Osogbo  (also known as Oṣogbo, and seldomly as Oshogbo) is a city in Nigeria. It became the capital city of Osun State in 1991. Osogbo city seats the Headquarters of both Osogbo Local Government Area (situated at Oke-Baale Area of the city) and Olorunda Local Government Area (situated at Igbonna Area of the city). It is some 88 kilometers by road northeast of Ibadan. It is also  by road south of Ilorin (capital and largest city of Kwara State) and  northwest of Akure. Osogbo shares boundaries with Ikirun, Ilesa, Ede, Egbedore, Ogbomosho and Iragbiji and it is easily accessible from any part of the state because of its central nature. It is about 48 km from Ife, 32 km from Ilesa, 46 km from Iwo, 48 km from Ikire and 46 km from Ila-Orangun; the city had a population of about 500,000  people and an approximate land area of 2875 km. The postal code of the area is 230.

Infrastructure and demographics

Osogbo lies on the railway line from Lagos to Kano. It is known for the Osogbo School of Art and the Oja Oba Market building, said to be the former Oba's palace, within yards of the Osogbo Grand Mosque.

Osogbo is the trade center for a farming region. Farm produce such as Yams, cassava, grain, and tobacco are grown. Cotton is grown and used to weave cloth. It is also home to several hotels and a football stadium with a capacity of 10,000 and a second division professional league team.

Most of the population are members of the Yoruba ethnic group.
In 1988, about 27% of the population were engaged in farming as their primary occupation, 8% were traders and about 30% clerks and teachers.

Culture
Osogbo, sometimes called "Ilu Aro" (Home of Tie and Dye), is a major dyeing center. The traditional industry is one of the major industries of Osogbo and the different types of Adire in Osogbo includes Raffia Resist-Adire Oniko, Stitch Resist-Adire Alabere, Starch Resist-Adire Eleko, Wax Batik-Adire Alabele. A number of industries also began to rise after independence, notably small scale establishments involved in textile, foam making, and pencils. Osogbo was made a major industrial development center by the government of Nigeria during the 1970s. Osogbo is also the childhood home of the actor and dramatist Duro Ladipo and the Muslim scholar Sheikh Adelabu.

Osogbo is the venue of the annual Osun-Osogbo festival along the River Osun. The festival is centered on the sacred grove of the river goddess Ọsun, which is a UNESCO World Heritage Site.

The city is also home to several progressive groups and associations, such as the Osogbo Descendants Progressive Union (ODPU; formerly Osogbo Progressive Union - OPU), the Mbari Mbayo Club for African writers, artists and musicians, the Osogbo Professionals' Initiative (OPI), the Osogbo Affairs, the Osogbo Development Action Group (ODAG), the Osogbo National Students' Union (ONSU), the Oroki Social Club (OSC), the Ataoja Palace Project Initiative (APPI), the United Associates Osogbo and the Igbonna Progressive Club.

Flooding
The citizens of Osogbo, Erin-Osun, and Ilobu, in particular, had no idea what lay in store for them when the heavens opened up for a rainstorm on Tuesday, August 3, 2021.

In contrast to earlier floods in the state, which were preceded by a warning from the Nigerian Meteorological Agency, the nearly 8-hour downpour struck like a robber in the night and left tales of grief, tears, and blood by morning.The state capital, Osogbo, was hardest hit, while the damage also spread to numerous other communities. Ibu-Amo, Oke-Arungbo, Oke-Ayepe, Powerline, Gbonmi, Oke-Baale, Obalende, Obate, Oke-Oniti Alekuwodo, and Oke Awesin in Erin-Osun are some of the most impacted localities as Osun River, Awesin stream, and Opopo stream overflow their bounds.

Climate
Osogbo has a tropical climate with rainfall and an average annual temperature of 25.5 degrees Celsius (77.8 degrees Fahrenheit) and 1361 Millimetres (53.6 inches) of precipitation.

Pollution

Osogbo the capital City of Osun State  has been in celebration mood as a result of the cultural festival held annually in the state with cultural enthusiasts across the globe.

The contamination of the Osun river raises concerns of stakeholders about this year's event which made experts to consider this unfit for humans use.

The health implication of consuming water from the river which is said to be having heavy metal and cyanide thereby causing great safety concerns in Osogbo.

History

According to tradition, In Ipole Omu, seven rulers reigned before Olarooye in the following succession: Adefokanbale, Aikanya, Ogbogba, Saso, Luberin, Laege (also known as Adetuturinrin; father to both Lajomo and Larooye), Lajomo and Olarooye.

During the reign of Oba Olarooye at Ipole, life became very unbearable because of incessant dry seasons. The then Ipole people became much dejected, worried and uncomfortable over the losses involving their farms, domestic animals and human beings. The Oba Olarooye was worried and disheartened by the situation at Ipole Omu. He wanted emergency solutions to inevitable and uncountable losses. This was the time he ordered the chief hunter at Ipole-in the person of Timehin-and his co-hunters to go on expedition and look for greener pastures. Timehin and the other hunters courageously took up the challenge and moved out in search of a better place for settlement. This expedition discovered River Osun.

Yoruba tradition claims many people fleeing the Fulani Invasion settled at Osogbo following the fall of old Oyo. As a result, Osogbo increased in population largely due to migration from other Yoruba towns.

For want of a more open place than a grove and a more central location, Olarooye and his people abandoned their settlement, including the already flourishing market and moved to Ode-Osogbo. At Ode-Osogbo, Olarooye built his new palace at the present-day Idi-Osun while Timehin built the Ogun shrine now known as Idi-Ogun.
Since then, Osogbo has maintained its function as an economic center.

List of Ataojas (traditional kings)

The Ataoja  which means the one that "stretches out his hand and takes the fish"  is the traditional ruler of the people of Osogbo. The following is the list of the Ataojas of Osogbo, with the dates of their rule:
Oba Larooye Gbadewolu (died 1760)
Oba Sogbodede (died 1780)
Aina Serebu (1780–1810)
Abogbe (1810–1812; as Regent, she reigned but did not assume the title Ataoja)
Obodegbewale (1812–1815; as Regent)
Oba Lahanmi Oyipi (1815–1840)
Oba Ojo Adio Okege (1840–1854)
Oba Oladejobi Oladele Matanmi I (1854–1864)
Oba Fabode.Durosinmi Ogunnike (1864–1891)
Oba Bamigbola Alao (1891–1893)
Oba Ajayi Olosunde Oyetona (1893–1903)
Oba Atanda Olukeye Olugbeja Matanmi II (1903–1917)
Oba Kofoworola Ajadi Latona I (1918–1920)
Oba Alabi Kolawole (1920–1933)
Oba Samuel Oyedokun Latona II (1933–1943)
Oba Samuel Adeleye Adenle I (1944–1976)
Oba Iyiola Oyewale Matanmi III (1976–2010)

References

External links

 Osun-Osogbo Sacred Grove World Heritage Site
A Brief History of the Ataoja of Osogbo
Welcome to Osogbocity Homepage

Local Government Areas in Osun State
State capitals in Nigeria
Cities in Yorubaland
Cities in Nigeria

Osogbo


Bruno Vlahek (Zagreb, 1986) es un pianista y compositor croata con residencia en España.

Bruno Vlahek ha sido llamado por los críticos como el "nuevo Pogorelich", destacando su "fantástico virtuosismo" y "la profundidad de su pensamiento musical que embruja al público". Se graduó como uno de los estudiantes más jóvenes en la historia de la Academia de Música de Zagreb. Después obtuvo el diploma de solista en el Conservatorio de Lausana y realizó un máster en la Hochschule für Musik und Tanz Köln (Colonia). Entre 2010 y 2013 se perfeccionó con el legendario pianista y profesor ruso Dmitri Bashkírov en la Escuela Superior de Música Reina Sofía en Madrid.

Consiguió el Primer Premio en los concursos internacionales de piano "Ricard Viñes" en Lérida y en el "Aleksandr Skriabin" en París, en 2008 y 2010, respectivamente. Asimismo, fue laureado del concurso internacional de piano en Shanghái en 2012 y del Concours international de piano de Lyon (Francia) en 2016. Es el ganador del premio de la Yamaha Music Foundation of Europe en Madrid, del Premio Paderewski en Suiza, Pnina Salzman en Israel, y los Artists on Globe Award 2014. En su país natal recibió el título del "Músico Joven del Año 2010" impartido por la Orquesta Filarmónica de Zagreb. En 2011 fue honrado con el diploma de Su Majestad la Reina Doña Sofía de España el Palacio Real de El Pardo.

Actúa como recitalista y solista con orquestas en toda Europa, Asia, África, América del Sur, Rusia e Israel, en salas como el Palacio de la Música Catalana de Barcelona, Academia Franz Liszt de Budapest, Auditorio Nacional de Música de Madrid, Gasteig de Múnich, Mozarteum de Salzburgo, Tel Aviv Museum of Art, Shanghai Concert Hall, Seoul Arts Centre, en los festivales de Dubrovnik, Bolzano, Dar-es-Salam, Palma de Mallorca, Viena, Verbier y en el Kremlin de Moscú, entre otros. Ha colaborado con los directores de orquesta y cameristas como Jaime Martín, Leopold Hager, Pascal Rophé, Milan Horvat, Alexander Ghindin, Cyprien Katsaris, Diemut Poppen, Philippe Muller o Viktor Tretyakov. Realizó grabaciones para los canales de la radio y TV como el BBC 3, NPO Radio 4 en Holanda, Catalunya Ràdio o la Radio Suisse Romande para cual grabó el Concierto N° 2 de C. Saint-Saëns con la Orchestre de Chambre de Lausanne. Como camerista, forma parte del exitoso dúo de piano D&B con su mujer Dubravka Vukalović Vlahek. En 2013 han sido premiados en el I Concurso internacional de piano a cuatro manos en Mónaco. También actúa como organista.

Como compositor ha escrito más de 40 obras para la orquesta sinfónica, los grupos de cámara, solistas y coros. Sus obras han sido presentadas en cinco continentes, en ciudades como Nueva York, Chicago, Londres, Berlín, Ámsterdam, Salzburgo, Praga, Lisboa, Cambridge, Moscú, San Petersburgo o Seúl, así como en los World New Music Days 2010 en Sídney (Australia). En 2012 ganó el primer premio en el XXXIII Concurso internacional de composición "Cristóbal Halffter". Sus composiciones han llevado a ser galardonadas por el Ministerio de Cultura de Croacia y están publicadas en los EE. UU. y en el Reino Unido.

Discografía

 Touches (Croatia Records, 2020); obras para piano solo de Leonard Bernstein, György Ligeti e Igor Stravinski
 Rachmaninoff: Études-tableaux op. 33 & op. 39 (PlayClassics, 2020)
 D. Scarlatti: Complete Keyboard Sonatas Vol. 26 (Naxos, 2020)

Referencias

Enlaces externos
 la página web oficial

Compositores de Croacia
Pianistas de música clásica de Croacia
Músicos clásicos del siglo XXI de Croacia
Nacidos en Zagreb

Bruno Vlahek


Judith Herczig (* 11. April 1976 in Budapest) ist eine in Ungarn geborene österreichische Tischtennis-Spielerin. Sie nahm sechs Mal an Weltmeisterschaften teil.

Oft wird der Vorname auch als Judit (ohne "h") geschrieben.

Werdegang
Judith Herczig begann ihre Karriere in Ungarn. Unter dem Ungarischen TT-Verband startete Junioren-Europameisterschaft 1993 in Ljubljana, wo sie den Titel im Doppel mit Katalin Harsanyi und mit der Mannschaft gewann.

1995 verließ sie Ungarn und schloss sich dem österreichischen Verein Union Oberndorf an. 1996 wechselte sie zu UTTV Pinkafeld, später spielte sie für den SV Schwechat in der Staatsliga, ab 2011 für den SVS Ströck, wo sie heute (2012) Vizepräsidentin ist.

Bald nahm Judith Herczig die österreichische Staatsbürgerschaft an. Ende der 1990er und Anfang der 2000er Jahre gehörte sie zu den führenden Spielerinnen Österreichs. In der nationalen Rangliste belegte sie 1999/2000 und im Dezember 2003 Platz zwei. 2003 und 2004 gewann sie die österreichische Meisterschaft im Einzel. In den Jahren davor wurde sie sechsmal Zweite, 1997 hinter Petra Fichtinger, von 1998 bis 2002 hinter Liu Jia.

Von 1997 bis 2004 nahm sie sechsmal an Weltmeisterschaften teil, 1998, 2000, 2002 und 2003 wurde sie für Europameisterschaften nominiert. In die Nähe von Medaillenrängen kam sie dabei nicht. 2000 qualifizierte sie sich für die Teilnahme an den Olympischen Sommerspielen. Bis 2004 war Herczig als Heeressportlerin Teil des Heeressportzentrums des Österreichischen Bundesheers.

Nach 2004 trat sie international nicht mehr auf und übernahm Funktionärsaufgaben. So wurde sie Damenreferentin im Niederösterreichischen Tischtennisverband NÖTTV. 2008 trainierte sie die Jugend beim Verein UTTC-Stockerau.

Privat
Judith Herczig hat zusammen mit ihrem Lebensgefährten Roland Regnemer einen Sohn (* 2010).

Turnierergebnisse

Weblinks
 Kurzportrait - Österreichisches Olympische Komitee (abgerufen am 28. März 2012)
  (abgerufen am 28. März 2012)

Einzelnachweise

Tischtennisspieler (Ungarn)
Österreichischer Meister (Tischtennis)
Tischtennisfunktionär (Österreich)
Olympiateilnehmer (Österreich)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2000
Mitglied des Heeressportverbandes
Sportler (Oberndorf an der Melk)
Sportler (Pinkafeld)
Sportler (Schwechat)
Österreicher
Geboren 1976
Frau

Judith Herczig


'"Liga Nogometnog saveza općine Županja", također i kao "Liga NSO Županja", "Općinska nogometna liga Županja" za sezonu 1984./85. je bila liga šestog stupnja nogometnog prvenstva Jugoslavije.
Sudjelovalo je 11 klubova, a prvak je bio klub "Slavonija" iz Soljana.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 Međuopćinska liga Istok 1984./85.

