසුව නිසාම, වර්ෂ 1937 දී BBC ය බෙයාඩ් පද්ධතිය ඔස්සේ කෙරෙන සම්ප්‍රේෂණ කටයුතු  අතහැර දමන ලදී.

අයිසැක් ෂොන්බර්ග් යටතේ අලුතින් පටන් ගත් EMI - මාර්කෝනි( RCA හා ව්ලැද්මීර් ස්වොරියකින්ගේ බලපත්‍රවලට පරිශීලනයටද ඉඩකඩ ලබාදී  තිබිණි) ආයතනයේ ඉලෙක්ට්‍රොනික රූපවාහිනී පද්ධතිය හා බෙයාඩ් රූපවාහිනී පද්ධතිය ප්‍රතිස්ථාපනය කරන ලදී. එසේම ෆිලියෝ T. ෆැන්ස්වරක්ගේ ඉලෙක්ට්‍රොනික රූප උපකරණ,පරිශීලනය කිරීමට( බලපත්‍ර සම්මුතියක ආධාරයෙන්) බෙයාඩ් ආයතනයට අවස්ථාව ලැබිණි.කෙසේ වුවත් මෙම රූප විච්ඡේදක කැමරාව ආලෝක සංවේදීතාවයෙන් තොර වූ අතර, එයට වැඩි දීප්තියක්ද අවශ්‍ය වුයේය.

බෙයාඩ් විසින් ඉලෙක්ට්‍රොනික රූපවාහිනී ක්ෂේත්‍රයට ඉමහත් දායකත්වයක් දැක්වීය.පාට පෙරනයක් සවිකල කවයක් ඉදිරියෙන් වූ කැරකෙන කැතෝඩ කිරණ නලයක් ආධාර කරගනිමින් වර්ෂ  1939 දී, ඔහු විසින් වර්ණ රූපවාහිනී දර්ශන පෙන්වන ලදී. පසුව මෙම ක්‍රමය ඇමරිකාවේ  CBS හා RCA මඟින් ද ට ගැනිණි. 1944 අගෝස්තු 16 වැනි දින ඔහු ලොව ප්‍රථම සම්පූර්ණ ඉලෙක්ට්රොනික වර්ණ රූපවාහිනී දර්ශනයපෙන්වන ලදී. ඔහු තීරු 600 වර්ණ පද්ධතියකින් ය යුත් රූපයක් නිර්මාණය කිරීමට 6 වරක් ප්‍රස්තාර කරන (scanning) ත්‍රිත්ව-වියමනක් (triple interlacing) යොදාගන්නා ලදී. 1943 දී ඇතිවූ  යුද්ධයෙන් පසුව නැවතත්  රූපවාහිනී සම්ප්‍රේෂණ සිදුකිරීම පිළිබදව සොයාබැලීම සඳහා හැන්කී කොමිටිය පත්කරන ලදී. බෙයාඩ් විසින් තමන්ගේ  තීරු 1000 ටෙලික්‍රෝම් ඉලෙක්ට්‍රොනික වර්ණ පද්ධතිය, යුද්ධයෙන් පසු රූපවාහිනී සම්ප්‍රේෂණ සිදුකිරීමේ සම්මතය බවට පත්කරගන්නා ලෙස හැන්කී කොමිටියට ඒත්තු ගැන්වීය. හැන්කී කොමිටියේ සැලසුම් සියල්ලම පාහේ පාර්ශ්විකව යුද්ධයෙන් පසු අඩපණ විය.ඒ ඒවා නැවත ප්‍රතිසංස්කරණය  අභියෝගයක් වීම නිසාය.එහෙත් මොනොත්රෝම් 405-තීරු සම්මතය 1985 දක්වා සමහර ප්‍රදේශවල දිගටම පැවතිණ. දශක 3 කින් පසුව 625-තීරු පද්ධතිය 1964 දී හඳුන්වා දුන් අතර 1967 දී PAL වර්ණ පද්ධතිය හඳුන්වා දෙන ලදී.

ප්‍රථම මහජන ප්‍රදර්ශනය

1926 ජනවාරි මස 26 වනදා බෙයාඩ් විසින් ලන්ඩන් හි සොහෝ දිස්ත්‍රික්කයේ 22 වන ෆ්‍රිත් මාවතේ වූ ඔහුගේ විද්‍යාගාරයේ දී රාජකීය ආයතනයේ සාමාජිකයන්ට හා ද ටයිම්ස් හි වාර්තාකරුවෙකුට විකාශනය නැවත වරක් පෙන්වන ලදී. මෙම කාලය වන විට ඔහු පරිලෝකන ශීඝ්‍රතාව තත්පරයකට රූප 12.5ක් දක්වා වැඩි දියුණු කර තිබිණි. මෙය සත්‍ය රූපවාහිනී පද්ධතියක ලොව ප්‍රථම ප්‍රදර්ශනය වූ අතර ශබ්දය සමඟ චලනය වන සජීවී රූප විකාශනය කළ හැකි රූපවාහිනිය ද විය.

