Filiala canadiană a Ku Klux Klan este o organizație fundamentată pe valorile și credințele specifice celui de-al doilea clan întemeiat în Statele Unite în anul 1915. Acesta și-a extins operațiunile în Canada și și-a dezvoltat ramificații în întreaga țară începând cu anii 1920 până în târziul anilor 1930, operând ca o fraternitate. Prima ramificație regională a fost înregistrată în Toronto în 1925 de către doi americani și un localnic. Organizația a dobândit un foarte mare succes în provincia Saskatchewan, unde a influențat pentru scurt timp activitatea politică, iar printre membrii săi se regăsea și un membru federal al Parlamentului în Camera Comunelor.

Trecut
Rezultatul Războiului Civil American din 1865 a constat în încheierea mișcării de secesiune din Statele Confederate ale Americii și abolirea sclaviei, aceasta din urmă reprezentând cauza principală a războiului. Statele Unite au intrat într-o perioadă de reconstrucție, timp în care infrastructura distrusă de acțiunile militare va fi reconstruită, unitatea națională va fi restaurată și sclavilor liberi le vor fi garantate drepturile civile odată cu adoptarea amendamentelor reconstrucției. În decembrie 1865, șase veterani ai armatei confederate au fondat organizația Ku Klux Klan în Pulaski, Tennessee.

Președintele Abraham Lincoln (1861-1865) și Andrew Johnson (1965-1969) au întreprins o abordare moderată față de Reconstrucție, însă în urma alegerilor din 1866 în care republicanii radicali au ajuns să controleze politica celui de-al patruzecilea Congres al Statelor Unite o perspectivă mai dură a fost adoptată, perspectivă în care foștii confederați erau eliminați de la putere, iar sclavilor eliberați li se acordau dreptul la vot. În iulie 1868, Congresul a legiferat cel de-al paisprezecelea amendament al Constituției care se adresa drepturilor cetățenești și garanta protecție egală în fața legii. Fundamentarea acestei abordări s-a continuat și după alegerile prezidențiale din 1868 câștigate de Ulysses S. Grant, susținător al republicanilor radicali. În mandatul său, cel de-al cincisprezecelea amendament al Constituției a fost adoptat; acesta interzicea guvernelor federale și statale să respingă dreptul de vot al cetățenilor pe baza "rasei, culorii sau condiției precedente de servitute". Această acțiune a fost urmată de trei legi constrângătoare, coduri penale care îi protejează pe afro-americani și care sunt direcționate către Ku Klux Klan. Cel de-al treilea act, cunoscut ca "Actul Ku Klux Klan", reprezintă legea care până în 1872 a distrus organizația și a dus la anchetarea a sute de membri.

Lansarea filmului The Birth of a Nation (ro: Nașterea unei Națiuni) de către D. W.Griffith în 1915, material în care se glorifica orginalul Ku Klux Klan prin intermediul revizionismului istoric, a alimentat restimentul printre anumiți cetățeni și a declanșat revolte în orașele în care a fost difuzat. În ziua de dinaintea Zilei Recunoștinței în 1915, William Joseph Simmons și 15 prieteni de-ai săi au înființat cel de-al doilea Ku Klux Klan în vârful muntelui Stone în Georgia unde au incendiat ceremonial o cruce pentru a marca ocazia.

Extinderea în Canada

În martie 1922, un afro-american pe nume Matthew Bullock a fugit din Carolina de Nord după ce a fost acuzat de instigare la revoltă și declarat om căutat de către Ku Klux Klan. Fratele său a fost ucis de membrii clanului care – conform ziarului Toronto Star la data respectivă – "au amenințat că vor trimite călăreți mascați să-l prindă și să-l aducă înapoi în statele americane sudice". Pe data de 1 decembrie 1924, C. Lewis Fowler din New York City, John H. Hawkins din Newport, Virginia și Richard L Cowan din Toronto au semnat un acord în vederea stabilirii Cavalerilor filialei canadiene a Ku Klux Klan. Responsabilitățile financiare pentru organizarea regională au fost împărțite în mod egal între aceștia și fiecare având calitatea de Ofițer Imperial fondator al Consiliului Provincial (en: Provincial Kloncillium), corpul conducător al organizației. Fowler a călătorit în Canada pe 1 ianuarie 1925 pentru a înființa în mod oficial organizația. Cowan avea calitatea de Imperial Wizard (ro: Vrăjitor Imperial), adică președinte, Hawkins pe cea de Klaliff Imperial – vice-președinte și șef de personal -, iar Fowler ocupa funcția de Imperial Kligrapp, și anume secretar. De asemenea, veniturile organizației erau împărțite în mod egal. Fowler va părăsi Canada în 1926.

În perioada de mijloc a anilor 1920, ramificații ale Ku Klux Klan au fost stabilite în întreaga țară. Conform istoricului James Pitsula, aceste grupuri respectau aceeași ideologie rasială, însă aveau o perspectivă mai restrânsă în comparație cu cele din Statele Unite, încercând să conserve "caracterul britanic" al Canadei în ceea ce privește etnicitatea și afilierea religioasă. Filiala canadiană a KKK a făcut eforturi în încercarea de a se distinge de organizația americană care utiliza un "nivel spectaculos de criminalitate" împotriva americanilor de culoare și a persoanelor albe care îi susțineau. Hawkins a declarat la o adunare în Londra că organizația canadiană Ku Klux Klan nu era una nelegiuită, ci se conforma legilor națiunii, însă va promova schimbarea legilor care nu îi convin sau care "nu asigură necesitățile țării". O fotografie realizată în 1925 a membrilor canadieni ai KKK în îmbrăcămintea specifică și publicată de London Advertiser demonstra că robele clanului din Canada erau diferite de cele utilizate de organizația din Statele Unite datorită adăugării unei frunze de acer în locul însemnului cu cruce. Unul dintre cele mai proeminente grupuri era ramificația Ku Klux Klan din Kanada a cărei principii privitoare la supremația albă și naționalism obliga membrii să garanteze că erau albi, ariani și erau protestanți. Organizatorii afirmau că organizația era un bazată pe principiile creștine cu "credință în primul rând Canadei și Steagului Marii Britanii", descalificând evreii pe motiv că nu erau creștini și romano-catolicii deoarece loialitatea acestora era față de Papă în Roma. Deși organizația a operat peste tot în Canada, cea mai de succes ramificație este reprezentată de cea din Saskatchewan unde până în târziul anilor 1920 erau înscriși peste 25.000 de membri. Istoricul Allan Bartely declara că acest succes este rezultatul opunerii politicii guvernului liberal din Saskatchewan stabilite către bine fundamentatul Partid Liberal Saskatchewan care a fost la putere în regiune încă de la nașterea sa în 1905. În 1992, Carny Nerland, un adept al supremației rasiale, membru al Ku Klux Klan și liderul ramificației Saskatchewan a Bisericii lui Iisus Hristos Națiunea Ariană Creștină a ucis un cree – membru al unui trib de ameridieni – pe nume Leo LaChance cu o pușcă de asalt. LaChance tocmai intrase în amanetul lui Nerland din Prince Albert, Saskatchewan cu scopul de a vinde blănuri.

Operațiuni

Deși s-au distanțat de violențele comise de organizația-mamă a Klu Klux Klan din Statele Unite, partea canadiană a organizației a fost implicată în numeroase campanii de amenințare a celor care nu se conformau credințelor clanului. Repercusiunile acestor fapte au constat în daune materiale semnificative în întreaga țară, inclusiv distrugerea Universității Saint-Boniface din Saint Boniface, Winniped, acțiune în urma căreia 10 persoane au încetat din viață, clădirea a fost distrusă și s-au pierdut toate consemnările și toate materialele bibliotecii. Înainte de înființarea oficială a Ku Klux Klan în Canada, bisericile și proprietățile catolice au devenit ținte, cel mai important exmplu fiind Catedrala Basilică din Notre-Dame de Quebec situată în Quebec City în 1992. Aceste fapte au fost atribuite clanului. Alte acțiuni violente asociate cu această organizație includ detonarea Bisericii Romano-Catolice Sf. Maria din Barrie în 1926. Persoana care a plantat dinamita în camera furnalului a fost prinsă mai târziu, aceasta din urmă admițând că doar a respectat ordinele Ku Klux Klan. Media, politicienii și alte autorități civile din Ontario alături de liderii religioși au militat împotriva violenței și a clanului. Până în iarna anului 1926, numărul celor care aderau la clan a început să scadă.

Extinderea spre vest
În 1926, organizatorii Ku Klu Klan-ului american, Hugh Finlay Emmons și Lewis A. Scott din Indiana au înființat o organizație a clanului în Saskatchewan. Au petrecut majoritatea primului semestru din 1927 călătorind prin provincie, stabilind ramificații locale ale clanului și comercializând acte de apartenență la organizație pentru 13 dolari canadieni pe individ. De asemenea, aceștia au distribuit propaganda și cruci arse, iar în luna iulie și august a anului au realizat încă un tur prin aceeași provincie. Imediat după aceste acțiuni, au fugit din Saskatchewan cu fondurile câștigate, lăsând partea canadiană în mare dificultate. Hawkins și John James Maloney, un seminarist din Hamilton opozant al romanismului, s-au mutat în Saskatchewan cu scopul de a revitaliza filiala. Sub conducerea sa, clanul a adunat peste 50.000 dolari canadieni din taxele de membru și au declarat înregistrarea a peste 70.000 de membri. Taxele anuale erau stabilite la 15$ pe membru. Majoritatea acestora erau susținători ai Partidului Conservator din Saskatchewan frustrați din cauza succesului pe care îl obținuse partidul liberal în urma sprijinului puternic venit din partea catolicilor. Sub conducerea lui Hawkins și Maloney, sentimentele anticatolice și antifranceze din interiorul clanului s-au intensificat, aceștia militând împotriva sistemului școlilor separate sub sloganul "o națiune, un drapel, o limbă, o școală". S-au opus "crucifixelor pe pereții școlilor publice, dreptului călugărițelor de a preda în școlile publice și predării în limba franceză în cadrul școlilor publice", blamându-i pe cei din Quebec.

Actul constituțional din 1867 garanta drepturi provinciale la educație și limbă, proteja drepturile minorităților, inclusiv pe cele ale catolicilor și a vorbitorilor de limbă franceză. La o întâlnire a Ku Klux Klan din 10 ianuarie 1929 la Sala Regent din Saskatoon, reverendul S.P. Rondeau afirma că Quebecul încerca să stabilească Saskatchewan drept a două regiune francofonă. Recent fondata filială locală își va anunța prezența în comunitate printr-o incendiere de cruci. Acest fapt a devenit o problemă în alegerile regionale din 1929 care au rezultat într-o coaliție guvernamentală condusă de către conservatorul James Thomas Milton Anderson după ce liberalii nu au reușit să formeze un guvern minoritar. Ku Klux Klan își va face simțăită prezența la numeroase mitinguri pentru susținerea lui James Garfield Gardiner prin incendierea crucilor. Gardiner l-a acuzat pe Anderson și pe conservatori de asocierea cu clanul sau de încercarea de a obține sprijinul acestora, însă nu au reușit să demonstreze acest lucru. Membrii clanului cuprindeau conseratori, liberali și progresivi, iar trezorierul regional era Walter Davy Cowan, membru al Partidului Conservator al Canadei și reprezentant în parlament al districtului electoral federal Long Lake în perioada 1930 – 1935. Odată format guvernul, conservatorii au condamnat Ku Klux Klan, dar oponenții acestora au insistat în a-i asocia cu organizația până la alegerile regionale din 1934. Guvernul conservator a modificat The School Act (ro: Legea Școlii) care interzicea expunerea însemnelor religioase în învățământ, respectiv a adus modificări politicii imigraționiste regionale. De asemenea, guvernul nu a mai recunoscut certificatele profesorilor eliberate de Quebec, oprind efectiv recrutarea profesorilor din acea provincie.

Alberta
Maloney s-a căsătorit cu Leorna Miller, fiica lui William Willoughby Miller, membru al Adunării Legislative pentru Biggar în perioada celei de-a șaptea Legislaturi a Saskatchewan condusă de Anderson. În lucrarea Rome in Canada acesta afirma că guvernul Anderson l-a uitat și, "în propria mândrie și îngâmfare", și-au asumat mare parte din efortul său. Mâhnit de respingere, a vizitat de câteva ori Ontario, iar apoi s-a mutat în Alberta în 1930, unde a susținut discursuri la 20 de jurăminte în acea primăvară la cererea Grand Master-ului A.E.Williams din Orange Lodge. Din cauza durei competiții cu William "Bible Bill" Aberhart în Calgar, acesta s-a mutat în Edmonton, oraș pe care l-a caracterizat drept "Roma Occidentului" pe motiv că existau multe proprietăți romano-catolice. A restaurat filiala Alberta a organizației înființate în 1923, însă prost administrată și organizată. S-a autodeclarat Imperial Wizard și a cerut organizatori experimentați ai clanului din Columbia Britanică și Saskatchewan. Călătorind până și la cinci angajamente pe zi în zonele rurale cu scopul de a stabili Klaverns – unități locale de membri ai clanului - și de a aduna taxele de aparteneță la clan, aceștia întâlneau uneori opoziții puternice, fiind nevoiți să ceară protecția polițiee la Gibbons și Stony Plain, având parte de o "ploaie" de pietre la Chauvin și opriți din a se debarca din tren la Wainwright. Ku Klux Klan și-a primit carta în septembrie 1932, însă suspiciuni cu privire la fondurile organizației au condus la dispute legate de conducerea lui Maloney. Pe data de 25 ianuarie 1933, acesta a fost condamnat pentru furt de documente legale din biroul unui avocat care se împotrivise implementării Ku Klux Klan, iar pe 3 februarie a fost condamnat de fraudă în asigurări. Decăderea lui Maloney a fost responsabilă de încetarea filialei Ku Klux Klan din Alberta.