Vanjske poveznice

Izvori

 Željko Batarilo: Ne daj prodora - Crtice za monografiju nogometnog kluba Slavonac Gradište , Beč, 2007., str. 97-98
 Mato Dominković: Samo jako, samo sloga : monografija nogometnog kluba "Sloga" Štitar, Štitar, 2015., , str. 75-76
 Vinko Marić: Monografija nogometnog kluba "Pionir Županja" : [40 godina sporta u naselju Šlajs - Grad Županja], Cerna, 2018.,  str. 81

1984-85
Županja
1984-85 Županja

Liga NSO Županja 1984./85.


El 114.º Batallón de Aspirantes de Vuelo (114. Fluganwärter-Bataillon) fue un Batallón de aspirantes de la Luftwaffe durante la Segunda Guerra Mundial.

Historia
Formado en 1941 en Zwölfaxing. En 1943(?) fue disuelto.

Referencias
Lexikon Der Wehrmacht - 114. Fluganwärter-Bataillon

Luftwaffe (Wehrmacht)
Unidades militares alemanas de la Segunda Guerra Mundial

114.º Batallón de Aspirante de Vuelo


La variscita (denominada en alguna ocasión también como utahlita) es un mineral compuesto de fosfato de aluminio di-hidratado (AlPO4·2 H2O) de color generalmente verde azulado. Este mineral de tipo aluminofosfatita ha cristalizado en un sistema cristalino ortorrómbico. Fue descrita por primera vez en el año 1837 por el minerólogo August Breithaupt cuando se encuentra en Variscia, el nombre histórico en latín de la región de Vogtland en Alemania. Se emplea desde antiguo en la elaboración de elementos gemológicos como son las cuentas, abalorios, o cabujones.

Propiedades
Se trata de un mineral que puede ser verde azulado hasta un color rojo. Posee pautas de color. A veces se confunde con minerales similares como la turquesa, el jade, la crisoprasa. Es un mineral procedente del fosfato de aluminio di-hidratado que en raras ocasiones aparece en forma de cristales, formando en sus afloramiento grandes masas. Su dureza en la escala de Mohs es de 4 a 5.

Yacimientos
Por regla general se producen depósitos en aguas con alto contenido de fosfatos en contacto con rocas de contenido de aluminio. En islas y en cuevas, el fosfato se produce por descomposición del guano. La variscita se utilizó en Europa para fabricar ornamentos personales, especialmente cuentas, desde el Neolíticohabiéndose encontrado en múltioles yacimientos prehistóricos, hasta el norte de Bretaña. Su utilización continuó durante la Edad del Bronce y en época romana, aunque hasta el  no se determinó que toda la variscita utilizada en Europa procedía de tres yacimientos en España. El de Gavá (Barcelona),  es probablemente el que comenzó a explotarse antesen el Neolítico antiguo. Desde 1993, las minas, con galerías subterráneas, son un parque arqueológico visitable.  En el sinforme de Alcañices, en  Palazuelo de las Cuevas, localidad que forma parte del municipio de San Vicente de la Cabeza (Zamora) se encuentran restos de labores antiguas, al menos de finales del Neolítico, pero que probabelmente conocieron su apogeo en época romana ya que cerca de Palazuelo se encuentran restos de un poblado romano, con abundantes trozos de variscita cortada en la superficie del terreno,. También se ha encontrado variscita, con restos de labores antiguas, en el llamado Sinforme de Terena, en  Encinasola (Huelva).  Otras localizaciones notables por los ejemplares de variscita encontrados en ella son Lucin y Fairfield, ambas en Utah (Estados Unidos).

Referencias

Referencias Externas

Véase también
 Estrengita

Minerales de aluminio
Minerales fosfatos
Sistema ortorrómbico

Variscita


STS-61-C was the 24th mission of NASA's Space Shuttle program, and the seventh mission of Space Shuttle Columbia. It was the first time that Columbia, the first space-rated Space Shuttle orbiter to be constructed, had flown since STS-9. The mission launched from Florida's Kennedy Space Center on January 12, 1986, and landed six days later on January 18, 1986. STS-61-C's seven-person crew included the first Costa Rican-born astronaut, Franklin Chang-Díaz, and 2 future Administrators of NASA: the second African-American shuttle pilot, Charles Bolden, and the second sitting politician to fly in space, Representative Bill Nelson (D-FL). It was the last shuttle mission before the Space Shuttle Challenger disaster, which occurred ten days after STS-61-C's landing.

Crew

Backup crew

Crew seating arrangements

Mission background
STS-61-C saw Columbia return to flight for the first time since the STS-9 mission in November 1983, after having undergone major modifications over the course of 18 months by Rockwell International in California. Most notable of these modifications was the addition of the SILTS (Shuttle Infrared Leeside Temperature Sensing) pod atop Columbia's vertical stabilizer, which used an infrared camera to observe reentry heating on the shuttle's left wing and part of its fuselage. The camera was only used for a few more missions after STS-61-C, but the pod remained on Columbia for the remainder of its operational life. Smaller and more discreet modifications were also added at various points throughout the shuttle. The bulky ejection seats, which had been disabled after STS-4, were replaced with conventional seats and head-up displays for the commander and pilot were installed.

The launch was originally scheduled for December 18, 1985, but the closeout of an aft orbiter compartment was delayed, and the mission was rescheduled for the following day. However, on December 19, 1985, the countdown was stopped at T-14 seconds due to an out-of-tolerance turbine reading on the right SRB's hydraulic system. Another launch attempt, on January 6, 1986, was terminated at T-31 seconds because of a problem in a valve in the liquid oxygen system. The countdown was recycled to T-20 minutes for a second launch attempt on the same day, but was held at T-9 minutes, and then scrubbed as the launch window expired. Another attempt was made on January 7, 1986, but was scrubbed because of bad weather at contingency landing sites at Dakar, Senegal, and Morón de la Frontera, Spain; yet another attempt, on January 9, 1986, was delayed because of a problem with a main engine prevalve, and on January 10, 1986, heavy rainfall in the launch area led to another scrub.

Mission summary

After four unsuccessful launch attempts, Columbia launched successfully from Kennedy Space Center at 6:55:00 a.m. EST on January 12, 1986. There were no significant anomalies reported during the launch.

The primary objective of the mission was to deploy the Satcom-K1 communications satellite, second in a planned series of geosynchronous satellites owned and operated by RCA Americom; the deployment was successful. Columbia also carried a large number of small scientific experiments, including 13 Getaway Special (GAS) canisters devoted to investigations involving the effect of microgravity on materials processing, seed germination, chemical reactions, egg hatching, astronomy, atmospheric physics, and an experiment designed by Ellery Kurtz and Howard Wishnow to determine the effects of the space environment on fine arts materials and original oil paintings, flying four of Kurtz's paintings into space. It also carried the Materials Science Laboratory-2 structure for experiments involving liquid bubble suspension by sound waves, melting and resolidification of metallic samples and container-less melting and solidification of electrically conductive specimens. Another small experiment carrier located in the payload bay was the Hitchhiker G-1 (HHG-1), which carried three experiments to study film particles in the orbiter environment, test a new heat transfer system and determine the effects of contamination and atomic oxygen on ultraviolet optics materials, respectively. There were also four in-cabin experiments, three of them part of the Shuttle Student Involvement Program. The shuttle carried an experiment called the Comet Halley Active Monitoring Program (CHAMP), consisting of a  camera intended to photograph Halley's Comet through the aft flight deck overhead window. This experiment proved unsuccessful because of battery problems.

According to Bolden, in addition to deploying the RCA satellite, Cenker operated a classified experiment for the United States Air Force during the mission. Bolden was only told that it was a prototype for an infrared imaging camera.

STS-61-C was originally scheduled to last seven days, but NASA decided to end it after four because its delays had delayed the next flight, STS-51-L. It was rescheduled to land on January 17, 1986, but this was brought forward by one day. However, the landing attempt on January 16, 1986, was canceled because of unfavorable weather at Edwards Air Force Base. Continued bad weather forced another wave-off the following day. The flight was extended one more day to provide for a landing opportunity at Kennedy Space Center on January 18, 1986 – this was in order to avoid time lost in an Edwards Air Force Base landing and turnaround. However, bad weather at the KSC landing site resulted in yet another wave-off.

Columbia finally landed at Edwards Air Force Base on its fifth landing attempt at 5:59:51 a.m. PST, on January 18, 1986. The mission lasted a total of 6 days, 2 hours, 3 minutes, and 51 seconds. STS-61-C was the last successful Space Shuttle flight before the Challenger disaster, which occurred on January 28, 1986, only 10 days after Columbias return. Accordingly, commander Gibson later called the STS-61-C mission "The End of Innocence" for the Shuttle Program.

Nelson, the Florida congressman, had hoped to receive a Florida orange after landing in the state. The personnel at Edwards greeted the crew with what Bolden described as "a peck basket of California oranges and grapefruits".

Wake-up calls
NASA began a tradition of playing music to astronauts during the Project Gemini, and first used music to wake up a flight crew during Apollo 15. Each track is specially chosen, often by the astronauts' families, and usually has a special meaning to an individual member of the crew, or is applicable to their daily activities.

Gag photo

During the same session as the official crew photo, the NASA photographer took a gag photo of the STS-61-C crew with their heads and faces obscured by their helmets and visors.

See also

 List of human spaceflights
 List of Space Shuttle missions
 Space Shuttle Columbia disaster

References

External links
 NASA mission summary
 STS-61C Video Highlights

Space Shuttle missions
Edwards Air Force Base
1986 in California
1986 in Florida
Spacecraft launched in 1986
January 1986 events
Spacecraft which reentered in 1986

STS-61-C


was a town located in Yoshiki District, Yamaguchi Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 7,801 and a density of 323.83 persons per km2. The total area was 24.09 km2.

On October 1, 2005, Aio, along with the town of Tokuji (from Saba District), and the towns of Ajisu and Ogōri (all from Yoshiki District), was merged into the expanded city of Yamaguchi.

External links
 Yamaguchi official website

Dissolved municipalities of Yamaguchi Prefecture
Yamaguchi (city)
1889 establishments in Japan
Populated places established in 1889
Populated places disestablished in 2005
2005 disestablishments in Japan

Aio, Yamaguchi


هذه قائمة العملات المتداولة، وتحتوي على العملات الرسمية للدول الأعضاء في الأمم المتحدة بالإضافة إلى الدول ذات الاعتراف الجزئي والدول ذات الحكم الذاتي.
النقد أو العملة هي وحدة التبادل التجاري، وهي تختلف من دولة إلى أخرى، وتمثل العملة شكل يسهل التبادل التجاري مقارنة بالأسلوب التبادلي القديم القائم على تبادل السلع مباشرة، وتأتي كلمة العملة من كلمة التعامل، ويقصد بها شكل المال الذي يتم التعامل التجاري به. هناك 180 عملة معترف بها كعملة قانونية في الدول الأعضاء في الأمم المتحدة والدول المُراقِبة في الأمم المتحدة والدول المعترف بها جزئيًا أو غير المعترف بها وملحقاتها. ومع ذلك، باستثناء العملات المرتبطة أي ذات سعر الصرف الثابت، لا يوجد سوى 130 عملة مستقلة أو مربوطة بسلة العملات.

معايير مُدرجة

العملة هي نوع من المال ووسيلة للتبادل. تشتمل العملة على العملات المعدنية وعلى العملات الورقية المؤلفة من الورق أوالقطن أوالبوليمر. تحتفظ الدول عمومًا بإصدار العملة، رغم أن بعض الدول تشترك في عملاتها مع دول أخرى.
غاية هذه القائمة جدولة العملات التي تعتبر عملة قانونية فقط، بما في ذلك تلك المستخدمة في التجارة الفعلية أو الصادرة للأغراض التذكارية، تعتبر عملات متداولة. يتضمن ذلك الفئات الكسرية التي ليس لها شكل مادي ولكن يتم التعرف عليها من قبل الدولة المصدرة، مثل مليم الولايات المتحدة والمليم المصري والرين الياباني.
العملات التي تستخدمها كيانات غير تابعة للدولة مثل منظمة فرسان مالطة العسكرية المستقلة وإصدارات الطوارئ التي تستخدمها كيانات خاصة وغيرها من العملات الخاصة والظاهرية والبديلة ليست ضمن نطاق هذه القائمة.

قائمة العملات المتداولة

هوامش

. يعادل السنت الواحد 10  وتعادل 10 سنتات دايم واحد.

. يعادل القرش الواحد 10 .

. يعادل الصن الواحد 10 رين.

. يمكن العثور على العديد من هذه الرموز في Unicode block 20A0–20, "Currency Symbols"

. لا تستخدم هذه العملة في المعاملات التجارية اليومية، ولكنها عملة قانونية. يتم طباعتها على شكل عملات ورقية تذكارية أو تسكّ على شكل عملات معدنية تذكارية.

. تُصدّر الأوراق النقدية البريطانية من قبل بنك إنجلترا وبعض البنوك في اسكتلندا وأيرلندا الشمالية، بما في ذلك البنك الدانيماركي (أيرلندا الشمالية). قوانين العملة القانونية تختلف بين مختلف الولايات القضائية.

. لا يعد رمز العملة هذا جزءًا من المواصفات القياسية للمعيار الدولي أيزو 4217 ولكنه يستخدم تجاريًا.

