JUICE (Jupiter Icy Moons Explorer; deutsch Jupiter-Eismond-Erkunder) ist eine am 14. April 2023 von der ESA gestartete Jupitersonde. Ihr Ziel ist die Erforschung der Galileischen Monde Europa, Ganymed und Kallisto des Planeten Jupiter.

Vorgeschichte
Die Auswahl der JUICE-Mission wurde von der ESA am 2. Mai 2012 bekannt gegeben. Es ist die erste Large-Class-Mission im Rahmen des ESA-Programms Cosmic Vision 2015–2025. Das Projekt setzte sich in der Endrunde des Auswahlverfahrens gegen die Vorschläge eines Gravitationswellen-Observatoriums (New Gravitational Wave Observatory, NGO) und eines Teleskops für Hochenergie-Astrophysik (Advanced Telescope for High Energy Astrophysics, ATHENA) durch. Large-Class-Missionen stehen komplett unter der Kontrolle der ESA, haben lange Vorbereitungszeit und lange Laufzeiten und sollen mit neuer Technologie die Forschung in neue Bereiche weitertreiben.

JUICE ist das umgewidmete Projekt des Jupiter Ganymede Orbiters, der der Beitrag der ESA zur Europa Jupiter System Mission sein sollte. Da das Gemeinschaftsprojekt bei der NASA durch Budgetkürzungen gestrichen wurde, entschied sich die ESA für eine selbstständig durchgeführten Mission. Die Mission baut technologisch auf den interplanetaren Missionen Mars Express, Venus Express, Rosetta und BepiColombo auf und öffnet die Zukunft für weitere Missionen in das weiter entfernte äußere Sonnensystem, beispielsweise für eine Uranus-Mission. JUICE geht dabei weit über die Galileo-Mission der NASA hinaus und ergänzt die seit 2011 laufende JUNO-Mission.

Missionsziele
JUICE ist eine komplexe Mission, die das Jupiter-System und vor allem den Jupitermond Ganymed im Detail untersuchen und neue Erkenntnisse über die Jupitermonde Europa und Kallisto bringen soll.

Es soll untersucht werden, ob diese Monde Leben ermöglichen und für Lebewesen bewohnbar sind. Die Mission beobachtet Jupiters Atmosphäre und Magnetfeld und untersucht, wie es mit den Jupitermonden interagiert. Untersucht wird die Dicke der Eiskruste auf Europa, zusätzlich sollen mögliche Landeplätze für künftige Missionen gesucht werden. Auf Ganymed wird die Oberfläche des Eises untersucht, aber auch die Schichtdicke und der innere Aufbau des Monds, inklusive des Ozeans unter dem Eis. Ganymed ist bisher der einzige Mond im Sonnensystem, von dem ein Magnetfeld bekannt ist. Bei der Mission soll dieses Magnetfeld untersucht werden. JUICE hat Instrumente zur Untersuchung der Eispartikel, die von Europa ausgestoßen werden und weitere Instrumente zur Untersuchung der Exosphäre der Jupitermonde.

Eine Untersuchung des Jupitermonds Europa soll auch mit der NASA-Mission Europa Clipper (geplanter Start 2024 / Ankunft 2031) erfolgen.

Raumsonde
JUICE ist näherungsweise würfelförmig, dreiachsenstabilisiert und verfügt über Reaktionsräder. Die Sonde hat eine Leermasse von etwa 2420 kg, davon ca. 280 kg für die Nutzlasten. Beim Start war sie mit 3650 kg Treibstoffen betankt und hatte mit eingefahrenen Anbauten die Maße 4,09 × 2,86 × 4,35 m.

JUICEs Antriebssystem verwendet als Treibstoff MMH und den Oxidator MON. Das Haupttriebwerk kann einen Schub von 425 N erzeugen und wird zum Einschwenken in die Jupiterumlaufbahn und für die Vorbeiflüge benötigt, außerdem gibt es kleine Steuerdüsen.

Die Energieversorgung erfolgt durch GaAs-Solarzellen mit hohem Wirkungsgrad. Die Sonde hat zehn mit Karbonfasern und einer Wabenstruktur verstärkte Paneele in den Maßen 2,5 m × 3,5 m, wobei auf jeder Seite fünf kreuzförmig angeordnet sind. Insgesamt haben die schwenkbaren Paneele ca. 85 m² Fläche und eine Spannweite von 27 m. Es sind bis dahin die größten Sonnengeneratoren, die jemals in interplanetaren Missionen eingesetzt wurden. Im Bereich des Jupiter ist die Sonneneinstrahlung 25-mal schwächer als auf der Erde, dort kann der Generator noch 850 W erzeugen. Fünf Batteriemodule sichern die Stromversorgung, solange die Sonde im Schatten hinter einem Himmelskörper ist. Diese Phasen können bis zu 4,8 Stunden dauern.