Politică și propagandă

Într-o scrisoare expediată ziarului Manitoba Free Press pe 8 mai 1928, J.W.E. Rosborough – cel care ocupa funcția de Imperial Wizard în Saskatchewan – a declarat privitor la crezul ramificației KKK din acest oraș ca fiind caracterizat de credința în protestantism, separația dintre biserică și stat, un unic sistem public de educație, legi și libertate, lege și ordine, libertate de exprimare, libertatea presei, eliminarea mafiei, standarde morale mai înalte, libertate economică ariană, puritate rasială, imigrație restrictivă și selectivă, și pur patriotism. T.J. Hind, reverendul Primei Biserici Baptise din Moose Jaw, afirma că unul dintre scopurile întemeierii Ku Klux Klan reprezenta protejarea purității fizice a generației actuale și a celor viitoare. Membrii clanului considerau că politica imigraționistă a Canadei a transformat-o în groapa de gunoi a lumii. Aceștia au declarat că din cei 8.000 de imigranți recenți ai Reginei, doar 7 erau protestanți, afirmație dovedită ca fiind falsă. Organizația a promovat o politica "100% canadian" pentru a împiedica scăderea influenței protestanților anglo-saxoni cauzată de fluxul masiv de imigranți din Europa, în special est-europeni de credință romano-catolică și evreiască.

În octombrie 1927 în cadrul întâlnirii KKK din Sala Regina City, Maloney menționa că a primit o scrisoare de la Plutarco Elias Calles, președintele Mexicului, în care i se aducea la cunoștință că Mexicul are un nivel de analfabetism de 80% din cauza celor 400 de ani în care Biserica Romano-Catolică a deținut controlul sistemului educațional. Callies era extrem de anticlerical, iar în timpul mandatului său ostilitatea față de catolici și legiferarea Legilor lui Calles au condus la Războiul Cristero. Maloney a descris Biserica Romano-Catolică drept "acel sistem întunecat care a distrus orice țară pe care a reușit să o controleze", militând în favoarea schimbării radicale a legilor canadiene privitoare la imigrație în vederea restricționării accesului catolicilor. Organizatorii clanului au declarat că organizația este pro-protestantă și nu discriminează din punct de vedere politic sau religios, însă a fost înființată cu scopul de a salva Canada. De asemenea, aceștia afirmau că organizația nu este tratată corect de către mass-media și că au de gând să-și formeze propria presă în vederea răspândirii faptelor referitoare la Ku Klux Klan.

Membri
În iulie 1927, un organizator al clanului a declarat că acesta cuprindea  46.500 de membri în Saskatchewan. Până în târziul anului 1927, erau 2.300 de membri KKK în Moose Jaw.

Vezi și
 Ku Klux Klan

Referințe

Bibliografie
 Robin, Martin (1992). Shades of Right: Nativist and Fascist Politics in Canada, 1920–1940. University of Toronto Press. ISBN 0-8020-6892-8.
 Sher, Julian (1983). White hoods: Canada's Ku Klux Klan. New Star Books. ISBN 0-919573-12-6.

Rasism
Societăți secrete
Antisemitism în Canada
Slavofobie
Organizații teroriste
Fondări în 1925
Canada
Ku Klux Klan după loc
Supremație albă în Canada
Grupări anticomuniste

Filiala canadiană a Ku Klux Klan


17-Mile Drive is a scenic road through Pebble Beach and Pacific Grove on the Monterey Peninsula in California, much of which hugs the Pacific coastline and passes famous golf courses, mansions and scenic attractions, including the Lone Cypress, Bird Rock and the 5,300-acre Del Monte Forest of Monterey Cypress trees.

The drive serves as the main road through the gated community of Pebble Beach. Inside this community, nonresidents have to pay a toll to use the road. Like the community, the majority of 17-Mile Drive is owned and operated by the Pebble Beach Corporation. The 17-Mile Drive is a -long scenic loop having five primary entrances - the main highway entrance at California State Route 1, and entrances in Carmel and Pacific Grove.

History

In 1602 the Monterey Peninsula was mapped by Spanish explorers. By 1840 the area now called Pebble Beach was a rancho left to widow Carmen Garcia Barreto Maderiaga Maria by her husband. She sold the 4000 acre property for $500 in 1846. Ownership passed several times until 1862 when the property was purchased at auction for 12 cents an acre by David Jacks. At the time, the area was called "Stillwater Cove". Jacks leased the land to the "China Man Hop Company", a small village with a population of about 30 Chinese fishermen living in shacks built upon the rocky shoreline.

In 1880, Jacks sold the land to the Pacific Improvement Company (PIC), a consortium of The Big Four railroad barons: Charles Crocker, Mark Hopkins, Collis Huntington and Leland Stanford. By 1892, the PIC laid out a scenic road that they called the 17-Mile Drive, meandering along the beaches and among the forested areas between Monterey and Carmel. Within short order, the area became a tourist destination with the building of the Hotel Del Monte.

The hotel was the starting and finishing point for 17-Mile Drive, (originally called the 18-mile Drive by hotel operators). The drive was offered as a pleasure excursion to hotel guests, and was intended to attract wealthy buyers of large and scenic residential plots on PIC land. Sightseers riding horses or carriages along the 17-Mile Drive sometimes stopped at Pebble Beach to pick up agate and other stones polished smooth by the waves, and they commented on a few unusual tree formations known as the Witch Tree and the Ostrich Tree—the latter formed by two trees leaning on each other. At that time, the Chinese fishing community continued in existence despite mounting anti-Chinese sentiment among Monterey residents of European heritage. At roadside stands, Chinese-American girls sold shells and polished pebbles to tourists. In the 1900s, the automobile began replacing horses on 17-Mile Drive, and by 1907 there were only automobiles. The drive featured region's historical sites, forests, and on to the coastal scenic attractions in the Hotel Del Monte Park Reservation, as it was known at the time.

Drawn by six bay horses, President Benjamin Harrison took the coach ride through the reservation in 1891. The coach was adorned with the national colors "and the harness on the horses was lined with bunting and roses as far as possible."  In the newspaper The Monterey Cypress, President Harrison noted "This is a lovely spot. I only wish I could stay here a week."
In 1887, the hotel was destroyed by fire and replaced with a new structure. The Del Monte Golf Course was added in 1897 as part of the hotel and is today the oldest operating course west of the Mississippi. In 1919, the Los Angeles Times called the 17-Mile Drive one of the "great wonders of the world."

On February 27, 1919, Samuel Finley Brown Morse formed the Del Monte Properties Company, and acquired the extensive holdings of the Pacific Improvement Company, which included the Del Monte Forest and the Hotel Del Monte. Another fire destroyed that structure and was replaced by a third hotel. This new hotel was finished in 1926 and requisitioned by the United States government as a training facility in 1942. After World War II, the Hotel del Monte building and surrounding grounds were acquired by the United States Navy for its Naval Postgraduate School and the building was renamed Herrmann Hall. The Del Monte Forest, including the famed 17-Mile Drive, remained under the ownership of Del Monte Properties Company.

On March 30, 1977, the Del Monte Properties Company was reincorporated as the Pebble Beach Corporation. In May 1979, 20th Century Fox, later bought by Marvin Davis, purchased the Pebble Beach Corporation. When the film company was sold to Rupert Murdoch in 1985, Davis kept several company assets not directly related to the film and TV industry, including the Pebble Beach Company. In 1990 Davis sold the company to Japanese businessman Minoru Isutani, who made it a subsidiary of the Japanese resort company Taiheiyo Club Inc. under a holding company called the Lone Cypress Company. In 1999 the Pebble Beach Company was acquired from Cypress by an investor group led by Clint Eastwood, Arnold Palmer, and Peter Ueberroth.

Route description

At the north end, a portion of the early route through Pacific Grove begins at the intersection of Del Monte Blvd and Esplanade Street. The famous portion of 17-Mile Drive then begins a few miles south of this point. The crossing of Highway 68 (Holman Highway/Sunset Drive) and 17-Mile Drive marks the entrance to Pebble Beach.

From the Sunset Drive/Pacific Grove gate, the drive runs inland past Spanish Bay, then adjacent to beaches and up into the coastal hills, providing scenic viewpoints. The route allows for self-directed travel and stopping, with frequent turnouts along the roadway in many locations along the route. Without stops, it takes a minimum of 20 minutes to reach Carmel. The numerous turnouts allow stopping to take pictures, or getting out to stroll along the ocean or among the trees. Visitors receive a map that points out some of the more scenic spots. In addition, a red-dashed line is marked in the center of the main road to guide visitors, and help prevent them from venturing into the adjacent neighborhood streets.

The road provides vistas of golf courses including Spyglass Hill, Cypress Point and Pebble Beach. After reaching Carmel Way, and the exit to Carmel, the 17-Mile Drive then heads northeast to the Highway 68/Highway 1 interchange, where one can exit, or continue to loop along the higher vistas of 17-Mile Drive, some of which offer views from more than 600 feet above sea-level. The full loop will take you back to the Pacific Grove Gate at Sunset Drive — a distance of 17 miles.

The only services open to the public in Pebble Beach (gas stations, restrooms, restaurants) are at the Inn at Spanish Bay and at The Lodge at Pebble Beach; plenty of comfortable and scenic spots are available to picnic. Spyglass Hill and Poppy Hills golf courses also have restaurants open to the public.

To drive the section of the road within the Pebble Beach gated community, there is an entrance fee requirement of US$11.25 (as of December 6, 2022), except for travelers on bicycles. Visitors can recoup the toll if they dine (i.e. purchase of $35 or more at all Pebble Beach Resorts restaurants, excluding Pebble Beach Market) or shop within the community. Residents are not required to pay this fee, as they pay an annual fee (noted by the "Del Monte Forest" placard that residents carry in their vehicle or on their license plates), nor are guests if they are granted access in advance of their visit by a resident or through hotel/restaurant reservations (the guard house can either call the resident or look at a list of names). Motorcycles are not allowed.

Scenic attractions

Primary scenic attractions include Cypress Point, Bird Rock, Point Joe, Pescadero Point, Fanshell Beach & Seal Point. The famous "Witch Tree" landmark, often used as scenic background in movies and television, was formerly at Pescadero Point. The tree was blown down by a storm on January 14, 1964. Pescadero Point is also the site of the Ghost Tree, a landmark Monterey Cypress tree. The tree gives its name to a dangerous extreme surfing location known to have storm waves. Currently, the surf break of Ghost Tree is off limits to surfers and watercraft.

Chief among the scenic attractions is the Lone Cypress, a salt-pruned Monterey cypress (macrocarpa) tree which is the official symbol of Pebble Beach and a frequent fixture of television broadcasts from this area. In 1990 the Monterey Journal reported that Pebble Beach's lawyer, Kerry C. Smith, said "The image of the tree has been trademarked by us," and that it intended to control any display of the cypress for commercial purposes. The company had warned photographers that "they cannot even use existing pictures of the tree for commercial purposes." Other legal commentators have questioned the Pebble Beach Company's ability to invoke intellectual property laws to restrict others' use of such images.

Art
Various artists over the years have found inspiration for their paintings of flora and fauna along this famous coastal drive. For example, Arthur Hill Gilbert, one of the founding members of the Carmel Art Association, was an American Impressionist noted for his canvases depicting this scenic area, including View of 17 Mile Drive, and The Cove, Pt. Lobos, circa 1930.

References

External links

 Pebble Beach Resorts: 17-Mile Drive
 Photographic description of the whole of 17-Mile Drive.

Roads in Monterey County, California
Toll roads in California
Non-freeway toll roads
Tourist attractions in Monterey County, California
Pacific Grove, California
Pebble Beach, California

17-Mile Drive


إي إم دي توريون AMD Turion هي العلامة التجارية التي تنطبق عليها إي إم دي على معالجاتها إكس86-64 منخفضة استهلاك الطاقة (المحمول) والتي تحمل الاسم K8L.  تتنافس معالجات توريون 64 وتوريون 64 إكس2/الترا مع معالجات إنتل المحمولة ، في البداية معالجين بنتيوم M وإنتل كور 1 وإنتل كور 2.

في السابع عشر من أيار عام 2006 أعلنت AMD عن سلسلة المعالجات الأولى لها وهي معالجات الحواسب المحمولة 64 bit متعددة النوى 64 bit dual-core laptop processors والتي تحتوي على نواتين من المعالجات، هذه المعالجات قادرة على تشغيل العديد من التطبيقات بتزامن وهذه يعني أنها فعلياً أنقصت من تأخير الدخل input latency عندما يقوم المستخدم بتحويل المهام convert tasks، ومكّنت من الوصول إلى حواسب محمولة عالية الأداء جداً.

الاستهلاك الكهربائي لهذه المعالجات ليس أكبر من الاستهلاك الكهربائي للمعالجات السابقة لها والرقاقة chipset والشبكة اللاسلكية WLAN ليست مصنوعة خصيصاً من AMD ولكن تأتي من مصنّعين مشهورين مثل ATI، NVidia، Airgo، Atherosو Broadcom، هناك مجموعتين من الرقاقات لهذا النوع من المعالجات Radeon Xpress 1100و 1150 Radeon Xpress، أما NVidia فهي مزيج من nForce Go 430 MCP و GeForce Go 6150 IGP لهذا النوع من المعالجات.