. تُشكل كُل من جزر بونير وسينت أوستاتيوس وسابا جزءًا من هولندا ولا تستخدم اليورو بل دولار الولايات المتحدة. يُجدولون بشكل منفصل.

. قد يبدوان العلامتان "KM" و "КМ" متطابقين إلا أنهما من الأبجدية اللاتينية والأبجدية السيريلية على التوالي ومستخدمين في اللغة الصربية واللغة الكرواتية.

. تدعى الوحدة الأساسية يوان، 1 يوان تعادل 10 جياو و100 فن.

. هناك عملات معدنية فقط من هذه الفئة.

. ترتبط هذه الفئة بسنت الولايات المتحدة الأمريكية.

. يعادل الدرهم الواحد 10 قروش ويعادل القرش الواحد 10 فلس.

. تتداول أربع عملات في الدولة المعترف بها جزئياً في الجمهورية العربية الصحراوية الديمقراطية، التي تطالب بإقليم الصحراء الغربية. يُستعمل الدرهم المغربي في الجزء الخاضع للإدارة المغربية من الإقليم والبيزيتا الصحراوي هي العملة التذكارية للجمهورية الصحراوية. بالإضافة إلى ذلك، يتم تداول بعض العملات بحكم الواقع في الإقليم: يستخدم الدينار الجزائري في مخيمات اللاجئين الصحراويين في تندوف ويستخدم الأوقية الموريتانية في الكويرة والتي تقع تحت الإدارة الموريتانية.

. رابن باللغة الألمانية وسنتيم باللغة الفرنسية وسنتيسيمو باللغة الإيطالية وراب باللغة الرومانشية.

. تعادل 100 بانغا تونغي واحد هاو.

مصادر

المراجع

انظر أيضًا
 رموز العملات (أيزو 4217)
 مال
 عملة قانونية
 عملة رئيسية

وصلات خارجية

 مجمعة النقود المتداولة في العالم

رموز عملات
عملات متداولة
قوائم العملات

قائمة العملات المتداولة


Indenfor molekylærbiologi henviser begrebet dobbelthelix til den struktur, der dannes af dobbelt-strengede nukleinsyremolekyler såsom DNA. Et nukleinsyrekompleks' dobbelt-skruelinjestruktur sker som konsekvens af dens sekundære struktur, og er en grundlæggende komponent i forbindelse med at afgøre dens tertiære struktur. Begrebet blev kendt ved udgivelsen af bogen The Double Helix: A Personal Account of the Discovery of the Structure of DNA af James Watson i 1968.

Fodnoter

Molekylærbiologi

Dobbelthelix


Joyce Ellen Leader née en 1942, est une ancienne officier du service extérieur américain qui a été ambassadrice américaine en Guinée de 1999 à 2000.

Carrière
Joyce a été ambassadrice américaine en Guinée de 1999 à 2000. Elle a succédé à Tibor Peter Nagy Jr et a été remplacée par R. Barrie Walkley. Elle est spécialiste des affaires africaines et des réfugiés et est actuellement chercheuse invitée à l'Université de Georgetown à la Edmund A. Walsh School of Foreign Service, et était auparavant Senior Fellow au Fund for Peace, où elle a écrit Rwanda's Struggle for Democracy and Paix, 1991–1994.

Références

Ambassadeur américain
Diplomate américaine
Naissance en 1942

Joyce Ellen Leader


Les Trachycosmidae sont une famille d'araignées aranéomorphes.

Distribution
Les espèces de cette famille se rencontrent en Océanie et en Indonésie.

Description

Paléontologie
Cette famille n'est pas connue à l'état fossile.

Liste des genres
Selon  :
 Boolathana Platnick, 2002
 Desognanops Platnick, 2008
 Desognaphosa Platnick, 2002
 Fissarena Henschel, Davies & Dickman, 1995
 Hemicloeina Simon, 1893
 Longrita Platnick, 2002
 Meedo Main, 1987
 Morebilus Platnick, 2002
 Neato Platnick, 2002
 Olin Deeleman-Reinhold, 2001
 Oreo Platnick, 2002
 Peeto Platnick, 2002
 Platorish Platnick, 2002
 Pyrnus Simon, 1880
 Questo Platnick, 2002
 Rebilus Simon, 1880
 Tinytrema Platnick, 2002
 Trachycosmus Simon, 1893
 Trachyspina Platnick, 2002
 Trachytrema Simon, 1909

Systématique et taxinomie
Cette famille a été décrite comme sous-famille des Trochanteriidae par Platnick en 2002. Elle est élevée au rang de famille par Azevedo, Bougie, Carboni, Hedin et Ramírez en 2022.

Cette famille rassemble  espèces dans 20 genres.

Publication originale
 Platnick, 2002 : « A revision of the Australasian ground spiders of the families Ammoxenidae, Cithaeronidae, Gallieniellidae, and Trochanteriidae (Araneae: Gnaphosoidea). » Bulletin of the American Museum of Natural History, ,  (texte intégral).

Liens externes

Notes et références

Trachycosmidae
Famille d'araignées (nom scientifique)

Trachycosmidae


Benzion Netanyahu (în ebraică: בֶּנְצִיּוֹן נְתַנְיָהוּ - Bentzion Netanyahu, numele la naștere:Bentzion Mileikowsky, n.25 martie 1910 - d.30 aprilie 2012) a fost un istoric israelian, activist în mișcarea sionistă revizionistă, profesor de istorie la Universitatea Cornell în Statele Unite. Netanyahu a fost un timp secretarul personal al lui Vladimir Zeev Jabotinsky, părintele sionismului revizionist, și redactor al Enciclopediei Ebraice. O mare parte din viață a trăit în Statele Unite.  S-a specializat cu deosebire în istoria evreilor din Spania. A fost, între altele, tatăl lui Binyamin Netanyahu, prim ministrul Israelului, și al lui Yonatan Netanyahu, comandat al forței speciale israeliene de comando, care a căzut în Operațiunea Entebbe.

Biografie

Anii de copilărie și tinerețe
Bentzion Mileikowsky s-a născut la Varșovia, în Polonia, care făcea in acea vreme parte din Imperiul Rus, ca fiul al rabinului de origine lituaniană Nathan Mileikowski, scriitor și activist sionist, și a lui Sara, născută Lurie.
Nathan Mileikowski ținea conferinte prin Europa si Statele Unite în favoarea sionismului, iar în anul 1920 a decis împreună cu întreaga familie să emigreze în Palestina, care intrase nu de mult sub dominația Marii Britanii. El a schimbat numele familiei în numele ebraic "Netanyahu". Netanyahu era un  pseudonim cu care Nathan Mileikowski își semna articolele.
Dupa o sedere temporara la Jaffa, la Tel Aviv și la Safed, familia Netanyahu s-a stabilit la Ierusalim.
Benzion Netanyahu a studiat la Seminarul pedagogic al lui David Yellin și apoi făcut studii de istorie, mai ales istorie medievală, la Universitatea Ebraică.
Deși tatăl său era rabin, Benzion a adoptat concepții laice. El folosea uneori pseudonimul "Nitay".

Activitatea în cadrul sionismului revizionist
Tot in anii de studenție Netanyahu a devenit activ în mișcarea sionismului revizionist, care sub conducreea lui Jabotinski s-a desprins din sionismul mainstream pentru că era nemulțumită de compromisurile la care acesta era dispus sub presiunile britanice, și  care susținea o ideologie de dreapta - mai naționalistă și conservatoare decât cea a sionismului social-democrat care domina viața politică evreiască din Palestina. Revizionismul susținea necesitatea unui "zid de fier" ideologic care să protejeze pe evreii din Palestina de ostilitatea vecinilor lor arabi.
Benzion Netanyahu a fost în anii 1934-1935 co-redactor al revistei lunare ebraice "Betar" și redactor al organului cotidian al sionismului revizionist "Hayarden" (Iordanul) care a apărut la Ierusalim în anii 1933-1934, până ce a fost interzis de autoritățile mandatare britanice.

După ce nu a reușit să-l convingă pe Itamar Ben Avi, fiul lui Eliezer Ben-Yehuda să-și pună ziarul sub auspiciile sionistilor revizioniști, Netanyahu a înființat în 1931 cotidianul Haam, (Poporul), care, și el, a fost închis după câteva luni de către britanici. După buletinul "Hayarden", în 1938, Netanyahu a înființat   ziarul Hamashkif (Observatorul).
În anii 1935-1940 Netanyahu a fost și redactor la Editura politică sionistă din Ierusalim și Tel Aviv

În anul 1940 Netanyahu a plecat în Statele Unite, unde, la New York, a fost, pentru scurtă vreme, secretarul personal al lui Jabotinsky, care se afla în exil și căuta un suport american pentru sionismul revizionist. După moartea lui Jabotinsky în acel an, Netanyahu a fost director executiv al "New Zionist Organization of America" (Noii Sioniști din America), mișcare rivală a Organizației Sioniste din America, funcție pe care a îndeplinit-o până în 1948.
A depus eforturi de convingere a multor personalități din rândurile evreilor și ale oamenilor de vază din Statele Unite - senatori, congressmeni, scriitori,, politicieni etc,- între care Dean Acheson și Dwight Eisenhower, pentru a-i convinge să sprijine înființarea statului evreiesc independent în Palestina.

În S.U.A. el a studiat la Dropsie College din Philadelphia, actualmente Centrul de Studii Iudaice Avansate al Universității Pennsylvania. Lucrarea sa de doctorat a consacrat-o lui Don Isaac Abrabanel, rabin, cărturar, bancher și politician care a fost nevoit să părăsească Spania în cursul Exodul evreilor din Spania.

După publicarea planului ONU de împărțire a Palestinei între un stat evreiesc și altul arab, și adoptarea lui la Adunarea Generală a ONU din 29 noiembrie 1947 Benzion Netanyahu a semnat în New York Times o petiție împotriva acestuia.

În 1949 s-a întors in statul evreiesc recent întemeiat, stabilindu-se in cartierul Talpiot din Ierusalim.A încercat să intre în politică, însă a eșuat.

Ca sionist revizionist și deci, din opozitia naționalistă, Netanyahu avea mai puține sanse de a obține o poziție de profesor în establishmentul academic al Israelului din primii ani de existență. Nefiind acceptat la Universitatea Ebraică, la recomandarea mentorului său, Yosef Klausner, el a fost angajat ca redactor al Enciclopediei Ebraice. După moartea lui Klausner, i-a luat locul ca redactor șef.

Cariera academică în Statele Unite
Întors la Dropsie College la Philadelphia, in anii 1957-1966 a predat acolo ca profesor de limba și literatura ebraică și ca șef al catedrei de studii ebraice. Apoi a fost numit tot acolo între anii 1966-1968 profesor de istorie medievală evreiască și de literatura ebraică. Ulterior s-a mutat ca profesor la Universitatea Denver ca profesor de studii ebraice (1968-1971), revenind apoi la New York pentru a participa la redactarea unei enciclopedii evreiești.
Apoi, între 1971-1975 a detinut postul de profesor de studii iudaice și șef al departamentului de limbi si literaturi semitice la Universitatea Cornell.

Ca urmare a morții în 1976 a fiului său, Yonatan, în timpul Operațiunii Entebbe, de salvare a pasagerilor avionului Air France răpiți de teroriști germani și palestineni, Benzion Netanyahu si familia sa, s-a întors în Israel. A continuat să dețină titlul de profesor emerit al Universității Cornell.

Studiind istoria evreilor din Spania și Portugalia medievală, Netanyahu a scris o carte despre Don Isaac Abrabanel și eseuri despre Inchiziția spaniolă.
După cercetările sale a ajuns la concluzia că, în general, evreii care s-au convertit la catolicism în regatele iberice, au făcut-o, adesea,  nu fiindcă au fost forțați să o facă, ci pentru a se integra în societatea creștină locală. Totuși, "Noii Creștini"  cum au fost denumiți evreii convertiți (conversos sau marranos) au fost permanent prigoniți, nu atât din motive religioase, cât din motive etnice-rasiale. Practicarea de către monarhia și inchiziția spaniolă a principiului "purității de sânge" ar fi fost, după Netanyahu, un fapt nou în secolul al XV-lea și a servit drept model teoriilor rasiste din secolul al XX-lea.

Viața privată
În 1944 Benzion Netanyahu s-a căsătorit cu Tzila Segal (născută la Petah Tikva în Palestina) pe care a cunoscut-o în timpul studenției la Ierusalim.
Perechea a avut trei fii:Binyamin, politician și diplomat, viitorul prim ministru al Israelului, Yonatan, care a devenit comandant de unități de elită, și Ido, medic radiolog.
Fratele său, matematicianul Elisha Netanyahu (1912-1986), a fost profesor la Universitatea ebraică, și soțul judecătoarei din Tribunalul Suprem, Shoshana Netanyahu, născută Schoenburg. Fiul lor, Nathan Netanyahu (născut în 1951) este profesor de informatică.

Benzion Netanyahu a murit in dimineața zilei de 30 aprilie 2012 la domiciliul său de pe strada Portzim din Ierusalim, la vârsta de 102 ani.
A lăsat doi dintre cei trei fii, 7 nepoți și 12 strănepoți.

Premii și onoruri
Membru al Academiei Americane de Cercetări Iudaice
Membru al Institutului pentru Studii avansate în domeniul religiei
2001 - Doctor honoris causa al Universității din Valladolid, Spania

In memoriam
2013 - Un nod rutier la Ierusalim a fost numit în memoria sa Mehlaf Bentzion Netanyahu.
IUnie 2013 - O școală elementară în așezarea evreiască Barkan în regiunea Samaria din Cisiordania i-a primit numele.