ඔහු 1928 ජූලි 3 වැනිදා ලෝකයේ ප්‍රථම වර්ණ සම්ප්‍රේෂණය ප්‍රදර්ශනය කළේය. මේ සඳහා ඔහු සම්ප්‍රේෂණ හා ප්‍රතිග්‍රාහක කෙළවරවල පරිලෝකනය කිරීමේ තැටි දඟර උපකරණ 3 ක් පමණ යොදා ගත් අතර එක් එක් දඟරය වෙනස් ප්‍රාථමික වර්ණවල පෙරහනක් සමඟ විය.ප්‍රතිග්‍රාහක අන්තයෙහි ආලෝක ප්‍රභව තුනක් හා ඒවායේ දීප්තිය විචල්‍ය කිරීමට කොමියුටේටරයකින් ද යුක්ත විය. එම වර්ෂයේ දීම ඔහු ත්‍රිමාණේක්ෂ රූපවාහිනී දර්ශන නිරූපණය කළේය. 1932 දී අධි කෙටි තරංග සම්ප්‍රේෂණය නිරූපණය කළ පළමු වැන්නා බවට ද ඔහු පත්විය.

රූපවාහිනී

ජෝන් ලොගී බෙයාඩ්


El makech o maquech (Zopherus chilensis) es una especie de coleóptero polífago de la familia Zopheridae. Su nombre común es una palabra de la lengua maya aplicada en la península de Yucatán, México.
Se le llama popularmente escarabajo yucateco porque al parecer solamente existe en dicha península.

La información presentada a continuación es producto del trabajo de investigación de campo realizado por Miss y Reyes-Novelo  en el municipio de Sotuta, Yucatán.

Descripción
El género, descrito por primera vez en 1832 por Gray, incluye 19 especies.

Es la especie de mayor tamaño en el género. No presenta dimorfismo sexual; de manera general, se ha observado que los ejemplares de menor tamaño son machos y los de mayor tamaño hembras.
En su edad adulta llega a medir 4 cm de largo; es de color cenizo, con tonalidades cafés, con puntos negros en toda la parte superior del caparazón de que está dotado. La cabeza tiene dos pequeñas antenas cerca de la boca.

Hábitat y distribución
Se encuentra particularmente en los alrededores de la ciudad de Huhí, en el estado de Yucatán.

El clima, factor importante para la biodiversidad característica de cada región, es cálido subhúmedo con una temperatura media anual de 27.5 °C, una precipitación anual de 1000 mm y una elevación de 21 m sobre el nivel del mar. De actividad nocturna, estos organismos  están presentes en lo que se conoce como arbolado muerto en la selva tropical.

Diversas variedades de estos coleópteros se hallan distribuidos por todo el mundo; la mayoría son malos voladores y muchos tienen las alas reducidas o atrofiadas, por lo que su capacidad de dispersión es limitada y son incapaces de superar las barreras geográficas; ello ha propiciado la proliferación de numerosos endemismos con áreas de distribución muy restringidas a hábitats concretos  Es el caso del makech en una cierta región de la península de Yucatán.

Ciclo de vida y hábitos alimenticios
Los hábitos de reproducción (observados en seis ejemplares en cautiverio por los investigadores mencionados con anterioridad) se dividen en tres etapas: cortejo o precópula, cópula y post-cópula. En promedio el tiempo total de reproducción es de 50 minutos, pudiendo llegar hasta una hora. Los meses en que los coleópteros presentaron una conducta reproductiva fueron desde abril a agosto, de manera que el periodo de ovoposición se observó en septiembre. Dependiendo de las veces que la hembra haya copulado puede poner hasta 288 huevos  en un periodo de un mes, poniendo diariamente de 1 a 32. Los factores climatológicos influirán a en si la reproducción será o no exitosa. Siendo así la probabilidad de reproducción será menor si se encuentran en cautiverio lejos de su tierra de origen.

De acuerdo a Carillo et al (citado en la referencia de Reyes-Novelo) se observan muchos ejemplares adultos y mayor actividad en épocas de calor (marzo-agosto); esto podría explicarse considerando sus hábitos alimenticios y la disponibilidad de alimento, como se puede ver en la siguiente sección.
Las larvas eclosionan poco después (en octubre, en este caso), y en promedio transcurren 9 días para el paso de huevo a primer estado larval.  No se cuenta con mayor información respecto al desarrollo larval según las fuentes verificadas para la redacción del presente artículo.
Al morir, tras seis a ocho meses de vida, se le desprende la cabeza. Sin embargo hay casos en que su ciclo de vida es mayor y pueden llegar a vivir hasta 5 años.