•هذه المعالجات تستخدم مقبس S1 Socket S1 وذاكرة DDR2 وتستخدة أيضاً تقنية AMD Virtualization Technology ،أنتجت AMD معالج Turion 64 X2 أولاً اعتماداً على معالجات IBM وهي 90 nm (نانو متر) سيليكون(سيليسيوم) على عازل (SOI) اسمه تايلور IBM's 90 nm Silicon on insulator (SOI) process (cores with the Taylor (codename)).

في أيار عام 2007 تحوّلوا إلى معالجات 65 nm سيليكون(سيليسيوم)- جرمانيوموالتي تم التوصل إليها من خلال الجهد المبذول من IBM بالتعاون مع AMD ، مع 40 % من التطورات التي حدثت مع هذا التحول أصبح اسم الرمز لهذا المعالج تايلر(Tyler).

 هذه العائلة من المعالجات هي 64 bit والتي تحتوي ميزات حاسوبية استثنائية وشكل مدمج رقيق وهي تُلحم مباشرة على اللوحة الأم والذي يقلّص الارتفاع العمودي من 2.03 mm إلى 8.6mm بالإضافة إلى احتواء هذه المعالجات على (ECC) وهو Error Correcting Code أي رمز تصحيح الخطأ لزيادة الموثوقية وحماية المعلومات من أجل الإجراءات والمشاريع المتخذة عليها.

 AMD له عرض حزمة عالي bandwidth AMD 780E chipset والجيل الثاني من المسرى PCI PCI Express® Generation 2 والذي يدعم الأداء العالي للمعالج بالإضافة إلى تقنية ATI من أجل الإظهار البياني ATI Hybrid Graphics Technology وهو يدعم ستة تعاريف متطورة للإظهار البياني كما يحتوي على رقاقات من نوع M690E+SB600 chipset أما الذاكرة فهي أربعة من نوع four sticks of DDR2.

مميزات AMD:
 Direct Connect Architecture بنية الاتصال المباشر وذلك بتزويد روابط عالية السرعة متخصصة ومنفصلة بين المعالج والذاكرة، و
المعالج والدخل/ الخرج، والدخل/الخرج والذاكرة لإمكانية التنبؤ بالزمن الحقيقي.
 Hyper Transport™ technology : التي ترفع أداء النظام ككل من خلال واجهة الدخل/ الخرج المتخصصة عالية السرعة صغيرة التأخير وتدعم حتى 6.4 GB/S عرض حزمة وصلة الدخل/ الخرج.
 AMD Digital Media Xpress™ technology: صممت للاستخدام من قبل برمجيات الصوت والصورة الثلاثية الأبعاد والإظهارات البيانية المتعددة كالألعاب والصور الطبية وتطبيقات نقطة البيع point-of-sale applications
 Memory Addressing : توسيع عنونة الذاكرة بشكل كبير ب 40 bit عنوان فيزيائي و 48 bit عنوان افتراضي.
 يضاعف عدد السجلات الداخلية ب 8 إضافية (المجموع الكلي 16)64 bit سجل للأعداد الصحيحة و 16 سجل ذات 128bit وهي SSE/SSE2/SSE3
 AMD Digital Media Xpress™ technology: تقنية تدعم تعليمات SSE/SSE2/SSE3 و MMX.
 متحكم ذاكرة DDR2 متكاملة : صمم لزيادة الأداء بوصل المعالج مباشرة مع الذاكرة وهذا ينقص تلبث الذاكرة ويحتوي على واجهة تخاطبية 64 bit ومتوافق مع الذواكر عالية السرعة DDR2-533، DDR2-667

chip cache (مستويات الخابية):
 المستوى الأول خابية تعليمات 64 KB لكل نواة.
 المستوى الأول خابية معطيات 64 KB لكل نواة.
 المستوى الثاني خابية 512 KB لكل نواة.

مراجع

الأجهزة الدقيقة المتقدمة إكس86
معالجات إيه إم دي

إي إم دي توريون


Boudevilliers is a former municipality in the district of Val-de-Ruz in the canton of Neuchâtel in Switzerland.  The municipalities of Boudevilliers, Cernier, Chézard-Saint-Martin, Coffrane, Dombresson, Engollon, Fenin-Vilars-Saules, Fontainemelon, Fontaines, Les Geneveys-sur-Coffrane, Les Hauts-Geneveys, Montmollin, Le Pâquier, Savagnier and Villiers merged on 1 January 2013 into the new municipality of Val-de-Ruz.

History
Boudevilliers is first mentioned in 1195 as Boudeviler.

Geography
Boudevilliers had an area, , of .  Of this area,  or 61.3% is used for agricultural purposes, while  or 32.2% is forested.   Of the rest of the land,  or 6.3% is settled (buildings or roads),  or 0.2% is either rivers or lakes and  or 0.2% is unproductive land.

Of the built up area, housing and buildings made up 2.2% and transportation infrastructure made up 3.3%.  Out of the forested land, 28.9% of the total land area is heavily forested and 3.3% is covered with orchards or small clusters of trees.  Of the agricultural land, 38.7% is used for growing crops and 10.3% is pastures and 11.9% is used for alpine pastures.  All the water in the municipality is flowing water.

The former municipality is located in the Val-de-Ruz district, at the intersection of the Neuchâtel to La Chaux-de-Fonds and the Rochefort to Saint-Imier roads.  It consists of the village of Boudevilliers and the hamlets of Malvilliers, La Jonchère and Landeyeux.

Coat of arms
The blazon of the municipal coat of arms is Gules, a Cross bottony Or.

Demographics
Boudevilliers had a population () of 754.  , 12.7% of the population are resident foreign nationals.  Over the last 10 years (2000–2010) the population has changed at a rate of 20%.  It has changed at a rate of 8.5% due to migration and at a rate of 11.7% due to births and deaths.

Most of the population () speaks French (665 or 92.6%) as their first language, German is the second most common (22 or 3.1%) and Portuguese is the third (8 or 1.1%).  There are 5 people who speak Italian.

, the population was 48.5% male and 51.5% female.  The population was made up of 337 Swiss men (42.9% of the population) and 44 (5.6%) non-Swiss men.  There were 368 Swiss women (46.8%) and 37 (4.7%) non-Swiss women.  Of the population in the municipality, 159 or about 22.1% were born in Boudevilliers and lived there in 2000.  There were 300 or 41.8% who were born in the same canton, while 141 or 19.6% were born somewhere else in Switzerland, and 99 or 13.8% were born outside of Switzerland.

, children and teenagers (0–19 years old) make up 26.5% of the population, while adults (20–64 years old) make up 57% and seniors (over 64 years old) make up 16.6%.

, there were 301 people who were single and never married in the municipality.  There were 329 married individuals, 59 widows or widowers and 29 individuals who are divorced.

, there were 252 private households in the municipality, and an average of 2.5 persons per household.  There were 64 households that consist of only one person and 23 households with five or more people.  , a total of 232 apartments (89.6% of the total) were permanently occupied, while 17 apartments (6.6%) were seasonally occupied and 10 apartments (3.9%) were empty.  The vacancy rate for the municipality, , was 0.68%.

The historical population is given in the following chart:

Sights
Boudevilliers is known for its ancient chateau which dates from the Middle Ages.

Politics
In the 2007 federal election the most popular party was the SP which received 25.43% of the vote.  The next three most popular parties were the FDP (19.97%), the SVP (19.9%) and the LPS Party (13.99%).  In the federal election, a total of 276 votes were cast, and the voter turnout was 55.9%.

Economy
, Boudevilliers had an unemployment rate of 3.1%.  , there were 43 people employed in the primary economic sector and about 17 businesses involved in this sector.  62 people were employed in the secondary sector and there were 10 businesses in this sector.  404 people were employed in the tertiary sector, with 32 businesses in this sector.  There were 372 residents of the municipality who were employed in some capacity, of which females made up 42.5% of the workforce.

 the total number of full-time equivalent jobs was 413.  The number of jobs in the primary sector was 28, of which 27 were in agriculture and 1 was in forestry or lumber production.  The number of jobs in the secondary sector was 58 of which 6 or (10.3%) were in manufacturing and 53 (91.4%) were in construction.  The number of jobs in the tertiary sector was 327.  In the tertiary sector; 33 or 10.1% were in wholesale or retail sales or the repair of motor vehicles, 20 or 6.1% were in a hotel or restaurant, 6 or 1.8% were in the information industry, 2 or 0.6% were the insurance or financial industry, 9 or 2.8% were technical professionals or scientists, 1 was in education and 216 or 66.1% were in health care.

, there were 326 workers who commuted into the municipality and 243 workers who commuted away.  The municipality is a net importer of workers, with about 1.3 workers entering the municipality for every one leaving.  About 3.1% of the workforce coming into Boudevilliers are coming from outside Switzerland.  Of the working population, 7% used public transportation to get to work, and 65.6% used a private car.

Religion
From the , 153 or 21.3% were Roman Catholic, while 350 or 48.7% belonged to the Swiss Reformed Church.  Of the rest of the population, there were 3 members of an Orthodox church (or about 0.42% of the population), and there were 20 individuals (or about 2.79% of the population) who belonged to another Christian church.  There were 15 (or about 2.09% of the population) who were Islamic.  There were 2 individuals who were Buddhist.  158 (or about 22.01% of the population) belonged to no church, are agnostic or atheist, and 27 individuals (or about 3.76% of the population) did not answer the question.

Weather
Boudevilliers has an average of 134.1 days of rain or snow per year and on average receives  of precipitation.  The wettest month is December during which time Boudevilliers receives an average of  of rain or snow.  During this month there is precipitation for an average of 12.9 days.  The month with the most days of precipitation is May, with an average of 13.1, but with only  of rain or snow.  The driest month of the year is April with an average of  of precipitation over 11.2 days.

Education
In Boudevilliers about 277 or (38.6%) of the population have completed non-mandatory upper secondary education, and 112 or (15.6%) have completed additional higher education (either university or a Fachhochschule).  Of the 112 who completed tertiary schooling, 49.1% were Swiss men, 30.4% were Swiss women, 12.5% were non-Swiss men and 8.0% were non-Swiss women.

In the canton of Neuchâtel most municipalities provide two years of non-mandatory kindergarten, followed by five years of mandatory primary education.  The next four years of mandatory secondary education is provided at thirteen larger secondary schools, which many students travel out of their home municipality to attend.  During the 2010-11 school year, there were 0.5 kindergarten classes with a total of 10 students in Boudevilliers.  In the same year, there was one primary class with a total of 20 students.

, there were 25 students in Boudevilliers who came from another municipality, while 99 residents attended schools outside the municipality.

References

Former municipalities of the canton of Neuchâtel

Boudevilliers


Diego Martiñones (Montevideo, Uruguay, 25 de enero de 1985)  es un futbolista uruguayo. Juega de delantero en Club Atlético Progreso de canelones de la Liga departamental de canelones.

Clubes

Palmarés

Torneos oficiales
Goleador

Enlaces externos
 Ficha en BDFA.com
 Ficha en Soccerway.com

Futbolistas de Uruguay
Futbolistas del Danubio Fútbol Club
Futbolistas del Tacuarembó Fútbol Club
Futbolistas del Central Español Fútbol Club
Futbolistas del Club de Deportes Cobresal en los años 2000
Futbolistas del Club Blooming
Futbolistas del Club Atlético Talleres (Córdoba)
Futbolistas del Club Atlético Villa Teresa
Nacidos en Montevideo

Diego Martiñones


Ribeira do Pombal es un municipio brasilero del estado de Bahía. Su población estimada en 2007 era de 47.400 habitantes.

Obtiene su nombre en homenaje al célebre primer ministro del reino de Portugal, Sebastião José de Carvalho y Melo. El municipio tuvo su origen a partir de una aldea de indios quiriris.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Bahía

Ribeira do Pombal


Marc Overmars (d. 29 Mart 1973, Emst), Hollandalı eski futbolcudur. Hızıyla tanınan futbolcu sağ ayaklı olmasına rağmen iki ayağını da kullanabilmesi ve sol kanatta oynamasıyla biliniyordu. 2004 yılında dizinden yaşadığı sakatlık sonucu futbolu bıraktığını açıklayan oyuncu 2008 yılında Jaap Stam'ın jübile maçında oynadıktan sonra tekrar teklifler almaya başladı ve bir sezon daha Go Ahead Eagles'da oynadıktan sonra tekrar futbolu bıraktığını açıkladı.

1993 yılında ilk kez millî olan Marc Overmars tam 86 millî maçta 17 gol kaydetti.

Futbol sonrası kariyeri
Şubat 2005'te Overmars, Go Ahead Eagles'ın hissedarı oldu. İki ay sonra, teknik konularla ilgilenmek için kulübün denetim kuruluna katıldı. Go Ahead Eagles'ın başkanı Hans de Vroome, Overmars'ın gelişinden "fazlasıyla memnun olduğunu" söyledi ve "Yönetim kurulunun sağlam bir futbol geçmişine sahip birine ihtiyacı var" dedi.

2011'de Overmars, Ajax'ın genç antrenörü olarak haftada bir gün göreve başladı. 2011-12 sezonunun sonunda, Overmars Go Ahead Eagles'daki görevinden ayrıldı. "Yedi yıldır kulüpte gönüllü olarak aktifim. Bu hayatımda büyük bir zaman." Kulübün hayal kırıklığı yaratan lig formu kararını "hızlandırdı".

Overmars, Temmuz 2012'de Ajax'ta futbol direktörü oldu. Kadın meslektaşlarına gönderdiği cinsel içerikli mesajlar yüzünden Şubat 2022'de istifa etti.