Cărți
Netanyahu a fost redactor șef al Enciclopediei Ebraice, al Encyclopediei Judaica și al Istoriei mondiale a poporului evreu (The World History of the Jewish People)
Don Isaac Abravanel: Statesman and Philosopher 1968
The Origins of the Inquisition in Fifteenth-Century Spain 1995, 2002
The Five Forefathers of Zionism 2004
The Founding Fathers of Zionism 2012  despre viețile fondatorilor sionismului - Leon Pinsker, Theodor Herzl, Max Nordau, Israel Zangwill and Ze'ev Jabotinsky.

Note

Nașteri în 1910
Decese în 2012
Istorici israelieni
Istorici evrei
Centenari israelieni
Centenari evrei
Jurnaliști evrei
Sioniști

Benzion Netanyahu


"The world wonders" is a phrase which rose to notoriety following its use during World War II when it appeared as part of a decoded message sent by Fleet Admiral Chester Nimitz, Commander in Chief, U.S. Pacific Fleet, to Admiral William Halsey Jr. at the height of the Battle of Leyte Gulf on October 25, 1944. The words, intended to be without meaning, were added as security padding in an encrypted message to hinder Japanese attempts at cryptanalysis, but were mistakenly included in the decoded text given to Halsey. Halsey interpreted the phrase as a harsh and sarcastic rebuke, and as a consequence dropped his futile pursuit of a decoy Japanese carrier task force, and, belatedly, reversed some of his ships in a fruitless effort to aid United States forces in the Battle off Samar.

Encryption strategy
Encryption cyphers can be defeated when easily guessed common patterns are recognized in the messages.  Messages typically have common intros and salutations such as "Dear" and "Sincerely" which can lead to the defeat of the cypher.  To remove common phrases from the start and the end, in World War II the US Navy would add unique non-relevant padding phrases separated from the main text by a word of two characters.  The padding would be added before encoding and stripped after decoding.  For example, a simple message such as "Halsey: Come home. - CINCPAC" might become "Road less taken nn Halsey: Come home. - CINCPAC rr bacon and eggs" during encrypted transmission.

Background

On October 20, 1944, United States troops invaded the island of Leyte as part of a strategy aimed at isolating Japan from the resource-rich territory it had occupied in South East Asia, and in particular depriving its forces and industry of vital oil supplies. The Imperial Japanese Navy (IJN) mobilized nearly all of its remaining major naval vessels in an attempt to defeat the Allied invasion. In the ensuing Battle of Leyte Gulf the Japanese intended to use ships commanded by Vice-Admiral Jisaburō Ozawa, "Northern Force", to lure the main American covering forces away from Leyte, thus allowing the main IJN forces, "Southern Force" and "Center Force", led by the 18-inch gunned super-battleship Yamato, the largest and most powerful ship afloat, to attack the invasion force in a pincer movement. Northern Force would be built around the four aircraft carriers of the 3rd Carrier Division (—the last survivor of the six carriers that had attacked Pearl Harbor in 1941—and the light carriers , , and ), but these would have very few aircraft or trained aircrew, serving merely as "bait".

Halsey, in command of the mobile naval forces covering the invasion's northern flank, fell for the ruse, and convinced that Northern Force constituted the main Japanese threat, proceeded northward in pursuit with the carriers of 3rd Fleet and a powerful force of battleships, designated Task Force 34. This left the landing beaches covered only by sixteen escort carriers with about 450 aircraft from the 7th Fleet. On the morning of the 25th a strong Japanese force of battleships slipped through the San Bernardino Strait headed toward the American landing forces, prompting their commander, Admiral Thomas C. Kinkaid, to send a desperate plaintext message asking for support.

Nimitz's message
When Nimitz, at CINCPAC headquarters in Hawaii, saw Kinkaid's plea for help he sent a message to Halsey, simply asking for the current location of Task Force 34, which due to a previous misunderstanding, was unclear:

With the addition of metadata including routing and classification information, as well as the padding at the head and tail, the entire plaintext message to be encoded and transmitted to Halsey was:

U.S. Navy procedure called for the padding to be added to the start and end of the message, which were vulnerable to cryptanalysis due to the use of common phrases and words (such as "Yours sincerely") in those sections. The words chosen for padding should have been obviously irrelevant to the actual message, however Nimitz's enciphering clerk used a phrase that "[just] popped into my head". Historians note similarity to Lord Tennyson's poem "The Charge of the Light Brigade" about the eponymous battle, which was also fought on October 25 (of 1854), as the poem twice contains the phrase "All the world wonder'd".

While decrypting and transcribing the message, Halsey's radio officer properly removed the leading phrase, but the trailing phrase looked appropriate and he seems to have thought it was intended and so left it in before passing it on to Halsey, who read it as:

The structure tagging (the 'RR's) should have made clear that the phrase was in fact padding.  In all the ships and stations that received the message, only the decoder on Halsey's flagship, , failed to delete both padding phrases.

Consequences
The message (and its trailing padding) became infamous, and created some ill feeling, since it appeared to be a harsh criticism by Nimitz of Halsey's decision to pursue the decoy carriers and leave the landings uncovered. "I was stunned as if I had been struck in the face", Halsey later recalled. "The paper rattled in my hands, I snatched off my cap, threw it on the deck, and shouted something I am ashamed to remember", letting out an anguished sob. RADM Robert Carney, Halsey's chief of staff (who had argued strongly in favor of pursuing the carriers), witnessed Halsey's emotional outburst and reportedly grabbed him by the shoulders and shook him, shouting, "Stop it! What the hell's the matter with you? Pull yourself together!" Recognizing his failure, Halsey ordered his fleet south, however the chase north had exhausted the fuel of his light escorts and more time was wasted refueling while Taffy 3 (Task Unit 77.4.3, commanded by Rear Admiral Clifton Sprague) was fighting for its life.  Halsey returned to Samar with his two fastest battleships, three light cruisers and eight destroyers, but he arrived too late to have any impact on the battle.

Notes

Sources

References

History of cryptography
Battle of Leyte Gulf
Naval signals
English phrases
Political quotes
Quotations from military
1940s neologisms

The world wonders


Notharchus  es un género de aves galbuliformes perteneciente a la familia Bucconidae que agrupa a especies nativas del Neotrópico y que se distribuyen desde el sur de México a través de América Central y del Sur hasta el noreste de Argentina. A sus miembros se les conoce por el nombre popular de bucos o bobos.

Lista de especies

Según la clasificación del Congreso Ornitológico Internacional (IOC) (versión 4.4, 2014) y Clements Checklist 6.9 este género agrupa a seis especies:

 Notharchus hyperrhynchus (Sclater, PL), 1856 - buco picogordo occidental;
 Notharchus macrorhynchos (Gmelin), 1788 - buco picogordo oriental;
 Notharchus swainsoni (Gray,GR), 1846 - buco de Swainson;
 Notharchus pectoralis (Gray,GR), 1846 - buco pechinegro;
 Notharchus ordii (Cassin), 1851 - buco pechipardo;
 Notharchus tectus (Boddaert), 1783 - buco pío.

Taxonomía
 N. swainsoni fue considerada una subespecie de N. macrorhynchos, pero las dos difieren en morfología, osteología y vocalización de acuerdo a los estudios de Alvarenga et al. 2002 y Rassmusen y Collar 2002. En consecuencia, fueron separadas en dos especies por el South American Classification Committee (SACC) American Ornithologists' Union, en 2004, mediante la aprobación de la Propuesta N° 124.
 N. hyperrhychus fue considerada una subespecie, grupo politípico, de N. macrorhynchos, pero los dos difieren en tamaño, en el plumaje y en el canto, de acuerdo con Rassmusen y Collar 2002. En consecuencia, fueron separadas en dos especies por el South American Classification Committee (SACC) American Ornithologists' Union, en 2004, mediante la aprobación de la Propuesta N° 125. De esta forma, N. macrorhynchos quedó monotípica.

Referencias

Géneros de aves
Taxones descritos por Ferdinand Heine Jr.
Taxones descritos por Jean Cabanis

Notharchus


An Oncidium echinops in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Willibald Königer. An Oncidium echinops in nahilalakip ha genus nga Oncidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Oncidium

Oncidium echinops


බොරලන්ද යනු ශ්‍රී ලංකාවේ ඌව පළාත තුල බදුල්ල දිස්ත්‍රික්කයේ පිහිටා තිබෙන ග්‍රාමීය නගරයකි.

හෝර්ටන් තැන්න ජාතික වනෝද්‍යානය වෙත ගමන් කිරීම සඳහා පවතින පහසුම මාර්ගය වැටී ඇත්තේ ඔහිය හරහා බොරලන්ද අතරින් වෙයි.

ගමනාගමනය
පහත බස්මාර්ග වැටී තිබෙන්නේ බොරලන්ද හරහා වෙයි.
හපුතලේ - වැලිමඩ (134)
බොරලන්ද-බණ්ඩාරවෙල (228 දියතලාව හරහා)
වැලිමඩ - ඔහිය- හෝර්ටන් තැන්න  (B508)
බොරලන්ද - වැලිමඩ (311 බෝගහකුඹුර සහ කැප්පෙටිපොල හරහා)
හපුතලේ - නුවරඑළිය (බෝගහකුඹුර සහ කැප්පෙටිපොල හරහා]])

වැදගත් ස්ථාන
හෝර්ටන් තැන්න ජාතික වනෝද්‍යානය
රහන්ගල

ආශ්‍රිත

ශ්‍රී ලංකාවේ ඌව පළාතේ ජනාකීර්ණ ප්‍රදේශ
බදුල්ල දිස්ත්‍රික්කය
ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

බොරලන්ද


كاماريوتيسا (Καμαριώτισσα) هي مدينة في إفروس في مقاطعة فوريا إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1050 نسمة.

المراجع

مدن اليونان

كاماريوتيسا (إفروس)


Parlamentul Suediei (Riksdagen sau Sveriges riksdag în suedeză) este legislativul național și organul suprem de decizie al Suediei. Din 1971, Parlamentul suedez este unicameral și format din 349 membri (riksdagsledamöter în suedeză), aleși în mod proporțional pe o perioadă fixă de 4 ani (din 1994).

Funcțiile constituționale ale Parlamentului sunt enumerate în Actul de Guvernare (Regeringsformen în suedeză), iar modul de funcționare intern ale acestuia sunt specificate în detaliu în Actul Parlamentului (Riksdagsordningen în suedeză).

Palatul Parlamentului (Riksdaghuset în suedeză) suedez este sediul Parlamentului și se află pe insula Helgeandsholmen situată în partea centrală a Stockholmului. Parlamentul sub forma lui actuală își are originea instituțională în Parlamentul moșiilor, entitate feudală care conform tradiției s-a reunit pentru prima dată la Arboga în 1435. În 1866, ca urmare a unor reforme ale Actului de Guvernare din 1809, acea entitate a fost transformată într-un legislativ bicameral cu o cameră superioară (Första Kammaren) și o cameră inferioară (Andra Kammaren).

Cele mai recente alegeri generale au avut loc pe 14 septembrie 2014.

Denumire

Cuvântul suedez riksdag, formă definită riksdagen, este un termen general pentru parlament sau adunare, dar este folosit de obicei doar pentru legislativul suedez și anumite instituții adiacente. Acest termen este folosit de asemenea și pentru a denumi Parlamentul finlandez, pe cel estonian Riigikogu, istoricul Reichstag și Parlamentul danez – Rigsdagen.

În suedeza curentă, riksdagen nu se scrie cu majusculă.  Termenul este derivat din genitivul cuvântului rike, care se referă la puterea regală și din dag, însemnând dietă sau conferință, cuvântul de origine germană reichstag și cel danez – rigsdag sunt înrudite.

Istorie

O adunare a nobilimii suedeze care a avut loc în 1435 în Ardoga se află la originea parlamentului suedez modern. Această organizație neoficială a fost modfificată în 1527 de către regele suedez Gustav Vasa astfel încât să includă reprezentanți ale celor patru stări sociale: nobilimea, clerul, burghezia (oameni de rând care dețineau proprietăți, de exemplu negustori) și țărănimea.

Această formă de reprezentare a statului federal a durat până în 1865, când Parlamentul bicameral a fost instaurat odată cu abolirea stărilor sociale. Acesta nu a devenit însă un parlament în sensul modern al cuvântului până în 1917, când sistemul parlamentar a fost instaurat în sistemul politic suedez.

La data de 22 iunie 1866, Parlamentul suedez a hotărât să se reconstruiască sub forma unui legislativ bicameral, fiind constituit din Första kammaren sau Prima cameră, alcătuită din 155 de membri și Andra kammaren sau A doua cameră, formată din 233 membri. Membrii camerei superioare au fost aleși în mod indirect de către consilieri municipali și județeni, în timp ce cei ai celei inferioare au fost aleși în mod direct prin sufragiu universal.

Această reformă a rezultat din nemulțumirile profunde legate de sistemul stărillor, care, în urma schimbărilor cauzate de începutul revoluției industriale, nu mai puteau reprezenta segmente considerabile ale populației.

Datorită unui amendament al Actului de Guvernare din 1809, alegerile generale din 1970 au fost primele efectuate pentru o adunare unicamerală cu 350 de posturi. Următoarele alegeri generale, care au avut loc în 1973, au oferit Guvernului susținerea din partea a doar 175 de membri, în timp ce opoziția era formată tot din 175 de membri. În câteva cazuri, s-a ajuns la egalitate de voturi, decizia finală fiind luată prin tragere la sorți. Numărul de posturi în Riksdag a fost redus la 349 începînd cu 1976, cu scopul de a evita repetarea unei situații de egalitate.

Autoritate și structură

Parlamentul deține funcțiile normale ale unui legislativ într-o democrație parlamentară. Adoptarea legilor, modificarea constituției și numirea guvernului sunt responsabilitatea parlamentului.

În majoritatea democrațiilor parlamentare, un politician primește împuternicire de la șeful statului de a înființa guvernul.  În urma noului Act de Guvernare adoptat în 1974, această sarcină nu mai aparține șefului statului ci Președintelui Parlamentului. În cadrul noului Act de guvernare, amendamentele pentru a modifica Constituția trebuie aprobate de două ori, pe perioada a două perioade electorale succesive, cu alegeri generale organizate între ele.