Zur Datenübertragung benutzt JUICE eine fest montierte 2,5-Meter-Parabolantenne mit hohem Gewinn, die im Ka- und X-Band eine Datenrate von mindestens 2 Gb pro Tag zusammen mit den Deep-Space-Stationen der ESA ermöglicht, dazu eine schwenkbare Mittelgewinnantenne. Während des Vorbeiflugs an Venus wird die Hauptantenne als Schild zur Sonne ausgerichtet, um die Instrumente vor Hitze zu schützen. In dieser Zeit wird die Mittelgewinnantenne die Daten senden, ebenso während diverser Manöver bei Jupiter, solange die Hauptantenne nicht zur Erde ausgerichtet werden kann. Ein Signal ins Jupitersystem und zurück braucht ungefähr 1,5 Stunden.

Zum Schutz gegen die niedrigen Temperaturen bei Jupiter hat die Sonde eine mehrschichtige Isolation, die ebenfalls gegen die hohen Temperaturen während des Vorbeiflugs an Venus schützt. Die Sonde ist konstruiert, um Temperaturen zwischen +250 und −230 °C zu widerstehen. Als Schutz gegen die intensive Strahlung und die starken Magnetfelder bei Jupiter sind die elektronischen Komponenten abgeschirmt, ein Teil der Elektronik ist gegen Strahlung gehärtet.

Zur Kontrolle der ausfahrbaren Antennen und Solarpaneele hat die Sonde zwei Monitoring Kameras, das sind farbige "Selfiekameras" mit kleiner Brennweite und 1024 × 1024 Pixel Auflösung. Sie werden auch während der Vorbeiflüge aktiv sein.

Für die große Menge an Wissenschaftsdaten gibt es einen Speicher von 1,25 Tb, das reicht für die Daten, die über mehrere Tage gesammelt werden.

Die Sonde arbeitet aufgrund der langen Signallaufzeiten weitgehend autonom und wird alle Manöver selbst steuern.

Instrumente
Die ESA wählte die folgenden 11 Instrumente und Experimente als Nutzlast für JUICE aus. Das PRIDE-Experiment verfügt über keine eigene Hardware, sondern nutzt das Kommunikationssystem und die Antennen der Sonde in Verbindung mit Bodenstationen. Das UVS und Komponenten für RIME und RPWI wurden von der NASA geliefert, Komponenten für SWI, PEP, GALA, RPWI stammen von der JAXA.

Entwicklung und Bau
Der Grundsatzbeschluss für die Mission erfolgte im Mai 2012. Die Nutzlast wurde im Februar 2013 beschlossen. Im Juli 2015 wurde für 350 Millionen Euro der Bau an Airbus Defence & Space SAS in Frankreich als Generalunternehmen vergeben. Der Bau erfolgte zum größten Teil bei Airbus Defence and Space GmbH in Friedrichshafen. In den Jahren 2016 und 2017 wurden die Missionsziele und die Erfordernisse an das System, das vorläufige Design des Raumfahrzeugs und der Instrumente festgelegt. Ab September 2017 wurden die endgültigen Designs der Instrumente festgelegt und im Dezember wurden die Anforderungen an das Bodensegment festgelegt. Im Mai 2018 wurden die Tests mit dem Testmodell für die Entwicklung der Temperaturkontrolle fertiggestellt. Im Dezember 2018 wurden die Designs für das Bodensegment festgelegt. Im März 2019 wurde die Erfordernisse für die wissenschaftliche Missionszentrale festgelegt.

Im September 2019 begann die Integration (der Zusammenbau) des Flugmodells der Sonde. Im November 2019 wurden die Instrumente fertiggestellt. Der Abschluss der Integrationsphase wurde am 20. Mai 2022 bekannt gegeben. Das Flugmodell der Sonde war somit insgesamt fertig gebaut und ging danach zur Airbus Defence & Space in Toulouse für weitere Tests. Vom Oktober 2020 bis Januar 2023 wurden alle Teile der Sonde gründlich überprüft und getestet. Am 8. Februar 2023 landete die Sonde in einer Antonov An-124 auf dem Flughafen in Cayenne, um die letzten Funktionstests zu machen und auf der Startrakete montiert zu werden.