Kaynakça

1973 doğumlular
Hollandalı futbolcular
Hollanda millî futbol takımı futbolcuları
Go Ahead Eagles futbolcuları
Willem II futbolcuları
AFC Ajax futbolcuları
Arsenal FC futbolcuları
FC Barcelona futbolcuları
İngiltere'deki gurbetçi futbolcular
İspanya'daki gurbetçi futbolcular
1994 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
1998 FIFA Dünya Kupası futbolcuları
2000 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
2004 Avrupa Futbol Şampiyonası futbolcuları
Yaşayan insanlar
Resim aranan futbolcular
Kanat futbolcuları
Orta saha futbolcuları
Hollandalı gurbetçi futbolcular
İspanya'daki Hollandalı gurbetçiler
Eerste Divisie futbolcuları
Eredivisie futbolcuları
La Liga futbolcuları
Premier League futbolcuları
UEFA Şampiyonlar Ligi'ni kazanan futbolcular

Marc Overmars


Le gouvernement Cañellas  () est le gouvernement des îles Baléares du  au , sous la  du Parlement.

Historique
Ce gouvernement est dirigé par le président des îles Baléares conservateur sortant Gabriel Cañellas. Il est constitué du seul Parti populaire (PP) et dispose de  sur 59, soit 50,8 % des sièges du Parlement.

Il est formé à la suite des élections parlementaires du .

Formation
Le , Gabriel Cañellas remporte le vote d'investiture au Parlement par  favorables et . Nommé président le  suivant, le nouveau gouvernement de Gabriel Cañellas entre en fonctions le .

Composition

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Élections au Parlement des îles Baléares de 1995
 Président des îles Baléares

Liens externes
 .

Cañellas IV

Gouvernement Cañellas IV


École nationale des chartes je francuski grande école i sastavni koledž na Université PSL, specijaliziran za povijesne znanosti. Osnovano je 1821. godine. Studenti koji se zapošljavaju na natječaju i imaju status službeničkog pripravnika, nakon završene diplomskog rada stječu kvalifikaciju arhivista-paleografa. Oni općenito ostvaruju karijeru kao kustosi kulturne baštine u arhivima i vizualnim područjima, kao kustosi knjižnica ili kao predavači i istraživači u humanističkim i društvenim znanostima. 2005. godine škola je uvela i magisterije na koje su se studenti zapošljavali na temelju prijavnog portfelja, a 2011. i doktorske titule.

Poznati maturanti
 Josip Nagy, hrvatski povjesničar

Izvori

Vanjske poveznice
 École des chartes

Pariz
Visokoškolske ustanove u Francuskoj

École nationale des chartes


was a town located in Atetsu District, Okayama Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 2,511 and a density of 18.41 persons per km2. The total area was 136.37 km2.

On March 31, 2005, Shingō, along with the towns of Ōsa, Tessei and Tetta (all from Atetsu District), was merged into the expanded city of Niimi.

Dissolved municipalities of Okayama Prefecture
Niimi, Okayama

Shingō, Okayama


La Insignia de Asalto de Infantería  fue una insignia militar de Alemania, usada para condecorar a miembros de las Waffen SS y del Heer durante la Segunda Guerra Mundial. Fue instituida el 20 de diciembre de 1939 por el generalfeldmarschall  y  jefe del Oberkommando des Heeres Walther von Brauchitsch. Se otorgaría a miembros de unidades de infantería no mecanizada y Gebirgsjäger que participaran en asaltos de infantería, con armamento ligero de infantería, con un mínimo de tres días en el frente de batalla a partir del primero de enero de 1940. También se otorgaba durante los combates cuerpo a cuerpo durante las contra-ofensivas. Lo podían conceder a partir de jefe de regimientos o superiores. Las dos primeras fueron concedidas a un oficial y un soldado durante una ceremonia especial el 28 de mayo de 1940 por el propio von Brauchitsch.

Categorías

Plata
La categoría de plata se instituyó el 20 de diciembre de 1939 por el jefe del OKH, Walther von Brauchitsch, y se otorgaba a los soldados de infantería bajo los siguientes criterios:

 Haber tomado parte en tres o más asaltos de infantería.
 Haber tomado parte en tres o más contraataques de infantería.
 Haber tomado parte en tres o más operaciones de reconocimiento armado.
 Haber tomado parte en un combate cuerpo a cuerpo durante un asalto.
 Haber tomado parte en tres días diferentes en la recuperación de posiciones.

Bronce
La categoría de bronce se instituyó el 1 de junio de 1940. Se otorgaba a las tropas motorizadas acorazadas bajo los siguientes criterios:

 Haber tomado parte en tres o más asaltos motorizados.
 Haber tomado parte en tres o más contraataques motorizados.
 Haber tomado parte en tres o más operaciones de reconocimiento armado motorizado.
 Haber tomado parte en un combate mano a mano durante un asalto motorizado.
 Haber tomado parte en tres días diferentes en la recuperación de posiciones mediante infantería motorizada.

Marcas de fabricante
1, 2, 3, 4, Assmann, BSW, CW, DH Aurich, Franke & Reif, FO, FLL, FZS, G&W, GWL, H, JB & Co., JFS, L/10, L/18, L/51, L/53, L/56, L/61, MK 1, MK 2, MK 3, MK 4, MK 5, MK 6, MK 7, R.S., RSS, S.H.u.Co 41, W.H., ÜÜ Wiedmann.

Diseño
Fue diseñada por la compañía C. E. Junker de Berlín. Se trata de una corona ovalada de 8 hojas de roble y once bellotas; en la parte superior hay un águila sosteniendo una cruz gamada; sobre la corona reposa oblicuamente un Mauser Kar 98k con la bayoneta calada (el principal fusil reglamentario usado durante la guerra por la infantería alemana). El reverso es liso con el pin para prenderla. Con la institución de la Ordensgesetz de 1957, al personal militar alemán se le permitió exhibir versiones desnazificadas de todas las condecoraciones militares. También de la Infanterie- Sturmabzeichen, que se fabricó a partir de 1957 en su versión desnazificada, en bronce y plata, sin el águila ni la cruz gamada.

Referencias

Órdenes, condecoraciones y medallas militares de la Alemania nazi
Premios establecidos en 1939

Insignia de Asalto de Infantería


Heliopsis longipes, conocido como chilcuas, es un  arbusto silvestre mexicano también conocido como pelitre, raíz de oro o chilcuague, que proviene del  náhuatl chilmecatl, que significa 'chile de mecate', debido a lo delgado y fuerte de las raíces de la planta. Otros nombres menos usados son Chilquahuitl o Chilcuague.

Características
Planta herbácea que mide entre 0,50 a 0,70  m de altura. Las flores son de color amarillo, en los que ambos tipos (liguladas y del disco) son hermafroditas; cubiertas de un eje leñoso y amarillento. Se distribuyen en cabezuelas, nunca mayores de un centímetro. Las lígulas son marecentes y sésiles mientras que los aquenios de los dos tipos de flore son tri o tetrangulares. Las hojas miden de 2 a 4 cm , ovales y salen dos opuestos mismos tallos, con el margen serrado o crenado.

Composición química
La planta contiene un alcaloide llamado afinina  el cual es conocido por sus propiedades como antibiótico, antimicótico, analgésico, antiséptico, anestésico, sialogogo, cicatrizante e insecticida.

Distribución
Es una planta endémica del estado de Guanajuato, México, y se encuentran también en los límites de los estados colindantes de San Luis Potosí y Querétaro.

Usos
Su efecto terapéutico se debe a la presencia de las alcamidas, en especial la afinina, sintetizadas en sus raíces de la que se ha reportado en la literatura su utilidad como antinflamatorio, antiartrítico, analgésico, vasodilatador, antinociceptivo, insecticida, antimicrobiano y antiparasitario, entre otros.

A continuación  se enlistan los beneficios de acuerdo a relatos populares.
La raíz se mastica para adormecer la lengua y aliviar el dolor de muelas y garganta. Tiene propiedades antibióticas (por lo que tradicionalmente se usa contra infección de garganta, faringitis, amigdalitis, laringitis, esofagitis, gingivitis y otras infecciones incluso en la piel), es reconocido también como un poderoso antimicótico (tradicionalmente se usa contra pie de atleta, onicomicosis, caspa y candidiasis o algodoncillo), es analgésico, antiséptico, anestésico (Tradicionalmente se usa en la dentición dolorosa que presentan los bebés ayudando a desaparecer inmediatamente las molestias causadas por la aparición de los primeros dientes), y tiene excelentes resultados cuando se aplica después de la picadura de algún insecto tal como abeja, avispa o araña. También es usado como condimento en alimentos y bebidas alcohólicas. Tiene propiedades depurativas, al masticarla y tragarla. Produce secreciones abundantes de fluidos corporales como saliva, sudoración y orina debido a su influencia sobre la glándula maxilar por lo que era usado por lo chichimecas como condimento y medicamento natural.
La palabra chilcuague tiene su origen del nahuatl pues era reconocida esta planta como Chilcoatl (chil por picante y coatl por la forma de su raíz que parece serpiente), en los mercados también se le conoce con los siguientes nombres: hierba de la muela, chil cuas, chilcuan, chilcmecatl, raíz azteca, raíz de oro, chile de palo, palo de duende, entre otros.
Al masticarla tiene un efecto sialogogo o sea que estimula la producción de saliva lo que genera varios efectos en el organismo entre ellos destacan los producidos por las enzimas digestivas presentes en la saliva (amilasa y lipasa), su efecto buffer o amortiguador que apoya a neutralizar el pH del estómago y cavidad bucal de manera instantánea controlando el reflujo, la acidez y la gastritis además la saliva promueve la secreción de endorfinas.

Taxonomía
Heliopsis longipes fue descrita por (A.Gray) S.F.Blake y publicado en Contributions from the United States National Herbarium 22(8): 608–609. 1924.
Sinonimia
Philactis longipes A.Gray basónimo

Referencias

Bibliografía
 CONABIO. 2009. Catálogo taxonómico de especies de México. 1. In Capital Nat. México. CONABIO, Mexico City.

Enlaces externos
 Biblioteca Digital de la Medicina Tradicional (2011): Chilcuan (en línea)., consultado el 6 de octubre de 2011.
https://web.archive.org/web/20150112143030/http://chilcuaguexichu.com/index.php?ver=que
http://www.scielo.org.mx/scielo.php?pid=S1405-27682013000200001&script=sci_arttext Ampliación de la descripción y aspectos taxonómicos de Heliopsis longipes (Asteraceae: Heliantheae). Polibotánica  no.36 México ago. 2013

longipes
Plantas medicinales
Flora de México
Plantas descritas en 1924
Plantas descritas por Asa Gray
Plantas descritas por S.F.Blake

Heliopsis longipes


Vigo je najveći grad u autonomnoj zajednici Galiciji s 293.837 stanovnika.

Nalazi se na krajnjem zapadu Španjolske u pokrajini Pontevedra. Vigo je najveća europska ribarska luka, poznata po hladnjačama i tvornicama ribljih konzervi.

Leži na jugozapadu Galicije na istoimenom poluotoku, koji zadire u Atlantik, udaljen 27 km od grada Pontevedra i nekih 38 km od portugalske granice.

Vigo je prvi put dokumentiran u 15. stoljeću, dotad je bio toliko mali, da ga nisu držali ni za selo. Za englesko-španjolskih sukoba oko kolonija u dva navrata 1585. i 1589. napao ga je engleski admiral Francis Drake. A nakon toga u Ratu za španjolsko nasljeđe zajednička britansko-nizozemska flota pod zapovjedništvom Georga Rooka i Jamesa Butlera, u zaljevu ispred Viga 1702. uništila je španjolsko-francusku flotu.

Vigo je grad moderne arhitekture, ali ima i nekoliko starijih građevina, među njima srednjovjekovnu kapelu Casa de Caridada, neoklasicističku crkvu Santo Cristo de la Victoria, podignutu u spomen na pobjedu protiv napoleonove vojske u Ratu za nezavisnost (1808. – 14); i tvrđava Castro iz 17. stoljeća.

Pojavljuje se u knjizi 20.000 milja pod morem Julesa Vernea i u njemačkom filmu "Das Boot" redatelja Wolfganga Petersena.

U Vigu je sjedište poznatoga nogometnoga kluba Celta Vigo.

Izvori

Gradovi u Galiciji (Španjolska)

Vigo


Prvenstvo je bilo podijeljeno u dvije skupine: pokrajinsku i gradsku. U gradskoj ligi su sudjelovali samo osječki klubovi, dok su u pokrajinskoj bili klubovi iz ostalih naselja. Posljednjeplasirani klubovi su bili relegirani u grupno prvenstvo (iz pokrajinska liga), odnosno 2. razred gradske lige. Prvak Podsaveza je dobiven turnirom između dva prvoplasirana kluba iz podsavezne grupe i prvoplasiranog iz gradske lige, te je prvak podsaveza sudjelovao u kvalifikacijama za ulazak u viši rang (3. zonu).

Tablica

Pokrajinska liga

Gradska liga

Turnir za prvaka podsaveza

Kvalifikacije za 3. zonu

Izvori

 Boro Borivoj Novaković, "50 godina nogometa u Baranji (1947/48-1996/97)", Beli Manastir 2005.,
 50 godina nogometa u Slavoniji, 1956.

1954-55
1954-55
Osijek

Podsavezna nogometna liga NP Osijek 1954./55.


Daniel William John Ings (Winchester, 23 de julho de 1992) é um futebolista inglês que atua como ponta-de-lança. Atualmente joga no West Ham United, clube da Premier League.