În total, Parlamentul numește un număr de 15 comisii, incluzând Comisia pentru Afaceri Constituționale.

Apartenență

Începând cu februarie 2013, 44.7% dintre membrii Parlamentului sunt femei. Acest procent plasează Suedia pe locul patru în topul țărilor cu cea mai mare proporție de femei în legislativ – prin urmare, Suedia are al doilea cel mai mare procent dintre țările dezvoltate și dintre cele cu democrații parlamentare.  În urma alegerilor din 2014, această cifră a scăzut, aflându-se astăzi la 43,5. Această schimbare s-a produs odată cu scăderea ponderii membrilor parlamentului liberali de sex feminin de la 42% la 26% (odată cu reducerea numărului de mandate dintr-o circumscripție la unul singur) și cu dublarea numărului de mandate ale Democraților Suedezi (deși aceștia și-au mărit numărul de parlamentari de sex feminin de la 3 la 8). Singurul partid cu o majoritate de sex feminin în Parlament est Partidul de stânga: 12 din 21 (în 2014).

Membrii Parlamentului sunt legislatori cu normă întreagă, cu un salariu de 56.000SEK ( în jur de 27.000RON) pe lună. Conform unui studiu al sociologului Jenny Hansson, săptămâna de lucru medie a membrilor Parlamentului este de 66 ore, incluzând responsabilitățile suplimentare. Ancheta lui Hansson raportează că un membru oarecare doarme în medie 6,5 ore pe noapte.

Prezidiu
Prezidiul este constituit dintr-un Președinte și trei Vicepreședinți care sunt aleși pentru un mandat de 4 ani.

Guvern

Președintele Parlamentului nominalizează un Prim-ministru (Statsminister în suedeză, care se traduce literalmente ca ministru al statului), în urma unor discuții cu diversele grupuri de partide. Nominalizarea este supusă apoi unui vot. Aceasta este respinsă (însemnând că Primul-ministru trebuie să găsească un nou candidat) doar dacă o majoritate absolută (175 de membri) votează împotrivă; în caz contrar, nominalizarea este confirmată. Aceasta înseamnă că Parlamentul își poate da consimțământul pentru un Prim-ministru fără niciun vot pentru.

Odată ales, Primul-ministru numește miniștrii cabinetului și îi prezintă Parlamentului. Noul Guvern își preia funcțiile în urma unui consiliu special care are loc la Palatul regal, în fața Regelui și pe parcursul căruia Președintele Parlamentului îi anunță monarhului că Parlamentul a ales un nou Prim-ministru și că acesta și a ales miniștrii.

Parlamentul poate cere o moțiune de cenzură vizând oricare dintre miniștri, forțând astfel o demisie. O moțiune de cenzură are nevoie de o majoritate absolută (175 de voturi); în caz contrar, aceasta a eșuat.

Dacă o moțiune de cenzură este votată împotriva Primului-ministru, atunci întregul Guvern este respins. Guvernul dispune de o săptămână pentru a cere alegeri generale, altfel, procedura de numire a unui nou Prim-ministru este reîncepută.

Partide

Partidele politice din Suedia sunt redutabile, cu membri ai Parlamentului susținându-și partidul în voturi parlamentare. În cele mai multe cazuri, Guvernul poate dispune de suportul majorității din Parlament, permițându-i să controleze agenda parlamentară.

Nici un singur partid nu a câștigat o majoritate în Parlament din 1968. Prin urmare, partidele politice cu programe asemănătoare cooperează pe mai multe subiecte, formând coaliții guvernamentale sau alte alianțe formale. În Parlament există două grupuri parlamentare, grupul socialist/verde Roșu-Verzi și Alianța pentru Suedia – conservatoare/liberală. Cea de-a doua coaliție, care e formată din Partidul Moderat, Partidul Liberal, Partidul de Centru și Partidul Creștin-Democrat, a guvernat Suedia din 2006 până în marea majoritate a anului 2014 (printr-un guvern minoritar). Grupul Social-Democrat(Roșu)-Verde s-a destrămat pe 26 octombrie 2010, dar a continuat să fie considerat ca principala opoziție.

Democrații Suedezi nu sunt membri ai vreunui bloc, deși, conform agenției de știri Tidningarnas Telegrambyrå, aceștia susțin în mod frecvent Alianța. Cu toate acestea, Democrații Suedezi susțin ocazional Blocul Socialist, motivând această alegere prin faptul că cele două blocuri principale nu au preocupări legate de imigrare.

Alegeri

Toți cei 349 de membri ai Parlamentului sunt aleși în cadrul alegerilor generale care au loc odată la 4 ani. Este eligibil pentru vot orice cetățean suedez care a împlinit vârsta minimă de 18 ani în ziua alegerilor

Un procent minim de 4% este necesar pentru ca un partid să acceadă în Parlament, ori 12% în cadrul unei circumscripții. Odată cu alegerea membrilor Parlamentului, sunt aleși și supleanții acestora. În cazul alegerilor anticipate, membrii nou aleși ocupă pozițiile doar pentru restul celor 4 ani de mandat.

Circumscripții și repartizarea națională a mandatelor

Sistemul electoral din Suedia este un sistem cu reprezentare proporțională. Dintre cele 349 de locuri în Parlamentul unicameral, 310 sunt mandate fixe, alocate celor 29 de circumscripții în funcție de numărul de persoane care au drept de vot în fiecare circumscripție. Celelalte 39 de mandate sunt mandate compensatorii și sunt folosite cu scopul de a corecta devierile de la distribuția națională proporțională care pot apărea atunci când se alocă mandatele fixe. Însă numai partidele care obțin cel puțin patru procente din voturile exprimate la nivelul național pot participa la distribuirea mandatelor. Cu toate acestea, un partid care obține un  număr mai mic de voturi participă la distribuirea mandatelor fixe în cadrul unei circumscripții în care acesta obține cel puțin 12 procente din voturile exprimate.

Alegerile din 2014

Ultimele alegeri generale au avut loc pe 14 septembrie 2014. Niciun partid nu a câștigat o majoritate absolută, dar coaliția de centru-stânga condusă de Partidul Social Democrat a devenit cea mai mare grupare politică, cu Partidul Moderat și alianța sa de centru-dreapta căzând pe locul al doilea. Cel de-al treilea partid este Democrații Suedezi, un partid descris în mod curent ca un partid "anti-imigrație". Partidul Social Democrat a afirmat că va încerca să formeze un Guvern, însă că nu vor lucra cu Democrații Suedezi. Totodată, Fredrik Reinfeldt a anunțat că renunță la postul de lider al Partidului Moderat.

Note

Bibliografie

Legături externe

Sveriges Riksdag – official site, accesat 4 august 2017

Parlamente
Politica Suediei

Riksdag


was a town located in Ōchi District, Shimane Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 5,180 and a density of 24.92 persons per km2. The total area was 207.83 km2.

On October 1, 2004, Mizuho, along with the town of Iwami, and the village of Hasumi (all from Ōchi District), was merged to create the town of Ōnan.

Dissolved municipalities of Shimane Prefecture
Ōnan, Shimane

Mizuho, Shimane


Modrá Hůrka (deutsch Blau Hurka) ist eine Gemeinde in Tschechien. Sie liegt neun Kilometer südöstlich von Týn nad Vltavou in Südböhmen und gehört zum Okres České Budějovice.

Geographie
Modrá Hůrka befindet sich rechts der Moldau auf einer Anhöhe in der Lischauer Schwelle.

Nachbarorte sind Žimutice, Dubové Mlýny und Hrušov im Norden, Sobětice im Nordosten, Bzí im Osten, Dolní Bukovsko, Popovice und Hvozdno im Südosten, Tuchonice im Süden, Pořežánky und Pořežany im Südwesten sowie Červený Dvůr, Horní Kněžeklady und Štipoklasy im Nordwesten.

Geschichte
Die erste schriftliche Erwähnung des zur Herrschaft Bzí gehörigen Dorfes Horka Minor erfolgte im Jahre 1354. Das Präfix diente dabei der Unterscheidung zu Horka Major (Bílá Hůrka). Die älteste Nachricht über die Kirche Mariä Himmelfahrt stammt von 1377. Sie trug wahrscheinlich früher einen blauen Anstrich, der zum Ortsnamen Modrá Hůrka führte. Nachdem die Pfarre St. Stephan in Horní Bukovsko während der Hussitenkriege erlosch, wurden deren Dörfer der Plebanie Modrá Hůrka zugeschlagen. Die erste Schule wurde 1661 eingerichtet. Im 1672 kaufte Johann Adolf I. von Schwarzenberg die Herrschaft Bzí und schloss sie an die Herrschaft Wittingau an. Im Jahre 1699 erfolgte die Wiedereinrichtung der Pfarre Modrá Hůrka. 1722 veranlasste der Besitzer von Zálší, Wenzel Ignaz Reichsgraf Wratislaw von Mitrowitz die Abtrennung der Filialkirche Horní Bukovsko von Modrá Hůrka und die Errichtung einer Pfarrei in Zálší. 1728 entstand ein neues Schulhaus für den zweiklassigen Unterricht. Die Schule hatte ein weites Einzugsgebiet im ländlichen Raum zwischen Bukovsko und Žimutice. Die Bezahlung des Lehrers erfolgte zunächst ausschließlich in Naturalien. Nach einem Brand wurde das Schulhaus 1804 mit nunmehr drei Klassenräumen neu aufgebaut. Im Jahre 1840 bestand Modrá Hurka / Blau-Hurka aus 17 Häusern mit 153 Einwohnern. Im Ort bestanden unter dem Patronat der Herrschaft Wittingau die Pfarrkirche, die Pfarre und eine Schule. Der Ort war Pfarrdorf für Bzy (Bzí), Groß Pořižan (Pořežany), Klein Pořižan (Pořežánky), Tuchonitz (Tuchonice), Stiepoklas (Štipoklasy), Sobietitz (Sobětice), Eichmühl (Dubové Mlýny) und Radonitz (Radonice). In dieser Zeit begann die Errichtung schmuckvoller steinerner Höfe im Bauernbarockstil. Bis zur Mitte des 19. Jahrhunderts blieb das Dorf immer dem an die Herrschaft Wittingau angeschlossenen Gut Bzy untertänig.

Nach der Aufhebung der Patrimonialherrschaften bildete Modrá Hůrka ab 1850 einen Ortsteil der Gemeinde Bzí in der Bezirkshauptmannschaft und dem Gerichtsbezirk Týn nad Vltavou/Moldauthein. 1897 wurde auf Initiative des Lehrers František Peták eine gemeinsame Freiwillige Feuerwehr für Bzí und Modrá Hůrka gegründet. 1910 lebten in Modrá Hůrka 147 tschechischsprachige Einwohner. Am 12. Juni 1960 wurde das Dorf nach Štipoklasy eingemeindet. Nach der Aufhebung des Okres Týn nad Vltavou wurde der Ort 1961 dem Okres České Budějovice zugeordnet. Ab dem 1. Jänner 1976 bildete Modrá Hůrka einen Ortsteil von Žimutice. Die Schule schloss in den 1980er Jahren, seitdem verfällt das Schulgebäude. Nach einem Referendum löste sich Modrá Hůrka zusammen mit Pořežánky zum 24. November 1990 von Žimutice los und bildete erstmals eine eigene Gemeinde.

Gemeindegliederung
Die Gemeinde Modrá Hůrka besteht aus den Ortsteilen Modrá Hůrka (Blau Hurka) und Pořežánky (Klein Porscheschan).

Sehenswürdigkeiten
 Pfarrkirche Mariä Himmelfahrt, sie entstand im 14. Jahrhundert und wurde 1744 barock umgestaltet.
 Friedhof um die Kirche, er wird von einer Mauer mit zwei barocken Giebeltoren an der Süd- und Ostseite sowie vier Nischenkapellen umschlossen.
 Pfarrhaus, Barockbau aus dem Jahre 1701
 Gehöfte im Blatastil des südböhmischen Bauernbarock

Söhne und Töchter der Gemeinde
 Eleonora Gayer von Ehrenberg (1832–1912), die Koloratursopranistin war die erste Sängerin der Marie (Die verkaufte Braut) und der Jitka (Dalibor).

Einzelnachweise

Weblinks

 Geschichte des Dorfes
 Präsentation auf selskebaroko.cz

Ersterwähnung 1354

Modrá Hůrka


الأُنسيال  أو الخط البوصي خط كبير الأحرف استعمله النساخون اللاتينيون واليونانيون من القرن الثالث إلى الثامن للميلاد، واستعمل من القرن الثامن إلى الثالث عشر كخط عرض للعنواين. تستعمل كلمة أنسيال أيضا للإشارة إلى مخطوطات أحرف كبيرة خاصة لتفريقها من مخطوطات الأحرف الصغيرة مينوسكيول.

المصادر

العصور الوسطى المبكرة
باليوغرافيا
خط غربي
طباعة الحروف
علم البرديات
كتابة
مخطوطات القرون الوسطى

أنسيال


Ayumu Sasaki (en ) né le  est un pilote de moto japonais.

Statistiques

Par saison
(Mise à jour après le Grand Prix moto des Pays-Bas 2022)

Statistiques par catégorie
(Mise à jour après le Grand Prix moto des Pays-Bas 2022)

Courses par année
(les courses en gras indiquent la pole position, les courses en italique indiquent le tour le plus rapide)

* Saison en cours.