Se observó un comportamiento micófago en los ejemplares, encontrando que el Schizophyllum commune es el aceptado de manera general. Consumen preferentemente esporóforos I y II, y cuando estos se agotan optan por comer esporóforos en etapa III; la etapa IV no es muy aceptada; los hongos fueron recolectados en troncos de Bursera simaruba. Hay menos esporóforos en los troncos en los tiempos del año de mayor calor, por lo que los coleópteros deben dispersarse para conseguir alimento. Se ha comprobado esta especie también es apta a alimentarse de fruta, por ejemplo de plátano. El consumo de dicho fruto es recomendado por los vendedores de Yucatán.

Presencia en folclore mexicano
Cuenta la leyenda que una princesa maya se enamoró de un pobre muchacho estando comprometida y juraron a los dioses jamás olvidarse. El padre de la princesa, al enterarse del romance que existía entre su hija y aquel muchacho, ordenó que fuese sacrificado. Por esta causa, la princesa, llamada Cuzán, prometió a su padre no volver a ver a Chalpol, su amado. Ella lloraba inconsolablemente todas las noches y un chamán se compadeció de ella así que convirtió al amado de la princesa en makech. El makech fue decorado por los mejores joyeros de la región y de esta manera su amada pudo usarlo como prendedor viviente toda la vida... y cerca de su corazón.

Zopheridae usado como joya

Dada la leyenda que se cuenta sobre este animal, el Maquech se ofrece como amuleto para el amor e incluso es considerado un símbolo de longevidad; se le ha usado tradicionalmente como joya viviente para adornar la vestimenta de las mujeres.  No se reproduce en cautiverio.

El uso comercial no es regulado por ninguna institución y poco es lo que se conoce sobre este organismo, de manera que es común que muera a los pocos días de haber sido adquirido.

Los colectores dedican jornadas de hasta ocho horas para sustraer a los organismos de su hábitat natural (troncos putrefactos, zonas con hongos, bajo las rocas); posteriormente los venden a un adornador. Este se encarga de decorar al coleóptero y fijar el precio de venta; en temporadas bajas, cuando el Maquech es abundante (septiembre a febrero) el precio es bajo, mientras que en la temporada alta (marzo a agosto) los precios son altos dada la escasez de ejemplares.
Pueden ser conseguidos en mercados de artesanías de Mérida, aunque también es exportado para ser comercializado en otros lugares. El precio promedio no es muy alto, pudiendo ir desde 30 pesos MN hasta 50 pesos MN; además de la temporada, el precio también depende del material de las piedras usadas como decoración, pues es el valor agregado que le da el adornador. Recientemente se ha prohibido su recolección y venta por tratarse de una variedad, propia del endemismo antes aludido de estos insectos, en riesgo de extinción; sin embargo, aún puede vérsela sobre la vestimenta de algunas mujeres en ciertos poblados de la península de Yucatán, considerándosela una tradición cultural.

Proyección a futuro
Es necesario realizar mayores investigaciones sobre este organismo, pues es probable que sea una especie con riesgo de extinguirse; en este punto es importante considerar y evaluar qué amenazas existen para el hábitat que permite la supervivencia de este organismo, pues la deforestación es un problema latente en muchas regiones de México. Contando con la información necesaria, podría hacerse un plan que permitiera la difusión de este organismo para aumentar el impacto de la presencia de Yucatán en México y en el mundo. Subrayar la valía de los organismos endémicos es un punto prioritario, así como fomentar la consciencia sobre la gran biodiversidad existente en el país. Asimismo, podría aprovecharse para permitir si bien no el enriquecimiento, sí una mejora en la economía de quienes podrían ser partícipes de la reproducción, cuidado y comercialización del Maquech como recurso forestal, evitando a toda costa la explotación y desbalance en el medio ambiente por la extracción de una especie.

Referencias

Enlaces externos
 Imágenes del Makech
 Joyería de Makech

Cultura del estado de Yucatán
Vocablos en lengua maya
chilensis

Zopherus chilensis


Vegas Golden Knights er et amerikansk ishockeyhold med hjemsted i Las Vegas. Holdet blev etableret i 2017 og kom straks med i NHL. I sin første sæson nåede holdet finalen i Stanley Cup, hvor det dog blev besejret af Washington Capitals med 1-4 i kampe.

Ishockeyklubber i USA
Ishockeyklubber i NHL
Sport i Las Vegas
Etableret i 2017

Vegas Golden Knights


El Departamento de Transporte de la Florida (en inglés: Florida Department of Transportation, FDOT) es la agencia estatal gubernamental encargada en la construcción y mantenimiento de toda la infraestructura ferroviaria, carreteras estatales; así como sus federales, locales e interestatales, y transporte aéreo del estado de la Florida. La sede de la agencia se encuentra ubicada en Tallahassee, Florida y su actual director es Ananth Prasad. El departamento cuenta con 7 distritos.

Distritos

Florida tiene siete distritos de transporte:

Referencias

Enlaces externos
Sitio web oficial (en inglés)

Agencias estatales de Florida
Carreteras de Florida
Transporte de Florida
Agencias estatales de transporte de Estados Unidos
Organizaciones fundadas en 1969