Ings começou a sua carreira na academia do Southampton, mas foi dispensado enquanto ainda era estudante. Posteriormente, juntou-se ao AFC Bournemouth, onde foi progredindo ao longo dos escalões juvenis e sido emprestado ao Dorchester Town até eventualmente ganhar um lugar na equipa sénior. Em 2011, Ings assinou pelo Burnley, onde venceu o prémio de Jogador do Ano do Championship 2013–14, com a equipa a alcançar a promoção à Premier League. Após o Burnley ser despromovido, e o seu contrato com o clube expirar, Ings assinou pelo Liverpool, no verão de 2015. A sua primeira época com os Reds terminou após 2 meses devido a uma lesão. A época seguinte foi novamente marcada por lesões, com Ings a fazer apenas 2 jogos em toda a temporada 2016-17. Em agosto de 2018, Ings foi emprestado ao Southampton, assinando permanentemente pelo clube em julho de 2019. Transferiu-se para o Aston Villa em 2021 e posteriormente para o West Ham United em janeiro de 2023.

Previamente internacional sub-21, Ings estreou-se pela Seleção Inglesa em outubro de 2015.

Carreira Clubística

Infância e Início de Carreira
Ings nasceu em Winchester, Hampshire e cresceu em Netley, Hampshire.

Ings sonhava jogar pelo seu clube local, o Southampton. Após uma passagem pelo Netley Central Sports, ingressou na academia dos Saints. No entanto, foi dispensado, com 10 anos, devido à sua baixa estatura. Posteriormente, jogou pelo Itchen Tyro, cujo treinador era o seu pai.

AFC Bournemouth
Em maio de 2008, com 15 anos, Ings assinou um contrato de 2 anos com o AFC Bournemouth. Após um ano nos escalões jovens, fez a sua estreia profissional a 6 de outubro de 2009, numa derrota por 2–1 frente ao Northampton Town, para o EFL Trophy, entrando como suplente na segunda parte. A sua segunda época no clube foi prejudicada por uma lesão abdominal de longa duração, que limitou o seu tempo de jogo. Ings permaneceu na equipa júnior até ao verão de 2010, assinando aí um novo contrato por mais 3 meses. Em setembro de 2010, renovou novamente até ao final da temporada 2010–11.

Em setembro de 2010, Ings foi emprestado por 1 mês ao Dorchester Town, da Conference South (6ª divisão inglesa). Estreou-se pelo clube a 11 de setembro de 2010, marcando numa derrota por 2–1 frente ao Ebbsfleet United. Marcou novamente a 24 de setembro, numa vitória por 4–1 sobre o Mangotsfield United, para a Taça de Inglaterra. A 6 de outubro, o seu empréstimo foi prolongado por mais 1 mês. Após marcar mais 4 golos, a 12 de novembro, o seu empréstimo foi novamente prolongado por mais 1 mês. A 20 de novembro, Ings marcou numa vitória por 3–1 sobre o Weston-super-Mare, ajudando o Dorchester a avançar no FA Trophy. A 23 de novembro, o Bournemouth, afetado por uma crise de lesões, cancelou o empréstimo de Ings ao Dorchester.

A 30 de novembro de 2010, Ings renovou contrato com o Bournemouth até 2012. A 28 de dezembro de 2010, estreou-se pelo clube numa derrota por 2–0 frente ao MK Dons, na League One, tendo sido substituído na primeira parte. O avançado foi-se progressivamente tornando um titular habitual, estreando-se como marcador a 1 de fevereiro de 2011, numa vitória por 3–2 sobre o Swindon Town. Como recompensa pelo seu bom momento de forma, recebeu uma extensão de contrato até 2013. No mês de abril, Ings destacou-se com 4 golos em 3 jogos. O seu último golo pelo Bournemouth surgiu no último jogo da temporada, na semifinal dos play-offs de promoção contra o Huddersfield Town, em que o Bournemouth foi eliminado nas grandes penalidades. Na época 2010–11, Ings marcou 8 golos em 28 jogos pelos Cherries.

No verão de 2011, Ings foi associado ao Celtic, Liverpool e Newcastle. O Bournemouth rejeitou uma proposta de 400 mil libras do Fulham, clube da Premier League. Em julho, Danny renovou novamente contrato com o Bournemouth, tornando-se um dos jogadores com o salário mais elevado do clube. Ings permaneceu no Bournemouth durante a pré-época 2011–12 e foi titular na primeira partida da época, uma derrota por 3–0 frente ao Charlton Athletic. Foi o seu último jogo pelo clube.

Burnley

A 15 de agosto de 2011, Ings foi contratado pelo Burnley, do Championship, por cerca de 1 milhão de libras, assinando um contrato de 4 anos. Reencontrou o treinador Eddie Howe, que tinha também trocado o Bournemouth pelo Burnley 8 meses antes.

Estreou-se pelo Burnley a 14 de fevereiro de 2012, numa vitória por 2–0 sobre o Barnsley entrando como substituto de Charlie Austin. A 10 de março foi titular pela primeira vez, num empate por 1–1 frente ao Crystal Palace. A 31 de março, marcou o seu primeiro golo pelo Burnley, num triunfo por 5–1 sobre o Portsmouth. No jogo seguinte, marcou novamente, numa derrota por 3–1 frente ao Birmingham City. O seu terceiro e último golo da temporada surgiu no último jogo do campeonato, através de um remate de longa distância, num empate por 1–1 contra o Bristol City. O Burnley terminou a época em 13º lugar no Championship.

Ings começou a pré-época 2012–13 como titular frequente, após a venda do ponta-de-lança Jay Rodriguez ao Southampton. No último jogo da pré-temporada, uma derrota por 3–1 frente ao Rochdale, sofreu uma grave lesão no joelho. Rompendo a cartilagem do joelho, foi submetido a cirurgia que o deixou fora dos relvados por 6 meses.

Após a transferência do melhor marcador Charlie Austin para o Queens Park Rangers, Ings tornou-se o principal atacante da equipa para a temporada 2013–14. Após uma pré-época positiva, Danny marcou 2 golos nos 3 primeiros jogos do Championship, para além de um tento na Taça da Liga contra o York City. Devido a este bom início de temporada, Ings foi eleito Jogador do Mês do Championship em outubro.

Em março de 2014, Ings foi eleito o Jogador do Ano do Championship pelos Football League Awards. Terminou a época com 22 golos no campeonato, com o Burnley a terminar na 2ª posição e a conquistar a subida à Premier League.

A 19 de agosto de 2014, Ings fez a sua estreia na Premier League, numa derrota por 3–1 frente ao Chelsea. A 26 de outubro, marcou o seu primeiro golo na competição, numa derrota por 3–1 frente ao Everton.

A 22 de novembro de 2014, o Burnley conquistou a sua primeira vitória fora de casa na Premier League 2014–15, graças a um bis de Ings numa vitória por 2–1 sobre o Stoke City, com os 2 golos a surgirem num espaço de 2 minutos. A 13 de dezembro, Ings disputou o seu 100º jogo na liga pelo Burnley, numa vitória por 1–0 sobre o Southampton

Durante janeiro e fevereiro de 2015, Ings marcou 5 golos em 6 partidas da Premier League, incluindo empates com Newcastle United e West Brom e uma vitória sobre o Queens Park Rangers. Em maio, Danny marcou em vitórias por 1–0 sobre Hull City e Aston Villa, encerrando a temporada com 11 golos em 35 jogos no campeonato. No entanto, o Burnley terminou na 19ª posição e foi despromovido para o Championship.

Liverpool

A 8 de junho de 2015, após o contrato de Ings com o Burnley expirar, o Liverpool anunciou a contratação do avançado, sujeito a exame médico. No entanto, tratando-se de um jogador com menos de 24 anos, o Burnley deveria receber uma taxa a determinar pelos dois clubes. Como um acordo entre os dois não foi alcançado, a taxa foi determinada em tribunal,  pelo Comité de Remuneração de Futebol Profissional. A saga terminou a 28 de abril de 2016, sendo decidido que o Liverpool deveria pagar 6,5 milhões de libras ao Burnley, com um bónus de 1,5 milhões pelo cumprimento de objetivos relacionados com o desempenho do jogador. Além disso, foi imposta uma cláusula que garantia ao Burnley 20% do valor de uma futura venda de Ings. Assim, quando, em 2018, o Liverpool vendeu Ings ao Southampton por 18 milhões de libras, o Burnley teve direito a 3,6 desses milhões.

Ings estreou-se pelo Liverpool a 29 de agosto de 2015, numa derrota por 3–0 em Anfield, contra o West Ham. A 17 de setembro, estreou-se em competições europeias, na fase de grupos da Liga Europa, contra o Bordeaux, entrando como substituto de Divock Origi num empate por 1–1. Três dias depois, num jogo contra o Norwich City, Ings substituiu Christian Benteke ao intervalo e, 3 minutos depois, marcou o seu primeiro golo pelo Liverpool, com o jogo a terminar 1–1. A 4 de outubro de 2015, marcou no Merseyside Derby, contra o Everton, num empate por 1–1.

A 15 de outubro de 2015, no seu primeiro treino com o novo treinador Jürgen Klopp, Ings sofreu uma lesão no ligamento cruzado anterior do joelho esquerdo e que, supostamente, o faria perder o resto da temporada. No entanto, o avançado conseguiu recuperar mais cedo do que o previsto, entrando como suplente no último jogo da época, um empate por 1–1 frente ao West Brom.

Ings começou a temporada 2016–17 a jogar na equipa Sub-23 do Liverpool, para ajudar a recuperar a forma física. A 25 de outubro de 2016, sofreu uma lesão no joelho direito, num jogo da Taça da Liga contra o Tottenham. A lesão requereu cirurgia, e foi anunciado que Ings ficaria afastado dos relvados por pelo menos 9 meses.

11 meses depois da lesão, a 19 de setembro de 2017, Ings voltou a jogar pelo Liverpool, entrando como suplente na segunda parte de uma derrota por 2–0 para o Leicester City, na Taça da Liga. A 21 de abril de 2018, marcou o seu primeiro golo desde a lesão, num empate por 2–2 frente ao West Brom. Este foi também o seu primeiro golo desde 2015 e o seu primeiro golo sob o comando de Klopp.

Southampton

Após ter tido poucas oportunidades na temporada 2017-18, devido à boa forma dos atacantes Roberto Firmino, Mohamed Salah e Sadio Mané, Ings solicitou uma transferência no verão de 2018. Embora tivesse disputado poucas partidas na época anterior, Ings era uma figura importante no balneário do Liverpool, pelo que Klopp esteve relutante face à sua saída. A 9 de agosto de 2018, Ings assinou pelo Southampton, também da Premier League, inicialmente por empréstimo até ao final da temporada 2018–19, mas com uma cláusula de compra obrigatória que se ativaria a 1 de julho de 2019, equivalente a 18 milhões de libras, e 2 milhões adicionais caso o jogador disputasse um determinado número de jogos pelo clube. A 12 de agosto, Ings estreou-se pelo Southampton, entrando como suplente na segunda parte de um empate por 0–0 com o Burnley. Marcou o seu primeiro golo pelos Saints cinco dias depois, numa derrota por 2–1 para o Everton. A 1 de setembro voltou a marcar, ajudando o Southampton a alcançar a primeira vitória da época, por 2–0 sobre o Crystal Palace. Ings terminou a temporada 2018–19 com 8 golos em 25 jogos pelo Southampton, que acabou em 16º lugar na Premier League.

Na época 2019–20, Ings marcou 22 golos em 38 jogos na Premier League pelo Southampton, que terminou em 11º lugar na tabela classificativa. Tornou-se apenas o terceiro jogador na história do clube a alcançar 20 golos numa temporada, sucedendo Matt Le Tissier e James Beattie. Ings foi o 2º melhor marcador da Premier League dessa época, em igualdade com Pierre-Emerick Aubameyang, do Arsenal, e apenas um golo atrás de Jamie Vardy, do Leicester.

A 4 de janeiro de 2021, Ings marcou o seu 50º golo na Premier League, numa vitória por 1–0 sobre o seu ex-clube Liverpool. A 14 de janeiro, o treinador do Southampton, Ralph Hasenhüttl, anunciou que Ings tinha testado positivo para COVID-19, o que o levou a falhar um jogo contra o Leicester. Após recuperar da infeção, Ings voltou a marcar a 11 de fevereiro, numa vitória por 2–0 sobre o Wolves, para a Taça de Inglaterra. Na temporada 2020–21, Danny marcou 13 golos em 33 partidas pelo Southampton, que terminou em 15º lugar na Premier League.

Aston Villa
A 4 de agosto de 2021, Ings assinou um contrato de 3 anos com o Aston Villa, também da Premier League, por uma taxa a rondar os 25 milhões de libras. Na sua estreia pelo clube, a 14 de agosto, marcou um penálti, numa derrota por 3–2 para o Watford. Na semana seguinte, a 21 de agosto, marcou através de um pontapé de bicicleta numa vitória por 2–0 sobre o Newcastle, sendo esse tento eleito o Golo do Mês da Premier League em agosto e o Golo da Temporada do Aston Villa nos prémios de final de época do clube. Na temporada 2021–22, Ings marcou 7 golos em 31 jogos pelos Villains, que terminaram na 14ª posição na Premier League.

Na primeira metade da temporada 2022–23, Ings marcou 7 golos em 21 jogos pelo Aston Villa, antes de se transferir para o West Ham.