Palmarès

Victoire en Moto3 : 1

Liens externes

Pilote de moto japonais
Pilote Moto3
Naissance en octobre 2000

Ayumu Sasaki


Koji Sakamoto (født 3. december 1978) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Júbilo Iwata og Shonan Bellmare.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Koji Sakamoto


Ieda Maria Alves é uma linguista brasileira conhecida por suas pesquisas sobre neologia, lexicologia, lexicografia e terminologia. É professora titular da Faculdade de Filosofia, Letras e Ciências Humanas da Universidade de São Paulo.

Bibliografia selecionada
Livros

 Neologismo: criação lexical (1990)
 A constituição da normalização terminológica no Brasil (1996; organizadora)
 Glossário de termos neológicos da economia (1998)
 Neologia das línguas românicas (2015; organizado com Eliane Simões Pereira)

Artigos e capítulos

 "A integração dos neologismos por empréstimo ao léxico português" (Alfa, 1984)
 "O conceito de neologia: da descrição lexical à planificação lingüística" (Alfa, 1996)
 "Neologia e tecnoletos" (1998)
 "A lexicologia como ponto de encontro entre a gramática e a semântica" (2004)
 "A observação sistemática da neologia lexical: subsídios para o estudo do léxico" (Alfa, 2006)

Mulheres linguistas
Alunos da Universidade Católica de Santos
Professores da Faculdade de Filosofia, Letras e Ciências Humanas da Universidade de São Paulo

Ieda Maria Alves


An Phalaenopsis regnieriana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Phalaenopsis regnieriana in nahilalakip ha genus nga Phalaenopsis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Thailand. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Phalaenopsis

Phalaenopsis regnieriana


Abrahamia  es un género de plantas de la familia de las anacardiáceas. Es originario de Madagascar.

Taxonomía
El género fue descrito por Randrian. & Lowry.

Especies aceptadas
Abrahamia buxifolia (H.Perrier) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia deflexa (H. Perrier) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia ditimena (H. Perrier) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia grandidieri (Engl.) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia humbertii (H. Perrier) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia ibityensis (H. Perrier) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia latifolia (Engl.) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia lecomtei (H. Perrier) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia louvelii (H. Perrier) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia nitida (Engl.) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia oblongifolia (Engl.) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia pauciflora (Engl.) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia sericea (Engl.) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia thouvenotii (Lecomte) Randrianasolo & Lowry
Abrahamia viguieri (H. Perrier) Randrianasolo & Lowry

Referencias

Anacardiaceae

Abrahamia


Lord Chief Justice of Northern Ireland er den øverste dommer i Nordirland. Han er retspræsident i Nordirlands vigtigste domstol, og han leder Nordirlands retsvæsen.

Embedet som Lord Chief Justice i Nordirland blev oprettet i 1922.

Storbritanniens retsvæsen
Dommere fra Storbritannien
Nordirland

Lord Chief Justice (Nordirland)


L'église Rivière-l'Evêque est une église catholique située à Ardes, en France.

Localisation
L'église est située dans le département français du Puy-de-Dôme, sur la commune d'Ardes, non loin de la rivière la Couze d'Ardes dans le hameau de Chabetout.

Historique
La Rivière l'Évêque est une ancienne propriété de l'ordre de Saint-Jean de Jérusalem, membre de leur commanderie de Montchamp jusqu'à la Révolution française. Initialement, un don d'Étienne VI de Mercœur, évêque de Clermont aux augustins de Saint Laurent d'Oulx échangé en 1240 avec les hospitaliers contre l'hôpital de Chaumont

La chapelle fondée au  a la particularité d'abriter deux sanctuaires superposés : une chapelle haute, dédiée à saint Jean l'Evangéliste, vénérée par les moines, et une chapelle basse dédiée à sainte Madeleine, vénérée par les Mercoeur.

L'église se présente extérieurement comme une haute tour, dotée de contreforts et percée d'étroites baies cintrées. Les bâtiments du prieuré attenants ont été démolis. Un logis avait été construit postérieurement en surélévation mais arasé depuis où il ne subsiste que le début de son escalier d'accès.

L'édifice est inscrit au titre des monuments historiques en 2021.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques du Puy-de-Dôme

Lien externe
 Les protections au titre des monuments historiques 2021 en Auvergne-Rhône-Alpes - Église de Rivière-l'Evêque

Ardes Riviere
Monument historique inscrit en 2021

Église de Rivière-l'Évêque


Cardi B (numele de scenă al lui Belcalis Marlenis Almánzar; ) este o cântăreață, dansatoare, actriță și cantautoare americană de muzică rap, trap și hip hop.

Ea a debutat în anul 2017 cu piesa "Bodak Yellow". Cu toate acestea, ea are mai multe piese scoase înainte de piesa de debut.

Discografie
Albume de studio
 Invasion of Privacy (2018)

Note

Legături externe

Nașteri în 1992
Nașteri pe 11 octombrie
Rapperi americani
Cântărețe de muzică hip hop
Cântărețe americane din secolul al XXI-lea
Americani cunoscuți sub pseudonimele folosite
Muzicieni care folosesc pseudonime

Cardi B


Akçatarla, şu anlamlara gelebilir:
 Akçatarla, Çarşamba - Samsun ili Çarşamba ilçesine bağlı mahalle
 Akçatarla, Nusaybin - Mardin ili Nusaybin ilçesine bağlı mahalle
 Akçatarla, Turhal - Tokat ili Turhal ilçesine bağlı köy

Akçatarla


Save percentage (often known by such symbols as SV%, SVS%, SVP, PCT) is a statistic in various goal-scoring sports that track saves as a statistic.

In ice hockey and lacrosse and association football, it is a statistic that represents the percentage of shots on goal a goaltender stops. It is calculated by dividing the number of saves by the total number of shots on goal.

Although the statistic is called a "percentage", it is often given as a decimal, in the same way as a batting average in baseball. Thus, .933 means a goaltender saved 93.3 percent of all shots they faced. In international ice hockey, a save percentage is expressed as a true percentage, such as 90%.

See also
Goals against average, a statistic that represents the number of goals allowed per game by a goaltender

References

Percentages
Ice hockey statistics

Save percentage


Os portugueses no Paquistão são cidadãos ou residentes no Paquistão de origem portuguesa . Atualmente, em 2021, apenas 64 cidadãos portugueses estão oficialmente registrados como residentes no Paquistão.

História
É historicamente conhecida a presença de uma pequena comunidade portuguesa no que hoje é o Paquistão.

A maioria das pessoas de origem portuguesa pode ser encontrada entre a comunidade goesa do país, concentrada em Karachi muito antes da independência do Paquistão. Esses colonos vieram de Goa, no oeste da Índia, e para aproveitar as oportunidades econômicas, migraram para os principais centros comerciais durante o Raj britânico, entre eles Karachi.

Em 1510, os portugueses conquistaram Goa, tornando-a uma de suas colônias ultramarinas na Índia. Goa permaneceu sob domínio português até ser anexada pela Índia em 1961. Durante esse período, os goeses mantiveram a sua condição de súditos portugueses, e muitos dos que se estabeleceram em Carachi possuíam passaportes portugueses; posteriormente alguns adquiriram a cidadania paquistanesa. A presença do domínio português em Goa resultou na formação de uma comunidade católica goesa e deixou marcas das influências portuguesas na cultura, língua e culinária local. Essas influências foram trazidas pelos migrantes goeses para Karachi. Na época da partição em 1947, estima-se que a comunidade goesa em Karachi chegasse a rondar as 15.000 pessoas.

Cultura
A comunidade portuguesa desempenhou um papel ativo na criação de escolas missionárias em várias partes do Paquistão. Além disso, músicos e bandas de Portugal estiveram ativamente envolvidos na cena musical do país e na alta sociedade durante o final do século XX, realizando apresentações em renomados hotéis e casas noturnas em Karachi ao longo de várias décadas. Infelizmente, a maioria desses músicos dessa geração posteriormente faleceu ou emigrou.

Paquistaneses de ascendência portuguesa

Veja também

 luso-indiano
 indo-português
 índia portuguesa

Referências

Imigrações no Paquistão
Portugueses na Ásia

Portugueses no Paquistão


Siguiriyas (; also seguiriyas,
siguerillas, siguirillas, seguidilla gitana, etc.) are a form of flamenco music in the cante jondo category. This deep, expressive style is among the most important in flamenco. Unlike other palos of flamenco, siguiriyas stands out for being purely Romani (Calé) in origin.
 Siguiriyas are normally played in the key of A Phrygian with each measure (the compás) consisting of 12 counts with emphasis on the 1st, 3rd, 5th, 8th and 11th beats as shown here:

           [1] 2 [3] 4 [5] 6 7 [8] 9 10 [11] 12

This rhythm can be contrasted with the rhythmic pattern of the soleares, which also has 12 beats, but the accents fall differently. Taking the unusual accenting into account, it can technically be seen as a measure of 3/4 (counted in eighth notes) starting on "2", then a measure of 6/8 followed by the "1 and" of the 3/4. Every note is evenly spaced apart. For example:

           [2] and [3] and [1]   2    3   [4]   5    6   [1] and

However, this presents difficulties in counting and is counted more simply in 5 beats, with three "short" and two "long" beats:

           [1] and [2] and [3] and uh [4] and uh [5] and

In this case, the 1, 2, and 5 are the short beats and the 3 and 4 are long beats.

Siguiriyas are also often counted as a soleá started on 8, so the accents fall on:

[8] 9 [10] 11 [12] 1 2 [3] 4 5 [6] 7

Siguiriyas are often played with rubato which allow the singer to sing more expressively during a performance. During a performance, singers and dancers will increase and decrease the tempo for dramatic effect.

The compás often includes counter rhythms played by the guitar, palmas or the footwork of the dancers, creating interlocking rhythmic patterns.

Cante and Structure
The lyrics of siguiriyas deal with tragic themes such as imprisonment (e.g., Calabosito Oscuro sung by Juanito Valderrama) the death of a loved one and death in general (e.g., Si Acaso Muero sung by Camarón De La Isla), love, and religious ideas.

The oldest forms of siguiriyas were performed without musical accompaniment, akin to tonás. The more modern forms are accompanied by the guitar, where the nuances of the cante make it one of the most difficult styles to accompany and interpret.

Traditionally, the verses of siguiriyas are constructed of two short 6 syllable lines, followed by a longer 11 syllable line, then ending with another 6 syllable line, the rhythm being provided by the syllables of the words.

An example of this is a verse which has been attributed to Tomas El Nitri:

Por aquella Ventana

Que al campo salía

Le daba voces a la mare de mi alma

Y no me respondía

Through that window

Looking out onto the fields

I called out for the mother of my soul

And she did not answer me

.

This structure is not always strictly adhered to and in practice siguiriyas can be sung in many different syllable counts. This is due to the emotional intensity of siguiriyas where feeling can prevail over form. For this reason, it is not uncommon to find siguiriyas with other metrics, such as 7-7-11-7 and 8-5-11-6. A less widespread form is the 6-11-6 structure, in which the first verse rhymes with the third, and the second is usually repeated when singing.

There are different kinds of Siguiriyas associated with the style of a particular singer, each presenting its stylistic variants more or less marked by the personality of the interpreter. For example, in Cádiz the cante por siguiriya from El Planeta is simple and lacks ornamentation; in Triana, that of Frasco el Colorao is very ornate.

In a majority of Siguiriyas "Ay" is typically sung to introduce and emphasize the letras and is sung as a melisma across many syllables.

Dance
The dance for siguiriyas was first introduced by Vicente Escudero in 1940. The dance is solemn and ceremonious, involving an introduction performed by guitar and singer, followed by an entrada, letra (dictated by the singer), escobilla, 2nd letra, a danced falseta and final escobilla performed by the dancer.

References

External links

Flamenco styles
Music genres
Romani culture
Romani music

Siguiriyas


Doliocarpus guianensis est une espèce de liane néotropicales, appartenant à la famille des Dilleniaceae.

En Guyane, les Doliocarpus sont appelés Liane chasseur (créole), Tameyut (Wayãpi), Samugne (Palikur), Dia titey, Toku titei (Aluku), Cipó-d'agua (Portugais). Au Venezuela on l'appelle Bejuco chaparro, Bejuco de agua, Chaparrillo (Espagnol), Cuchiyumuru (Yekwana).

Description
Doliocarpus guianensis est un arbuste sarmenteux ou une liane ligneuse à branches cylindriques, grises, glabres, et des cicatrices de stipules annulaires bien visibles.

Le limbe des feuilles est coriace, décurrent, formant des ailes étroites le long du pétiole canaliculé, long de , presque noir, et finement pileux au-dessus. Ce limbe est de forme obovale ou obovale-oblong, mesure , les deux faces minces, glabres, la base cunéiforme, l'apex arrondi ou obtus-apiculé. La marge est entière ou irrégulièrement ondulée vers l'apex. On compte 7 à 10 paires de nervures secondaires, généralement distantes de plus de , les supérieurs s'anastomosant à moins d' de la marge. Les nervures secondaires et la médiane sont saillantes en dessous, légèrement en retrait dessus. La nervation tertiaire est subparallèle, fine, assez dense, saillante des deux côtés, surtout celle perpendiculaire aux nervures secondaires.

Selon les sources, les inflorescences forment des grappes longues de , avec des pédicelles mesurant  de long.
Ou bien, les fleurs se développent en fascicules axillaires sur les branches les plus âgées, avec des pédoncules bien développés, finement pileux et glabrescents, à plusieurs fleurs (lors de la fructification, pédoncules et pédicelles réunis mesurent environ  de long).

La fleur fugace comporte 5 sépales rubescents, couverts de quelques poils minuscules à l'extérieur. On compte 3-5 pétales blancs, et de nombreuses étamines, aux anthères ovales, et aux filets filiformes mais dilatés vers le haut. L'unique carpelle globuleux est glabre, avec un style court et courbé, et un stigmate pelté.

Le fruit est une baie ovoïde-globuleuse rouge, mesurant  de long pour  d'épaisseur, s'ouvrant par deux valves, qui protègent 1-2 graines, entièrement entourées d'arilles blanches.

Répartition
On rencontre Doliocarpus guianensis du Venezuela au Brésil (Maranhão, Pará, Roraima) en passant par le Guyana, le Suriname et la Guyane. On peut le trouver à Saül, dans la forêt de terre ferme du Mont Galbao.

Écologie
Doliocarpus guianensis pousse dans les forêts sempervirentes de plaine autour de  d'altitude. En Guyane, il fructifie en juin.

Doliocarpus guianensis est un exemple de plante zoochore produisant des fruits charnus déhiscents.

Doliocarpus guianensis fait partie des espèces pionnières héliophiles communes jouant un rôle dans la régénération forestière en Guyane.

On trouve des cristaux de silice cubiques, presque prismatiques, dans le pétiole de Doliocarpus guianensis, ce qui est probablement en lien avec les phytolithes trouvés dans ses feuilles et ses fruits.

Utilisations
Doliocarpus guianensis aurait des vertus très faiblement anticancéreuses.

L'eau extraite des tiges de cette espèce est potable et utilisée en médecine traditionnelle comme diurétique et pour soigner des maladies rénales.

La sève abondante et potable contenue dans cette « liane à eau » est connue pour désaltérer les chasseurs assoiffés en forêt : on peut remplir un verre à boire avec un tronçon d'un mètre de long.

Cette sève était autrefois utilisée en Guyane comme dépuratif. Les Urubú- du Brésil s'en servent comme tonique. Elle fournit un remède Palikur contre la coqueluche, la diarrhée, contre la « blesse » (sikgep, une douleur mobile située sous les côtes sur lesquelles elle appuie), et en traitement de longue durée, contre le diabète.

Un Doliocarpus est un ingrédient de remèdes Aluku pour soigner les douleurs abdominales, la blennorragie et les morsures de serpent.

Les tiges entrent dans la préparation d'un puissant aphrodisiaque au Guyana.

Histoire naturelle
En 1775, le botaniste Aublet propose la diagnose suivante :

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des plantes décrites par Fusée-Aublet

Références taxinomiques

Dilleniaceae
Espèce de Dilleniales (nom scientifique)
Plante à fleurs en Guyane
Végétation tropicale américaine
Plante décrite par Aublet

Doliocarpus guianensis


ජනගහනය වියපත් වීම (Population Ageing) යනු "ජන සංඛ්‍යාවක වයස්ගතවූවන්ගේ ප්‍රතිශතය මුළු ජන සංඛ්‍යාවට සාපේක්‍ෂව ක්‍රමයෙන් ඉහළයාමයි."සංවර්ධිත රටවල වියපත් ජන‍ගහනය  ලෙස සැලකෙන්නේ වයස අවුරැදු 65 හෝ ඊට වැඩි ජනගහනයයි.නමුත් සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවල වයස අවුරැදු 60 හෝ ඊට වැඩි පිරිස වියපත් ජනගහන‍ය ලෙස සලකයි.වියපත්වීම සංවර්ධන‍ය වෙමින් පවතින රටවලට පමණක් නොව සංවර්ධිත රටවලටද විවිධ බලපෑම් ඇති කර‍යි.

ශ්‍රී ලංකාවේ ජනගහනයේ වර්ධනය හා වයස් සංයුතිය (1946 - 2004)

මූලය ආර්ථික විමසුම - 1999 අප්‍රේල්/මැයි

1964 දී ශ්‍රී ලංකාවේ වයස අවුරුදු 60 හෝ ඊට වැඩි ජන සංඛ්‍යාව මුළු ජන සංඛ්‍යාවෙන් 54% ක් විය.2001 දී එම අගය 9.9 දක්වා වර්ධනය විය.එසේම 1981-2011 කාල පරිච්ඡෙදය තුළ වියපත් ජනගහනය දෙ‍ගුණයක් වී ඇත.එ‍සේම 2041 වන විට ශ්‍රී ලංකාවේ මුළු ජනගහනයෙන් 27.8% ක් වයස අවුරුදු 60 හෝ ඊට වැඩි ජන සංඛ්‍යාව වන බව පුරෝකථනය කර ඇත.

ජනගහනය වියපත් වීමට බලපාන සාධක

වියපත්වීම මුලින්ම ආරම්භ වූයේ සංවර්ධිත රටවලය.මීට හේතුව එම රටවල ප්‍රජා විද්‍යාත්මක සංක්‍රාන්තිය සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවලට වඩා කලින්
සිදුවීමයි.සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවල ප්‍රජාවිද්‍යාත්මක සංක්‍රාන්තිය ප්‍රමාදව සිදුවීම මත ජනගහනය වියපත්වීමද ප්‍රමාදව සිදුවිය.වියපත්වීම සඳහා මූලික වශයෙන් කරුණු තුනක් බලපායි.

සඵලතාව (Fetility)]

මර්ත්‍යතාව (mortality)

ජාත්‍යන්තර සංක්‍රමණ (International Migration)

ශ්‍රී ලංකාවේ මර්ත්‍යතාව පහළ බැසීම ආරම්භ වූයේ 1945 න් පමණ පසුය.මීට හේතු වන්නේ දිවයින පුරා ක්‍රියාත්මක කරන ලද සෞඛ්‍යප්‍රතිපත්තියයි.මේ නිසා මිනිසුන්ගේ ආයු අපේක්‍ෂාව වර්ධනය විය.එසේම 1960 දශකය අග භාගයේදී මාතෘ හා ළමා සෞඛ්‍ය වැඩසටහනට පවුල් සැලසුම් ක්‍රම හඳුන්වා දීම සහ ක්‍රියාත්මක කිරීම මත සඵලතාවද පහල බැසීම ආරම්භ විය.මෙම සංසිද්ධිය (ළමා ජනගහනය අඩු වීම සහ වියපත් ජනගහනය වැඩි වීම)වියපත් ජනගහනයක් නිර්මාණය වීමට හේතු විය.එසේම ජාත්‍යන්තර සංක්‍රමණද   වියපත්වීම සඳහා වක්‍රාකාරයෙන් බලපායි.ශ්‍රී ලංකාවෙන් පිටතට ජාත්‍යන්තර වශයෙන් සංක්‍රමණය වන්නන් වැඩකරන වයස් කාණ්ඩයට අයත් වීම ඊට හේතුවයි.

වියපත්වීම තුළ සමාජ ආර්ථික ගැටලු

සංවර්ධිත රටවල ජනගහනය වියපත්වීම සිදුවූයේ සමාජ ආර්ථික දියුණුවත් සමගිනි.මේ නිසා එම රටවලට වියපත්වීම සම්බන්ධ අභියෝගයන්ට මුහුණදීම සඳහා අවශ්‍ය වැඩසටහන්,සැලසුම් සකස් කිරීමට ප්‍රමාණවත් කාලයක් මෙන්ම ශක්‍යතාවක්ද පැවතිනි.නමුත් සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවල වියපත්වීම සිදුවන්නේ සමාජ ආර්ථික දියුණුවකින් තොරවය.එසේම කෙටිකාලයක් තුළ ජනගහනය වියපත්වීම සිදුවේ.මේ නිසා වියපත්වීම සංවර්ධනය වෙමින් පවතින රටවලට විවිධ සමාජ ආර්ථික ගැටලු ඇති කරයි.
රටක වියපත් ජනගහනයක් පවතින විට ඔවුන්ව රැක බලාගැනීමට සිදුවේ.වියපත් වූවන් රැක බලා ගැනීම පවුල් සංස්ථාවේ මෙන්ම රජයේද වගකීමකි.මේ නිසා පවුල් සංස්ථාවේ යැපෙන්නන් ප්‍රමාණය වැඩිවේ.එසේම රජයට වියපත්වූවන් වෙනුවෙන් උපකාරක සේවා සැපයීමට සිදුවේ.වි‍ශේෂයෙන්ම වියපත්වූවන්ට වැළඳෙන රෝග අංශභාගය දියවැඩියාව වැනි නිධන්ගත රෝගයි.මේනිසා ඔවුන්ට දීර්ඝකාලීනව නේවාසික ප්‍රතිකාර කිරීමට අවශ්‍ය සෞඛ්‍ය සේවා සැපයීමට රජයට සිදුවේ.වියපත් ජනගහනය වැඩිවන විට රජයට විශ්‍රාම වැටුප් සඳහා වැඩි පිරිවැයක් දැරීමට සිදුවේ.විශ්‍රාම වැටුප් සංක්‍රාම වියදමකි.මේ නිසා සම්පත් ඵලදායී ආර්ථික කටයුත්තක යෙදවීමෙන් නිමැවුමක් ලබා ගැනීමට ඇති හැකියාව නැති වේ.

දකුණු ආසියාවේ වියපත් ජනගහනය

වියපත් ජන සංඛ්‍යාවේ ප්‍රතිශතය (වයස - 60+)
1975 - 2025

මූලය : ජනගහන අධ්‍යයනය (ශ්‍රී ලංකාව ඇසුරින්)

	වියපත් ජනසංඛ්‍යාවේ ප්‍රතිශතය (වයස 60+) 1975 - 2025වසර 2000 වන විට දකුණු ආසියාවේ වැඩිම වියපත් වූවන්ගේ ප්‍රතිශතයක් වාර්තා කර ඇත්තේ ශ්‍රී ලංකාවයි.එම අගය 9.3% කි.2025 වන විටද දකුණු ආසියාවේ වියපත්වීමට තදින්ම ලක්වන රට වන්නේ ශ්‍රී ලංකාවයි.ශ්‍රී ලංකාවට පසුව වේගවත් වියපත්වීමක් සිදුවන්නේ ඉන්දියාවේය.

ලෝකයේ වියපත් ජනගහනය

වියපත් ජනගහනය සහ ළමා ජනගහනය මුළු ජනග‍හනයේ ප්‍රතිශතයක් ලෙස 1950 - 2050

වයස අවුරුදු 60 හෝ ඊට වැඩි ජනගහනය - 2050

ආශ්‍රිත ග්‍රන්ථ :

ද සිල්වා, ඉන්ද්‍රලාල්, ජනගහන අධ්‍යයනය (ශ්‍රී ලංකාව ඇසුරින්), 2004,කර්‍තෘ.

ආශ්‍රිත වෙබ් අඩවි

http://www.state.gov/g/oes/rls/or/81537.htm

http://images.google.lk/images?q=Population+Ageing&gbv=2&ndsp=20&hl=en&start=0&sa=N

අඩවියෙන් බැහැර පිටු

Why Population Aging Matters - A Global Perspective

Population Ageing

The coming acceleration of global population ageing

United Nations • Population Division • Department of Economic and Social Affairs POPULATION AGEING•2002

Challenges of Global Ageing

වියපත් වීම


António Manuel Lopes dos Santos (* 1960 in Ferreira do Alentejo) ist ein portugiesischer Punk/Rock-Sänger.

Biografie
Tim zog früh mit seinen Eltern nach Almada, wo er in jungen Jahren ein Interesse für Musik entwickelte. Er bekam eine Gitarre geschenkt und spielte sie ausgiebig. Mit etwa 15 Jahren entdeckte er den Bass für sich, ausgehend von seiner rhythmischen Bedeutung und seiner treibenden Kraft in der Musik, die Tim bevorzugt, von brasilianischer Musik bis zu Punk.

In Lissabon, auf der Almada gegenüberliegenden Seite des Flusses Tejo, formierte sich 1978 die Punkband Xutos & Pontapés. Auf Einladung ihres designierten Sängers Zé Leonel wurde Tim Gründungsmitglied der Band und übernahm das Bass-Spiel. 1981 stieg Zé Leonel aus und gründete die Folk-Punk-Band Ex-Votos. Tim übernahm nun auch den Gesang und ist bis heute Sänger und wichtigster Songschreiber der Xutos, die die erfolgreichste portugiesische Rockband aller Zeiten wurde. 1989 gründete Tim sein eigenes Label El Tatu; der ersten Veröffentlichung (das Debüt-Album der Punkband Censurados) folgten zahlreiche weitere Alben junger Bands.

Solokarriere
Anfang der 1990er Jahre reduzierten sich die Aktivitäten der Xutos vorübergehend, und Tim wurde eingeladen, sich solo an Projekten außerhalb seiner Band zu beteiligen. So war er Teil von Resistência ("Widerstand"), einer portugiesischen Supergroup, die akustische Versionen ihrer eigenen Pophits darbot, und 1991 mit ihrem Debütalbum Doppelplatin-Verkäufe erreichte. Auch andere Xutos-Mitglieder beteiligten sich in der Zeit an Projekten außerhalb ihrer Band, und gelegentlich kreuzten sich ihre Wege dabei (z. B. 1991 im Palma´s Gang-Projekt von Jorge Palma). Von Konflikten innerhalb der Band in dem Zusammenhang ist daher nichts bekannt, und die erfolgreiche weitere Entwicklung der Xutos wurde nicht beeinträchtigt. Auch in folgenden Jahren nahm Tim an weiteren Projekten solo teil (z. B. 1995 Rio Grande).

1999 veröffentlichte er sein erstes eigenes Solo-Album. Er nahm Olhos Meus ("Die meinigen Augen") mit Musikern der Punkbands Peste & Sida und Censurados auf und verfolgte in seinen selbstgeschriebenen Liedern eine ähnlich intime Sprache, wie mit den Xutos. Musikalisch waren die Lieder etwas ruhiger, geprägt von leichten Einflüssen von Bluesrock und portugiesischen Liedermachern, und einem akustischeren, weniger stark verzerrten Klang.