West Ham United
A 20 de janeiro de 2023, Ings assinou por outro clube da Premier League, o West Ham United, em troca de 12 milhões de libras, que aumentariam para 15 milhões caso o West Ham evitasse a descida de divisão rebaixamento no final da temporada. A 25 de fevereiro, Ings estreou-se a marcar pelos Hammers, bisando numa vitória por 4–0 sobre o Nottingham Forest.

Carreira Internacional
A 3 de outubro de 2013, Ings foi pela primeira vez convocado para a Seleção Inglesa de Sub-21 pelo selecionador Gareth Southgate. Estreou-se na semana seguinte, entrando como suplente numa vitória por 4–0 sobre San Marino. Voltou a jogar pela equipa a 19 de novembro, novamente contra San Marino, bisando numa vitória por 9–0. Entre 2013 e 2015, Ings somou 13 internacionalizações e 4 golos pelos Sub-21 ingleses.

A 1 de outubro de 2015, Ings foi convocado pela primeira vez para a Seleção Inglesa sénior, pelo selecionador Roy Hodgson, para os últimos jogos de qualificação para o Euro 2016 contra Estónia e Lituânia. Estreou-se contra a Lituânia, a 12 de outubro, substituindo Harry Kane aos 59 minutos de jogo. Inglaterra venceu por 3–0.

Ings só voltou a jogar pela Seleção Inglesa quase 5 anos depois, a 5 de setembro de 2020, entrando como suplente aos 68 minutos de jogo numa vitória por 1–0 sobre a Islândia, na Liga das Nações. Marcou o seu primeiro golo pela Seleção a 8 de outubro, numa vitória por 3–0 num amigável contra o País de Gales, em Wembley.

Vida Pessoal
Fora do campo, Ings ganhou a reputação de cometer vários atos de caridade. Em novembro de 2014, lançou e financiou o Danny Ings Disability Sport Project, que oferece treinos de futebol a crianças com deficiências e dificuldades de aprendizagem, tendo sido inspirado por um jovem adepto deficiente do Burnley.

O seu pai, Shayne Ings, jogou como extremo e lateral do Netley Central Sports, em Hampshire. O pai de Ings ainda trabalha como pedreiro e a sua família mora na mesma casa em Netley.

Estatísticas de Carreira

Clube

Internacional

Títulos
West Ham United

 Liga Conferência: 2022–23

Individuais

 Jogador do Mês do Championship: Outubro de 2013
 Equipa do Ano do Championship: 2013–14
 Jogador do Ano do Championship: 2013–14
 Jogador da Temporada dos Adeptos do Southampton: 2019–20

Jogadores da Seleção Inglesa de Futebol
Futebolistas do West Ham United F.C.
Futebolistas do Aston Villa F.C.
Futebolistas do Southampton F.C.
Futebolistas do Liverpool F.C.
Futebolistas do Burnley F.C.
Futebolistas do A.F.C. Bournemouth
Futebolistas da Inglaterra
Pessoas vivas
Nascidos em 1992

Danny Ings


Kopnene biljke (embriofiti, Embryophyta), to su najpoznatija skupina zelenih biljaka koje tvore vegetaciju na zemlji. U žive embriofite spadaju 1) vaskularne biljke (Tracheophyta) koje imaju list, stabljku i korijen, to su sjemenjače (spermatophyta), papratnjače (Monilophyta ili Pteridophyta) i crvotočine (Lycopodiophyta) i 2) nevaskularno kopneno bilje odnosno mahovnjače (Bryophyta).

Smatra se da se kopneno bilje razvilo od zelenih algi tijekom paleozojske ere, koja je započela prije nekih 540 milijuna godina. Za prve embriofite neki autori kažu da su se pojavili krajem silura, prije nekih 410 milijuna godina, a sjemenjače u karbonu prije 360 milijuna godina.

Embriofiti su prilagođeni životu na kopnu, od kojih su neke manje ili više vezani uz stajaću ili tekuću vodu, kao što su to lopoči, lotosi i lokvanji. S vrlo malo iznimaka, embriofiti dobivaju svoju energiju fotosintezom, odnosno da pomoću energije sunčeve svjetlosti sintetiziraju hranu iz ugljičnog dioksida i vode.

Svi embriofiti su složeni višestanični eukarioti sa specijaliziranim reproduktivnim organima. Ime proizlazi iz njihove inovativne karakteristike za odgoj mladog embrija, sporofita, tijekom ranih faza višestaničnog razvoja unutar tkiva roditeljskog gametofita.

Podjela
 Tracheophyta
 Bryophyta
 Anthocerotophyta  →Mahovnjače
 Marchantiophyta  →tradicionalno u Mahovnjače

Vanjske poveznice

Izvori

Streptophyta

Kopnene biljke


Anne Mette Hancock (født 8. december 1979) er en dansk krimiforfatter og journalist.

Baggrund og uddannelse
Anne Mette Hancock er født i Gråsten i 1979 som datter af keramiker Jette Aagaard og tandlæge Per Anders Jensen. Hun er bror til restauratør Anders Aagaard. Hun har en bachelorgrad i historie og en kandidatgrad i journalist fra Roskilde Universitet (RUC).

Journalistisk karriere
I løbet af sin journalistiske karriere har hun blandt andet skrevet livsstilsstof for Berlingske samt flere danske magasiner. Fra 2013 til 2015 var Anne Mette Hancock PR ansvarlig og pressechef for sin bror Anders Aagaard Jensens restaurationskæde Madklubben.

Forfatterskab
Hancock debuterede som kriminalforfatter i 2017 med romanen Ligblomsten med journalisten Heloise Kaldan og drabsefterforskeren Erik Schäfer som hovedpersoner. Bogen lå øverst på bestsellerlisterne i månedsvis og indbragte hende Det Danske Kriminalakademis debutantpris. Året efter udkom opfølgeren Mercedes-snittet, som Anne Mette Hancock blev nomineret til Martha-prisen for i både 2018 og 2019, og i 2020 udkom tredje bind i serien, Pitbull, som indbragte hende en nominering til Publikumsprisen ved Krimimessen i Horsens. Serien er solgt til filmatisering og udkommer i 20 lande, herunder Tyskland, Frankrig og USA. Fjerde bind i serien, Martyr, udkommer i 2023.

I oktober 2018 vandt hun prisen som Årets Forfatter på BogForum.

Privatliv
Hancock har tidligere boet i USA og Frankrig og er i dag bosat i København med sine to børn. Hun danner par med musiker og musikproducer Jacob Bredahl.

Bibliografi
 Klap i, hest! : indrømmelser fra det perfekte liv, 2012 (sammen med Katrine Engberg)
 Ligblomsten: kriminalroman, 2017
 Mercedes-snittet: kriminalroman, 2018
 Pitbull: kriminalroman, 2020

Noter

Journalister fra Danmark
Personer fra Gråsten
Romanforfattere fra Danmark
Kvindelige forfattere i det 21. århundrede

Anne Mette Hancock


Le Tempo Front est une gamme de triporteurs motorisés, présentée en 1933 par le constructeur allemand Tempo-Werke. Le constructeur veut faire oublier la série série T, triporteurs avec le plateau de chargement devant le poste de conduite. C'était en fait un tricycle inversé avec une direction par volant, selon les critères en vigueur à l'époque. La série Front est un triporteur standard avec le moteur à l'avant, placé juste après la roue motrice et directrice, une cabine fermée et un plateau de chargement à l'arrière.

Ce type de triporteur a largement été favorisé par le gouvernement allemand qui, en 1928, a promulgué une loi par laquelle les véhicules à moteur de moins de quatre roues et d'une cylindrée inférieure à 200 centimètres cubes peuvent être conduits sans permis et sont détaxés. Cette disposition a fait croître fortement la demande de ce type de véhicules.

Histoire

Génèse
La société Vidal und Son a été créée à Hambourg en 1883 pour fournir des services de lutte contre les incendies dans les ports, notamment ceux qui traitaient l'importation de charbon. En 1927, l'économie allemande est écrasée sous le poids des réparations de guerre et l'importation de charbon tombe à un niveau très bas. Face à cette récession la société "Vidal und Son" recherche de nouveaux débouchés. Max Vidal et son fils Oscar décident de tenter leur aventure dans l'industrie automobile. Ils se consacrent au développement d'un véhicule utilitaire simple, similaire au populaire "Blitzkarren" de Carl Borgward, lancé en 1924.

Forts des dispositions de la loi de 1928 qui fait immédiatement croître la demande de ce type de véhicules en Allemagne, Max et Oscar Vidal présentent le Tempo T1, alliance d'une moto et d'une remorque dans une unité rigide, un tricycle ouvert avec deux roues à l'avant supportant le plateau de chargement et le poste de conduite à l'arrière. Le véhicule est équipé d'un moteur JLO, un monocylindre à deux temps de 196 cm³ développant une puissance de 5 ch qui offre une charge utile d'environ 500 kg. Le "T1" sera fabriqué à Stade et à Lünebourg, par de très nombreux sous-traitants, dont ses propres concurrents Goliath, Phanomen et Rollfix.

Comme tous les triporteurs de cette époque, les Tempo T ont été développés comme moyen de transport bon marché pour les petits entrepreneurs et les agriculteurs de l'Allemagne d'après-guerre. L'économie allemande avait été dévastée par la Première Guerre mondiale. À cette époque, le peuple allemand devait se satisfaire de moyens de transport sans fioritures, bon marché à l'achat comme en exploitation. La vitesse n'était pas essentielle car le véhicule remplaçait chevaux et calèches.

Les Tempo T1 et T2 étaient, en fait, des copies simples et bon marché mais très mal construites des tricycles concurrents, fabriqués par une kyrielle de sociétés sous-traitantes. Ils étaient si mal construits que leurs pannes constantes ont obligé Tempo à employer un mécanicien mobile à temps plein pour effectuer les dépannages dès que les véhicules prenaient la route. Rapidement la production va être progressivement abandonnée au profit du Tempo T6, conçu par Otto Dauss, produit à 3.596 exemplaires entre 1929 et 1935, qui va s'avérer très fiable.

En 1932, Tempo-Werke veut en finir avec la série T et lance le "Pony". Comme le T6, pour respecter les critères de la loi de 1928, le Tempo Pony a un moteur de 198 cm³. Sa construction a été considérablement simplifiée pour être la moins chère possible. La direction, précédemment commandée par un volant, se fait simplement avec un guidon, comme sur une moto. L'avantage est son prix exceptionnellement bas, 795 Reichsmarks par rapport aux 1.280 RM du T6. Mais le succès escompté n'a pas eu lieu, les clients n'ont pas réussi à s'habituer à ce type de direction inhabituelle. Seulement 528 exemplaires sont fabriqués.

Pour éviter la débâcle, Tempo-Werke réagit immédiatement et, en toute fin d'année 1932, lance la série "Front", un triporteur classique, dont le poste de conduite est maintenant placé à l'avant dans une cabine fermée, le moteur est enveloppé dans une carrosserie très pointue. Le premier modèle de cette nouvelle série est le Tempo Front 6.

La série Tempo Front

Tempo Front 6
Le Tempo Front 6 est un triporteur avec une carrosserie fermée, équipé d'un moteur monocylindre JLO deux temps de 198 cm³ avec refroidissement par eau, développant 6 ch et disposant d'une charge utile de 500 kg. Avec ce modèle, Tempo-Werke a voulu contrecarrer ses concurrents, notamment le Goliath F400, une évolution du Goliath Pioneer, et le Borgward Hinterlader, présentés en début d'année 1932. Tempo-Werke disposait d'un modèle similaire dès la fin d'année 1932, étudié et mis au point dans un délai record de seulement 6 mois. Il devait constituer la base de tous les autres trois-roues de la marque mais, dès le début de sa pré-commercialisation, tous les défauts structurels du véhicule sont apparus au grand jour. Il a fallu procéder en catastrophe à de nombreux renforcements de la structure et apporter plusieurs améliorations. La qualité insuffisante des matériaux utilisés s'est avérée fatale aux points critiques et l'ensemble a du être corrigé. La cabine était en bois avec des panneaux en contreplaqué revêtu. Après un arrêt de la production, la livraison des véhicules n'a repris qu'au cours du premier semestre 1933, engendrant des pertes considérables. 6.100 exemplaires ont tout de même été fabriqués entre 1933 et 1935.

Tempo Front 9
Le Tempo Front 9, lancé en 1933, reprend la structure modifiée et renforcée du "Front 6" mais avec un moteur JLO monocylindre deux temps de 300 cm³, refroidissement par eau, développant 9 ch et offrant une charge utile de 650 kg. Plusieurs variantes de carrosserie étaient proposées dont une version automobile type cabriolet avec capote découvrable. Ce modèle sera fabriqué à seulement 599 exemplaires entre 1933 et 1935.

Tempo Front 12
Le Tempo Front 12 est un "Front 9" équipé d'un moteur plus puissant, le monocylindre JLO à deux temps, refroidissement par eau, de 396 cm³ développant une puissance de 12 ch (d'où son nom) avec une charge utile de 750 kg. Ce modèle semble être resté au stade du prototype. Aucun chiffre de production n'est connu.

Après les déboires rencontrés avec la première série front, Tempo-Werke lance en 1934 une série repensée avec une esthétique entièrement revue grâce à l'utilisation d'une structure totalement en acier, les Tempo D.200 et D.400 aussi connue sous le noms Tempo Front 7 (D.200) & 14 (D.400). Le modèle Front 7 D.200 était équipé du moteur JLO de 200 cm³ et le D.400 avec le moteur JLO de 400 cm³. L'usine Tempo a fourni une grande variété de carrosseries personnalisées, du simple plateau à plateau à la camionnette de livraison bâchée, tôlée et même réfrigérée. Une version berline a même été proposée.