Mit seinen nächsten Solo-Alben nahm die Bandbreite der Einflüsse zu, wobei die im Gegensatz zu den Xutos akustischere, auf das Lied konzentriertere Orientierung blieb. So waren als Gäste auf seinem zweiten Album Um e o Outro ("Der eine und der andere") u. a. Mariza und Mário Laginha zu hören. Zu seinem dritten Album Braço de Prata ("Silberarm", der Name eines Lissabonner Viertels am Tejo, wo sich das genutzte Studio befindet) lud er Musiker von sehr unterschiedlich orientierten Bands ein, u. a. von Madredeus, Buraka Som Sistema und der Begleitband von Sérgio Godinho. Sie interpretierten Lieder von Adriano Correia de Oliveira, Sétima Legião, den Xutos & Pontapés und anderen neu, und gaben ihnen eine ruhigere, introvertiertere und reduziertere Atmosphäre.
2010 veröffentlichte Tim sein viertes Solo-Album Companheiros de Aventura ("Abenteuer-Gefährten"), das in einer Exklusiv-Auflage der Fnac-Ladenkette als CD mit Buch herausgegeben wurde. Auf den 13 Liedern lud er 4 bekannte portugiesische Musiker zu Duetten ein: den Sänger und Gitarristen Rui Veloso, den Liedermacher Vitorino, den Pianisten Mário Laginha, und die Fado-Sängerin Celeste Rodrigues.

Rezeption
Der beliebte Sänger macht mit seinem Soloprojekt eine gefühlvollere, reduziertere Musik, als mit seiner Band Xutos & Pontapés. Er stellt hier das Lied, seine Melodie und seinen Text stärker in den Mittelpunkt, und rückt die Instrumentierung etwas in den Hintergrund. Der Schwerpunkt liegt dabei mehr auf poetischen Texten, ohne auf kritische Zeilen und eine eindeutige Haltung zu verzichten. Tempo und Tonlagen sind dabei besser auf seine einfache, aber ausdrucksstarke Stimme abgestimmt, als im verzerrteren Rock der Xutos. Die Machart, aber auch die Vermarktung der Alben sind nicht auf hohe Verkaufszahlen konzentriert. Im Vergleich zu den Xutos-Alben ist das Soloprojekt von Tim kommerziell unbedeutend. So erreichte sein drittes Album, 2008 in Zusammenarbeit von El Tatu mit dem öffentlich-rechtlichen Fernsehsender RTP herausgebracht, Platz 30 der Charts. Selbst das öffentlichkeitswirksamere Album von 2010 erreichte nur kurz den 7. Platz und fiel nach 5 Wochen ganz aus den Charts. Vielmehr lebt er hier eine ruhigere, kreativere Seite aus, und vermittelt außerdem neuen Hörerschichten einen Zugang zu von ihm geachteten, verdienten Musikern.

Diskografie

Studioalben

Weitere Alben
 1999: Olhos Meus
 2008: Um e Outro

Weblinks
 Tim bei Discogs
 Ausgiebige Biografie (port.)
 Detaillierte Biografie der Agentur

Einzelnachweise

Musiker (Portugal)
Liedermacher
Rockmusiker
Gitarrist
Träger des portugiesischen Ordens für Verdienst (Komtur)
Portugiese
Pseudonym
Geboren 1960
Mann

Tim (Sänger)


Türk Hava Kurumu veya kısaca THK, Türkiye'de havacılık sanayisini kurmak; askerî, sivil, sportif ve turistik havacılığın gelişmesini sağlamak için 16 Şubat 1925'te Mustafa Kemal Paşa'nın emriyle kurulmuş bir dernektir. Atatürk'ün işareti ile kurulduğunda Cevat Abbas Gürer kurucu ve başkan idi ve dernek "Türk Tayyare Cemiyeti" adını taşımaktaydı, 1935 yılında "Türk Hava Kurumu" adını aldı.

THK, Türkiye'nin "Havacılık Federasyonu" yetkisini taşır. 5 Ağustos 1925 tarihinden itibaren "kamu yararına çalışan dernek" statüsündedir. Merkezi Ankara'dadır. Cumhurbaşkanı ve Bakanlar Kurulu THK'nın manevi koruyucularındandır. Cumhurbaşkanı, Kuvvet Komutanları, Ankara Valisi doğal üyeleri arasında bulunmaktadır.

Kurum; üye aidatları, kurban derisi, fitre, zekat toplama faaliyetleri; pul satışı, kurum işletmelerinin etkinlikleri gibi kaynaklardan gelir elde eder.

Türk Hava Kurumu, 1954'ten bu yana kesintisiz olarak Uçan Türk adlı kurum dergisini iki ayda bir ücretsiz olarak yayımlamaktadır.

Tarihçe
Türkkuşu öğretmenlerinden pilot Emrullah Ali Yıldız, 12 Haziran 1938 günü 14 saat, 20 dakika süren bir planör uçuşuyla dünya rekorunu kırdı. Öğrencisi Ziya Aydoğan, THK İnönü Eğitim Merkezi'nden Kayseri'ye kadar 466 km'lik bir mesafeyi planörle uçtu.

THK'nin planör eğitimleri için gerekli olan planörler, Kurum'un Ankara'daki Akköprü atölyesinden sağlanıyordu. Bu atölyede 1940 yılına kadar yüzlerce planör üretimi, motor ve planör onarımları yapıldı. 1940 yılı sonlarında ise Akköprü'de sınırlı bir kadroyla çalışan atölye fabrika haline getirildi ve burada İngiliz Miles Magister eğitim uçaklarının seri montajına başlandı.

1939-1941 yılları arasında II. Dünya Savaşı öncesinde Genelkurmay Başkanlığının da isteğiyle Etimesgut Uçak Fabrikası kuruldu. 1944 yılında üretime Etimesgut Uçak Fabrikası'nda, Magister uçaklarının yanı sıra THK-1, 3, 4, 7, 9, 13 planörleri ile THK-2, 5 ve 10 tiplerinde eğitim, sağlık ve nakliye uçakları üretildi.

Türkiye'deki ilk motor fabrikası THK tarafından Gazi Orman Çiftliği'nde kuruldu. Bu fabrikanın çalışmaları 1951 yılına kadar sürdü ve dönemin getirdiği koşullar nedeniyle aynı yıl Makina ve Kimya Endüstrisi Kurumuna devredildi. Bu fabrika 1952'de tamamen kapatıldı, hâlen Türk Traktör Fabrikası olarak işletilmekte ve traktör üretimiyle ülke ekonomisine katkıda bulunmaktadır.

THK'nin yetiştirdiği havacı gençler, 1974 Kıbrıs Harekâtı sırasında gerçekleşen Hava İndirme Harekatına paraşütçü olarak katıldı. Harekât sırasında kurumun uçak ve pilotlarına da önemli görevler verildi.

Özellikle 1980'li yıllardan sonra THK, sportif havacılık konusunda 1990 yılından sonra da uluslararası ilişkilerinde büyük gelişmeler kaydetti. FAI, Genel Kurul ve Komisyon toplantılarında etkili bir politika izlenerek THK ve Türkiye ön plana çıkarıldı. Mevcut olan planör, paraşüt, uçuş okulu ve model uçak okuluna ilave olarak 1996 yılında bünyesinde balon, yelkenkanat ve yamaç paraşütünün bulunduğu Çok Hafif Hava Araçları Okulu kuruldu.

1995'te Dünya Paraşüt Şampiyonası, 1996'da 1. Dünya Hava Oyunları Test Yarışmaları, 1997'de 1. Dünya Hava Oyunları, Türk Hava Kurumunun ev sahipliğinde gerçekleşti.

Haziran 2000'de 6 dalda 1. Türkiye Hava Oyunları, Temmuz 2002'de ise 2. Türkiye Hava Oyunları, Haziran 2004'te 3. Türkiye Hava Oyunları gerçekleştirildi.

19 Mayıs 2002 tarihinde Ankara'da Türk Hava Kurumu Müzesi açıldı.

Türk Hava Kurumu Üniversitesi

Türk Hava Kurumu, Türkiye'de nitelikli eleman açığı olan sektörlerden biri olan havacılık sektöründeki eleman ihtiyacını karşılamak amacıyla 3 Mart 2011 tarihinde 27863 sayılı Resmî Gazete'deki 6114 sayılı Kanun ile Ankara ilinde bir üniversite kurmuştur. 2011-2012 döneminde ilk öğrencilerini kabul eden üniversite 4 fakülte, 2 yüksekokul ve 3 enstitü ile eğitim faaliyetlerine başlamıştır.

Başkanlar
 Cevat Abbas Gürer (1925)
 Ahmet Fuat Bulca (1925-1939)
 Şükrü Koçak (1939-1947)
 Seyfi Düzgören (1947-1949)
 Şükrü Sökmen Süer (1949-1950)
 Mustafa Zeren (1950-1961)
 Adnan Özsoy (1961-1962)
 Nuri Aslantaş (1962-1967)
 Cemal Engin (1967-1969)
 Lemi Tüzün (1969-1970)
 Kani Madasoğlu (1970-1975)
 Mehmet Bilir (1975)
 Şefik Aktuğlu (1975-1977)
 Abdullah Orakçılar (1979-1981)
 Yılmaz Oral (1981-1985)
 Baki Aydın (1985-1986)
 İnanç Ayas (1986-1990)
 Attila Taçoy (1990-1999)
 İbrahim Büyükyumukoğlu (1999-2000)
 Erdoğan Karakuş (2000-2002)
 Rasim Arslan (2002-2004)
 Yusuf Güngör (2004-2009)
 Osman Yıldırım (2009-2014)
 Vacit Öktem (2014-2015)
 Kürşat Atılgan (2015-2018)
 Ahmet Bertan Nogaylaroğlu (2018-2019)
 Cenap Aşcı (2019-2021)
 H. Abdullah Kaya (2021-2023)
 Ali Yüksel (2023 - )

Ayrıca bakınız
 THK-16
 Gazi Büstü

Dış bağlantılar
 Türk Hava Kurumu Resmî Sitesi
 THK Yangın Uçağı Kampanyası

Kaynakça

Türk Hava Kurumu


A teat is the projection from the mammary glands of mammals from which milk flows or is ejected for the purpose of feeding young.  In many mammals the teat projects from the udder. The number of teats varies by mammalian species and often corresponds to the average litter size for that animal. In some cases, the teats of female animals are milked for the purpose of human consumption.

The quality of some domesticated animals is determined by the establishment of desired characteristics, such as teat size and placement.

Number and positioning in animals
The number and positioning of mammary glands and teats varies widely among mammals. The protruding teats and accompanying glands can be located anywhere along the two milk lines. In general most mammals develop mammary glands in pairs along these lines, with a number approximating the number of young typically birthed at a time. The number of teats varies from 2 (in elephants and anthropoids) to 18 (in pigs). Marsupials usually have 4 to 12 teats, but the Virginia opossum has 13, one of the few mammals with an odd number. The following table lists the number and position of teats and glands found in a range of mammals:

Disease of teats
A number of diseases can affect the teats of cattle.
Pseudocowpox
 Warts caused by bovine papillomavirus
Teat-end hyperkeratosis
Dermatitis
Frostbite
Udder sores or necrotic dermatitis

Goats are also affected by diseases of the teats.

Etymology
Teat is derived from the Old French or Dutch word, "tete" or the Greek word τιτθύς. An alternative, but possibly not unrelated, would be the Welsh word "teth" or the Old English, "titt" which is still used as a slang term. The words "teat" and "tit" share a Germanic ancestor. The second of the two, tit, was inherited directly from Proto-Germanic, while the first entered English via Old French.

See also
Nipple

References

Glands
Mammal anatomy
Nipple
Secondary sexual characteristics

Teat


Grundtvigs Pavillon er en lille pavillon i parken på godset Rønnebæksholm ved Næstved.

Grundtvigs første kone Elisabeth Blicher døde i januar 1851, og allerede i oktober samme år giftede han sig med enken på godset Rønnebæksholm, Marie Toft. Hun lod bygge en pavillon i godsets park til Grundtvig som han kaldte for Venligheden. Han nåede dog aldrig at benytte den til fordybelse som det var hensigten, da hun døde allerede inden indvielsen i 1854, hvor Grundtvig så i stedet måtte holde en mindetale for sin unge kone.

Pavillonen har været tilskrevet flere arkitekter: Gottlieb Bindesbøll, Johan Georg Kretz (1810-57) og Johan Daniel Herholdt.

Pavillonen blev fredet 31. december 1938.

Se også
 Havearkitektur som parkinventar

Referencer

Eksterne henvisninger

 Fredningssag: Rønnebæksholm, Grundtvigs Pavillon hos Kulturarv.dk, Rønnebæksholm 1, Næstved. Fredet 31-12-1938
 "Historien og Grundtvig"  fra Roennebaeksholm.dk

Fredede bygninger, konstruktioner og anlæg i Næstved Kommune
Landskabsarkitektur
Danmark i 1800-tallet
Etableret i 1852

Grundtvigs Pavillon


أمير ناخب (بالألمانية: kurfürst ) منصب في الإمبراطورية الرومانية المقدسة أوجبه المرسوم الذهبي و يتكون من عدد محدود من الأمراء يشكلون المجمع الانتخابي الذي أسند له منذ القرن الثالث عشر انتخاب الإمبراطور الروماني المقدس .

مراجع

ألقاب نبالة ألمانية
أمراء الإمبراطورية الرومانية المقدسة
الانتخابات الإمبراطورية
الملكية في ألمانيا
انحلالات سنة 1866 في ألمانيا
تأسيسات سنة 1125 في أوروبا
تأسيسات عقد 1120 في الإمبراطورية الرومانية المقدسة
مجمعات انتخابية

أمير ناخب


Hugo López-Gatell Ramírez (Mexíkóborg, 22. febrúar 1969) er mexíkóskur sóttvarnalæknir, rannsóknarmaður, prófessor og opinber starfsmaður.

Mexíkóskir læknar

Hugo López-Gatell Ramírez