Le Tempo D.400 a connu un beau succès commercial qui, durant un certain temps, a dépassé la capacité de production de l'usine ce qui a conduit "Vidal und Son" à vendre leurs petits ateliers de Wansbeck et à acheter l'usine Goliath de 60.000 m2 dans l'arrondissement de Harbourg. En 1935, Tempo a fêté la production de son 10.000ème véhicule.

La fiabilité de la dernière génération de véhicules Tempo a été démontrée le 5 novembre 1934 avec trois Tempo D.200 qui ont participé à une épreuve de vitesse et d'endurance de 1.000 kilomètres sur le circuit automobile AVUS de Berlin. Aucun record de vitesse n'a été battu mais ils ont démontré leurs qualités d'endurance et d'économie en parcourant les 1 000 km en 18 heures 44 minutes et 48 secondes à une vitesse moyenne de 53,333 km/h avec une consommation moyenne de 7 litres aux 100 kilomètres.

En 1936, Tempo présente la série « E » de triporteurs. Cette nouvelle gamme est composée de véhicules nettement plus solides que ses prédécesseurs, avec une structure robuste en acier et une cabine tôlée entièrement fermée. Les moteurs sont restés les mêmes. Les ventes ont bondi et la société "Vidal und Son" a, de nouveau, été contraints d'agrandir leur usine. Avec des ventes dépassant les 14.000 unités par an, Tempo a dépassé son rival Goliath sur le marché des triporteurs « kleinlaster ». En 1938, le gouvernement nazi réglemente l'industrie automobile, imposant des contraintes sur le type de véhicule que chaque entreprise pouvait fabriquer. Tempo-Werke et Goliath ont obtenu l'autorisation de fabriquer des triporteurs commerciaux, mais Tempo n'a pas été autorisé à construire son modèle V.600 à quatre roues.

Production
Selon les archives de la société Tempo-Werke, la production totale des modèles Front en Allemagne est la suivante :

Notes et références

Liens externes
  Le Tempo Hanseat Fiche technique
  Histoire et caractéristiques techniques du Tempo Hanseat

Tempo Front
Automobile des années 1930
Véhicule utilitaire

Tempo Front


Skuldaraskipti í kröfurétti eiga sér stað þegar skuldara kröfu er skipt út fyrir annan.

Meginreglan er sú, ólíkt kröfuhafaskiptum, að skuldaraskipti eru háð samþykki kröfuhafa og má rekja ástæðuna til þess að þau gætu haft afdrifarík áhrif á möguleika kröfuhafa til að fá fulla greiðslu. Á þessu eru lögmæltar undantekningar, svo sem tilfærsla yfir til erfingja við skipti á dánarbúi, og tilfærsla yfir til eftirlifandi maka rétthafa ábúðarréttar við andlát rétthafans. Einnig eru til ólögfestar undantekningar eins og tilfærsla skyldna seljanda gagnvart leigjandi fasteignar yfir til kaupanda fasteignarinnar.

Kröfuréttur
Lögfræði

Skuldaraskipti


عصام حسني حمّاد (12 مايو 1925 - 7 يونيو 2006) مذيع وكاتب وشاعر أردني - فلسطيني. ولد في مدينة جرش لأبٍ فلسطيني. اجتاز امتحان التعليم العالي الفلسطيني، عام 1942. عمل في برلين فتعلّم الألمانيّة، ودرس علوم المسرح، وتخصّص في العمل التلفزيوني. عمل في حقل الإعلامي في عدد من الإذاعات العربيّة، ثم عُيّن مديرًا للدار الأردنيّة للثقافة والإعلام. كان عضوًا في رابطة الكتاب الأردنيين، واتحاد الكتاب والصحفيين الفلسطينيين، واتحاد الكتاب العرب العام. له ملحمة شعرية بعنوان ديان بيان فو ومطولة رسالة إلى ولدي وعدة مؤلفات في تخصصه.

سيرته
ولد في مدينة جرش يوم 12 مايو 1925/ 19 شوال 1343 لأبٍ فلسطيني من نابلس، وأمه شركسية عائشة زكريا تجبسم. أنهى دراسته الابتدائية في كلية النجاح الوطنية بنابلس، والثانوية في الرشيدية بالقدس فحصل على مؤهل من معهد الحقوق في القدس، انترميديات، دبلوم دراماتولوجيا من برلين الشرقية.
عمل أول أمره في ضريبة الدخل وفي عام 1944 عمل مذيعاً ومساعداً لرئيس القسم الأدبي في الإذاعة الفلسطينية. في عام 1949 انتقلت الأسرة إلى دمشق، وعمل عصام مراقباً رئيسياً لشعبة المذيعين في اذاعة دمشق، وبقي يشغل هذه الوظيفة حتى نهاية عام 1952، عاد بعدها إلى رام الله، وعمل في الإذاعة الأردنية فيها مراقباً للبرامج العامة، وفي أوائل عام 1957 عاد إلى دمشق مرة أخرى ليعمل في الإذاعة السورية كمستشار للإذاعة ومديراً عاماً لبرامجها قبل أن ينتقل بأسرته إلى ألمانيا الشرقية في أواخر العام 1958 ليعمل في وظيفة المسؤول العربي في القسم العربي في إذاعتها، وظل في عمله هذا حتى منتصف عام 1965 حيث عاد إلى الأردن بعد العفو الملكي العام عن جميع المبعدين السياسيين للإشراف على البرنامج الذي كانت منظمة التحرير الفلسطينية تقدمه من الإذاعة الأردنية. مرة أخرى غادر الأردن في خريف عام 1970 إلى سورية حيث عمل في الإذاعة وفي مجلة الطلائع.
كان عضوًا عضو في رابطة الكتاب الأردنيين، وعضو اتحاد الكتاب والصحفيين الفلسطينيين، واتحاد الكتاب العرب العام، وعدد من جمعيات الصداقة مع الدول الأجنبية، ورئيسًا لجمعية الصداقة الأردنية - البلغارية.
توفي عصام حمّاد في 7 يونيو 2006/ 11 جمادى الأولى 1427 وأقامت له رابطة الكتاب الأردنيين له حفل تأبين أربعين في 12 يوليو.

حياته الشخصية
تزوج سنة 1948 من الإعلامية الفلسطينية فاطمة موسى إبراهيم البديري التي توفيت في 2009.

مؤلفاته
 دراسات في الكتابة والإخراج الإذاعيين، الإذاعة للجميع، 1952
 ديان بيان فو، ملحمة شعرية، 1954.
 رسالة إلى ولدي، مطولة شعرية، رام الله، 1957.
 دراسة مقارنة في الفن الألماني، لفريتز كريمر، ترجمة 1959
  حرب تشرين: أحداثها، نتائجها، 1974
 تهويد القدس، ترجمة للإنكليزية، من تأليف روحي الخطيب.
 نحو مفهوم إعلامي موحد
  نحو ثقافة وطنية معاصرة
 رسائل وصور من بعيد، 1986

مراجع

وصلات خارجية

 في موقع أرشيف المجلات

أردنيون من أصل فلسطيني
أعضاء اتحاد الكتاب العرب
أعضاء رابطة الكتاب الأردنيين
شعراء أردنيون في القرن 20
شعراء أردنيون في القرن 21
شعراء فلسطينيون في القرن 20
شعراء فلسطينيون في القرن 21
مذيعون أردنيون
مذيعون فلسطينيون
مواليد 1343 هـ
وفيات 1427 هـ
شعراء بالعربية في القرن 21
مواليد 1925
مواليد في جرش
وفيات 2006
وفيات بعمر 81

عصام حماد


L'Agence nationale pour l'emploi (ANPE) est un établissement public béninois à caractère social, doté de la personnalité morale et jouissant de l'autonomie financière consacrée par le décret N°2003-224 du 07 Juillet 2003, portant approbation des statuts de l'Agence et était inscrite au Programme d'Actions du Gouvernement (PAG2). Sa principale mission est de contribuer à l'élaboration et à la mise en œuvre de la politique nationale de l'emploi.

Missions
 Faciliter l'intermédiation entre l'offre et la demande d'emplois à travers des activités d'information, d'orientation, d'appui-conseil et de prospection des potentialités d'emplois en milieux urbain, péri-urbain, rural,
 Promouvoir l'emploi en général, et l'emploi en milieu rural en particulier, en collaboration avec le Fonds National de Promotion de l'Entreprise et de l'Emploi des Jeunes (FNPEEJ) ;
 Contribuer à l'élaboration, à la mise en œuvre et au suivi des programmes de développement de l'emploi, à travers des activités d'appui à la promotion de l'auto-emploi ainsi que de l'emploi salarié par le développement des stages de pré-insertion ;
 Contribuer au développement de l'emploi à travers des activités de formation initiale, de perfectionnement et de reconversion ;
 Mobiliser et gérer les ressources destinées au financement des divers programmes et projets relatifs à la mise en œuvre de la Politique Nationale de l'Emploi.

Fonctionnement
Les Antennes Régionales créées dans les chefs-lieux des départements territoriaux du Bénin sont, à travers les divers guichets d'accueil, d'écoute, de conseils et d'orientation ainsi que les espaces d'information multifonctionnels qu'ils offrent. Elles sont aussi les relais du FNPEEJ dans leurs localités respectives.

Notes et références

Liens externes

Association ou organisme ayant son siège au Bénin
Organisme fondé en 2003
Travail au Bénin

Agence nationale pour l'emploi (Bénin)


Glazba
 La paloma, skladba Sebastiána de Iradiera

Biologija
La paloma (moljac), vrsta moljca iz porodice Crambidae

Geografija
 La paloma, naziv mnogih naseljenih mjesta u zemljama latinskog govornog područja
 La Paloma (Teksas), naselje u Teksasu
  La Paloma Addition (Teksas), naselje u Teksasu
  La Paloma Ranchettes (Teksas), naselje u Teksasu
  La Paloma-Lost Creek (Teksas), naselje u Teksasu
  Alfred-South La Paloma (Teksas), naselje u Teksasu
  South La Paloma (Teksas), naselje u Teksasu

Filmovi
 La Paloma (film)

La paloma (razdvojba)


Belgrave ist ein Stadtteil im Südosten der australischen Metropole Melbourne. Er befindet sich ca. 35 km von der Innenstadt entfernt und hatte 2016 knapp 4.000 Einwohner. Er wurde nach einer Kapelle im englischen Leeds benannt.

Der Stadtteil grenzt im Osten an den Dandenong-Ranges-Nationalpark. Eine Touristenattraktion bildet auch die Puffing Billy Railway, eine Museumsbahn, die 1962 eingerichtet wurde.

Einzelnachweise

Stadtteil von Melbourne
Yarra Ranges Shire

Belgrave (Victoria)


An Spathoglottis in uska genus han Liliopsida. An Spathoglottis in nahilalakip ha familia nga Orchidaceae.

Ilarom nga taxa

 Spathoglottis affinis
 Spathoglottis albida
 Spathoglottis alpina
 Spathoglottis altigena
 Spathoglottis aurea
 Spathoglottis bulbosa
 Spathoglottis carolinensis
 Spathoglottis chrysantha
 Spathoglottis chrysodorus
 Spathoglottis confusa
 Spathoglottis doctersii
 Spathoglottis eburnea
 Spathoglottis elmeri
 Spathoglottis elobulata
 Spathoglottis erectiflora
 Spathoglottis gracilis
 Spathoglottis grandifolia
 Spathoglottis hardingiana
 Spathoglottis ixioides
 Spathoglottis kenejiae
 Spathoglottis kimballiana
 Spathoglottis lane-poolei
 Spathoglottis latifolia
 Spathoglottis micronesiaca
 Spathoglottis oreophila
 Spathoglottis pacifica
 Spathoglottis palawanensis
 Spathoglottis papuana
 Spathoglottis parsonsii
 Spathoglottis parviflora
 Spathoglottis paulinae
 Spathoglottis petri
 Spathoglottis philippinensis
 Spathoglottis plicata
 Spathoglottis portus-finschii
 Spathoglottis pubescens
 Spathoglottis pulchra
 Spathoglottis smithii
 Spathoglottis stenophylla
 Spathoglottis sulawesiensis
 Spathoglottis tomentosa
 Spathoglottis tricallosa
 Spathoglottis umbraticola
 Spathoglottis unguiculata
 Spathoglottis vanoverberghii
 Spathoglottis vanvuurenii
 Spathoglottis wariana
 Spathoglottis velutina

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Spathoglottis

Spathoglottis


Yohei Onishi (født 30. oktober 1982) er en japansk tidligere professionel fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Ventforet Kofu og Kataller Toyama.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yohei Onishi


Anders Bøtter (født 28. august 1980 i Svendborg) er en dansk radiovært, podcaster, skribent og musikformidler.

Anders Bøtter er opvokset på den sydfynske ø Tåsinge. Elev på Glamsdalens Idrætsefterskole 1996-1997. Startede i 1.G som sproglig studerende på Svendborg Gymnasium i 1997. Blev optaget på The Mahindra United World College Of India i 1998  og tog her en International Baccalaureate (I.B). Blev i 2004 optaget på Film & Medievidenskab på Københavns Universitet. Skabte i 2005 filmselskabet "Dynamofilm", hvor han lavede musikvideoer og dokumentarer for danske musikere som Martin Hall, Salem og Efterklang.
Under studierne ved Københavns Universitet blev han ansat på Danmarks Radio som studentermedhjælper i "Bånd og Film" afdelingen. Senere fulgte fuldtids fastansættelse i "DR Diskoteket" og det første job som radiovært på DRs nye heavy-metal program "Sort Søndag", som sendte første gange den 3. januar på den digitale radiokanal "DR Rock". Efter åbningen af "Sort Søndag" blev Anders Bøtter fast tilknyttet til indslaget "Torsdags Tons", som kørte på radiokanalen P3 i programmet "Formiddagen med Adam og Sara".

Da "DR Rock" lukkede og den nye dab-kanal "P6 Beat" blev åbnet i 2011, rykkede "Sort Søndag" over på P6 BEAT. Anders Bøtter droppede ud af Københavns Universitet og begyndte som vært på en række nye programmer på P6 BEAT. Han var i en årrække fast vært på programmet "Morgenbeatet" og blev senere tilknyttet programmet "P6 BEAT elsker".

Ved siden af sit arbejde som radiovært og podcaster på DR, har Anders Bøtter været løst tilknyttet som skribent på forskellige musikmagasiner, som Soundvenue, Geiger og Diskant.dk.

Radioværter fra Danmark
Personer fra Svendborg

Anders Bøtter


Mohamed Sherif (en ), né le  au Caire (Égypte), est un footballeur international égyptien qui évolue au poste d'avant-centre au Khaleej FC.

Biographie

En club
Mohamed Sherif est formé par le Wadi Degla. Il joue son premier match en professionnel le , à l'occasion d'une rencontre de championnat face au Misr El Maqasa. Il entre en jeu et son équipe s'impose par deux buts à un. Il inscrit son premier but en professionnel le 16 mai 2016, lors d'un match de championnat contre l'Assouan SC. Il donne la victoire à son équipe ce jour-là en marquant le seul but de la partie après être entré en jeu.

Le , Mohamed Sherif s'engage en faveur de l'Al Ahly pour un contrat de quatre ans et demi.

Le , Sherif est prêté pour une saison au ENPPI.

De retour à Al-Ahly en 2020, il se fait remarquer en inscrivant un doublé, et délivrant une passe décisive à Mahmoud Kahraba dès la deuxième journée de championnat, le 18 décembre contre le Ghazl El Mahallah, permettant à son équipe de s'imposer (3-0 score final).

Avec cette équipe il remporte la Ligue des champions de la CAF en 2020-2021. Titulaire lors de la finale contre le Kaizer Chiefs le 17 juillet 2021, il est l'un des grands artisans de la victoire des siens en ouvrant le score puis en délivrant deux passes décisives. Il est impliqué sur la totalité des buts de son équipe, qui s'impose par trois buts à zéro. Il s'agit du dixième sacre du club dans cette compétition. Sherif termine par ailleurs meilleur buteur du tournoi avec six buts.

En sélection
Mohamed Sherif honore sa première sélection avec l'équipe nationale d'Égypte le , en étant titularisé face au Togo. Il se distingue en inscrivant aussi son premier but en sélection ce jour-là, et la rencontre se termine par une victoire des Égyptiens (1-3). Il marque son deuxième but lors de sa troisième apparition en sélection, le 29 mars 2021 contre les Comores. Il délivre également une passe décisive pour Mohamed Salah et participe ainsi à la large victoire de son équipe ce jour-là (4-0).

En , Sherif est retenu par le sélectionneur Carlos Queiroz pour participer à la coupe d'Afrique des nations.

Palmarès

En club
 Al Ahly

En sélection

 Coupe d'Afrique des nations :
 Finaliste : 2021.

Distinctions personnelles
 Meilleur buteur de la Ligue des champions d'Afrique en 2021 avec Al-Ahly (six buts)
 Meilleur buteur du championnat d'Égypte lors de la saison 2020-2021 avec Al-Ahly (21 buts)

Annexes

Liens externes

Notes et références

Naissance au Caire
Naissance en février 1996
Joueur du Wadi Degla SC
Joueur d'Al Ahly
Joueur de l'ENPPI Club
Footballeur international égyptien
Buteur en finale de la Ligue des champions de la CAF

Mohamed Sherif


Súsanna Tórgarð (født 12. marts 1959) er en færøsk skuespiller, teaterinstruktør, manuskriptforfatter, oversætter og lærer. Hun blev uddannet folkeskolelærer i 1986. I 1990 afsluttede hun en 2-årig skuespilleruddannelse fra Tidens Teater i Århus. Hun har også taget en 3-årig uddannelse som underviser i  alexanderteknik fra Alexanderskolen i København i perioden 2001 til 2004. Hun har arbejdet som professionel skuespiller siden 1990. Súsanna Tórgarð er datter af Axel Tórgarð og barnebarn af H.C.W. Tórgarð. Hendes søskende Ria Tórgarð og Hans Tórgarð er også skuespillere.

Karriere

Skuespiller i teater
NordOst - Torsten Buchsteiner, Tjóðpallurin, 2008
Náttarherbergið - Maxim Gorkij, Tjóðpallurin, 2007
Café Grugg - Tjóðpallurin, 2007
Limbo - Margareta Garpes, Tjóðpallurin, 2006
Móðir sjeystjørna - William Heinesen/ Egi Dam, Gríma, 2000
Várkabarett - Gríma, 1999
Rumbul í Húsi - Gríma, 1998
Dreymur Jóansøkunátt - William Shakespeare, Gríma, 1998
Oliver Twist - Charles Dickens, Gríma, 1997
Á Krabbasvalanum - Marianne Goldman, Gríma, 1997
Húsið hjá Bernardu Alba - Lorca, Gríma, 1995
Góða Jelena - Ludmila Razumoskaja, Gríma, 1994
Royndin - Egi Dam, variatiónir yvir Nólsoyar Páll - Gríma, 1993
Glataðu spælimennirnir - Eyðun Johannessen/J. Ljunggren, Gríma, 1993
Ferðin til heimsins enda - Olga G. Árnadóttir Gríma, 1992
Sjeynda boð: Stjal eitt sindur minni - Dario Fo, Gríma, 1991
Kraddarin - Súsanna Tórgarð/Birita Mohr, Gríma, 1990

Instruktør
Myrkursins børn 2013
Føroyingasøga, 2012, framført av Riu Tórgarð, tónleikur: Edvard Nyholm Debess
Kraddarin 2010 - sett upp við næmingum á Fø. Pædagogskúla
Ólavsøkukabarettin 2008 - Sjónleikarhúsið i Tórshavn
Føroysk Mentannarkvøld i Sjónleikarhúsið i Tórshavn - 2006, 2007, 2008.
Gátuføra Gívurin - Gríma 2001
Hurlivasi á Meiarínum - Gríma 2000
Vitavørðurin - Gríma 1999
Grumma Grimhild - Gríma 1997
Café Grugg - Gríma 1995
Snati - Gríma 1996
Hurlivasi í Lítluvík - Gríma 1992
Øll í Verkfall - Sjónleikarafelagið á Oyrabakka 1991

Manuskriptforfatter
Kraddarin - sammen med Birita Mohr 1990
Snati - sammen med Kristinu Hansen og Ria Tórgarð 1996
Grumma Grimhild - sammen med Birita Mohr 1997
Fótur í Hosu - sammen med Hans Tórgarð 1999
Myrkursins børn, 2013

Oversættelser
"Konan sum skrivaði brøv" fra "Talking Heads" efter Alan Benett
Sange til "Ronja Ránsmannsdóttir", sangleg efter Sebastian

Noter

Eksterne links
Tjóðpallur Føroya

Skuespillere fra Færøerne
Teaterskuespillere fra Færøerne
Teaterinstruktører fra Færøerne
Oversættere fra Færøerne
Manuskriptforfattere fra Færøerne
Lærere fra Færøerne
Personer fra Thorshavn

Súsanna Tórgarð


شارع سمسم (Sesame Street) هو سلسلة تلفزيونية أمريكية تهدف إلى تعليم الأطفال الألوان والأرقام والحروف بطريقة ممتعة ومفيدة. شارع سمسم برنامج من بطولة دمى متحركة من ابتكار جيم هنسون. تم عرض السلسلة لأول مرة في يوم 10 نوفمبر 1969، وهو أطول برنامج أطفال عرض على التلفزيون الأمريكي، تم إنتاجه في الولايات المتحدة الأمريكية من طرف شركة غير ربحية تسمى ورشة عمل سمسم Sesame Workshop، وكانت تعرف من قبل بتلفزيون الأطفال ورشة عمل (Children's Television Workshop (CTW، التي أسسها الثنائي جوان غانز كوني ورالف روجرز.

النسخة الإنجليزية

النسخ العربية
تم إنتاج شارع سمسم بنسخ عربية تضمنت:

افتح يا سمسم
سميت النسخة العربية من شارع سمسم باسم افتح يا سمسم، هو برنامج تعليمي تربوي من إنتاج مؤسسة البرامج المشتركة لدول الخليج العربي، وأنتج الجزء الأول عام 1979 والثاني عام 1982 في استوديوهات بالكويت. وصوْرت المشاهد الخارجية في العديد من الدول العربية. شارك فيه عدد من الممثلين العرب والأطفال بالإضافة إلى الشخصيات نعمان وملسون وعبلة والضفدع كامل وغرغور وكعكي وأنيس وبدر وهي شخصيات معروفة ومشهورة في العالم العربي، وقد اشترت مؤسسة البرامج المشتركة لدول الخليج العربي حقوق الاسم للجزء الواحد مقابل 1,6 مليون دولار الذي يشمل 130 حلقة في حين تتكفل المؤسسة الخليجية بكل مصاريف الإنتاج، وهناك شخصيات فيه موجودة في النسخة الأمريكية ولكن نعمان وملسون هما شخصيتان خاصتان بالنسخة العربية.

عالم سمسم

عالم سمسم, النسخة العربية باللهجة المصرية من برنامج الأطفال الأمريكي الشهير شارع السمسم، ويعرض البرنامج مواد تعليمية وتثقيفة عبر استخدام العرائس من أجل ترسيخ القيم والأفكار البنائة للطفل حيث يركز على كيفية تعزيز ثقة الطفل بنفسه واحترامه لذاته وللآخرين. حقق برنامج عالم سمسم خلال السنوات العشر الماضية إنجازات عديدة ونتائج هامة. فمنذ بدايته في عام 1997 والتي جاءت بدعم مالي من الوكالة الأمريكية للتنمية الدولية وبموجب اتفاقية ثنائية بين الحكومتين المصرية والأمريكية أصبح برنامج عالم سمسم أحد المؤثرات الثقافية والعلامات المتميزة في مصر. إذ يحوز على حب الأطفال وتعلقهم بالإضافة إلى ثقة الوالدين واحترامهم بالإضافة إلى إعجاب المعلمين وتقديرهم. ومع وجود أكثر من مليون طفل وشخص بالغ يشاهدون برنامج عالم سمسم كل يوم ينظر الخبراء والمهتمين إلى البرنامج الواسع الانتشار على أنه هدف تعليمي إيجابي حقق الكثير من الآثار على حياة الأطفال في مصر .

روابط خارجية

المراجع

التعليم في مرحلة الطفولة المبكرة الولايات المتحدة
برامج تلفزيونية أمريكية
برامج تلفزيونية باللغة الإنجليزية
برامج تلفزيونية جرى تصويرها في ولاية نيويورك
برامج تلفزيونية حائزة على جائزة بيبودي
برامج تلفزيونية حولت إلى أفلام
برامج تلفزيونية حولت إلى ألعاب فيديو
برامج تلفزيونية حولت إلى روايات
برامج تلفزيونية حولت إلى قصص مصورة
برامج فائزة بجائزة إيمي
برامج منوعات أمريكية
تعليم في مرحلة الطفولة المبكرة
ثقافة أمريكية
ذا موبيتس
شوارع
شوارع وطرق خيالية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في مدينة نيويورك
عروض تلفزيونية صورت في مدينة نيويورك
مسلسلات أطفال أمريكية
مسلسلات أطفال تلفزيونية كوميدية أمريكية في عقد 1960
مسلسلات أطفال تلفزيونية كوميدية أمريكية في عقد 1970
مسلسلات أطفال تلفزيونية كوميدية أمريكية في عقد 1990
مسلسلات أطفال تلفزيونية كوميدية أمريكية في عقد 2000
مسلسلات أطفال تلفزيونية كوميدية أمريكية في عقد 2010
مسلسلات أطفال كوميدية تلفزيونية أمريكية في عقد 2020
مسلسلات تلفزيونية أطفال كوميدية أمريكية في عقد 1980
مسلسلات تلفزيونية أمريكية بدأ عرضها في 1969
مسلسلات تلفزيونية تعليمة لما قبل المدرسة
مسلسلات تلفزيونية عربية مبنية على مسلسلات تلفزيونية أمريكية
مسلسلات تلفزيونية عن مونسترز (فيلم 2010)
مسلسلات تلفزيونية هجائية أمريكية في عقد 2010
مسلسلات تلفزيونية هجائية أمريكية في عقد 2020
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية في عقد 1960
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية في عقد 1970
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية في عقد 1980
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية في عقد 1990
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية في عقد 2000
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية في عقد 2010
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية في عقد 2020
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية أمريكية للأطفال
مسلسلات رسوم متحركة تلفزيونية كوميدية أمريكية للأطفال
مسلسلات رسوم متحركة موسيقية تلفزيونية أمريكية للأطفال
وحوش في الأعمال الخيالية
مسلسلات رسوم متحركة مدبلجة للعربية

شارع السمسم


1. deild karla (eller Inkasso-deildin af sponsormæssige årsager), er den næstøverste fodboldrække i islandsk fodbold.
Af klimatiske årsager spilles der mest i foråret og om sommeren. Ligaen har 12 hold.

Fodboldligaer i Island
Etableret i 1912

1. deild karla