Flug
Der erste Starttermin am 13. April 2023, 14.15 MESZ wurde 10 Minuten vorher wegen zu hoher Windgeschwindigkeiten in großer Höhe und damit zu hohem Gewitterrisiko am Startpfad abgesagt.
Die Rakete mit der Sonde hob dann dem 14. April 2023, um 12.14.29 UTC (Ortszeit 8:14 a.m. EDT, 14.14 MESZ) von der Startrampe ELA-3 des Raumfahrtzentrums Guayana ab und brachte JUICE in eine heliozentrische Umlaufbahn. JUICE ist die letzte wissenschaftliche Mission, die mit einer Ariane-5-ECA-Rakete vom Raumfahrtzentrum Guayana gestartet wurde. Die Raumsonde wog inklusive Treibstoff und Instrumenten rund 6350 Kilogramm. Ihre hyperbolische Exzessgeschwindigkeit soll 3,15 km/s betragen.

Am 26. Mai 2023 wurde gemeldet, dass mit Unterstützung der beiden Selfiekameras nach sechs Wochen alle ausfahrbaren Teile wie Solarpenele, Antennen, Arme, Sensoren und Instrumente in ihre Endpositionen eingerastet und für die Tests bereit sind. Die 16 Meter lange RIME-Antenne konnte anfänglich nicht vollständig ausgefahren werden, letztlich gelang es jedoch den blockierten Mechanismus zu befreien. Die optische Kamera JANUS lieferte die ersten Bilder. Mitte Juli 2023 sollen alle Instrumente auf korrekte Funktion getestet werden.

Die Flugdauer bis zu ihrem Ziel soll ungefähr acht Jahre dauern. JUICE soll im Laufe mehrerer Sonnenumkreisungen mehrere Swing-by-Manöver an der Erde und je ein Manöver am Mond und an der Venus durchführen, das nächste größere Manöver ist ein Fly-By an Mond und Erde im August 2024.

Jupiter soll im Juli 2031 erreicht werden. Etwa ein halbes Jahr davor soll der wissenschaftliche Betrieb beginnen. Durch eine zweistündige Zündung des Triebwerks und ein abbremsendes Swing-by an Ganymed soll die Sonde in eine Jupiterumlaufbahn einschwenken. Nach zwei Jahren und mehreren Vorbeiflügen an Europa und Kallisto soll sie im Dezember 2034 in eine Umlaufbahn um Ganymed eintreten, den sie zuerst in einer elliptischen Bahn zwischen 200 und 10.000 Kilometer Höhe umkreisen wird. Danach werden kreisförmige Umlaufbahnen von 5000, 500 und 200 Kilometer Höhe angestrebt. Insgesamt sieht die Mission mehr als 25 Gravity Assists und Flybys vor. Ende 2035 soll die Sonde dann auf Ganymed planmäßig zum Absturz gebracht werden.

Literatur
 Christian Gritzner: Die europäische Mission JUICE. In: Sterne und Weltraum, Heft 12/2015, S. 28–37.

Weblinks

 JUICE – Europas neue Mission zum Jupiter.
 Cosmic-Vision-Programm der ESA. (englisch)
 JUICE – Jupiter Icy Moons Explorer – bei ESA Science and Technology. (englisch)
 Juice's journey and Jupiter system tour YouTube, European Space Agency - ESA, 2022, Grafische Animation der Flugbahn zum Jupitersystem mit Details

Einzelnachweise

Sonde ins äußere Sonnensystem
Raumfahrt (Jupiter)
Europäische Weltraumorganisation
Raumfahrtmission 2023

JUICE (Raumsonde)


نوال غشام، مطربة تونسية أدت مجموعة من الأغاني التراثية والرومانسية إضافة لأغاني وطنية باللهجتين التونسية والليبية. اشتهرت من خلالها في التسعينيات.
تعاملت في أول التسعينات مع الملحن الكبير بليغ حمدي في اغنيتين *رغم اختلاف الظروف *و*و*ليالينا*
والشيخ سيد مكاوي *حبيبي الي بحبو *و*بيني وبينك*
سنة 1996صدر للفنانة نوال غشام البوم طولت بالي عليك كلمات عمر بطيشة والحان صلاح الشرنوبي إنتاج علم الفن
أهم ما غنت نوال غشام 1991 باكتب *باسمك يا بلادي * كلمات والحان ايلي شويري,
 غوالي كلمات الشاعر عبد الله منصور,
 راجيت *
 عيني يا لالا
 إلى طغاة العالم *لابي القاسم الشابي
 تكذب عليا*

في 2008، قامت بأداء أغنية رثا في الذكرى الثانية لإعدام الرئيس العراقي السابق صدام حسين من كلمات الشاعر الليبي علي الكيلاني والملحن الليبي خليفة الزليطني
2013 غنت نوال غشام من كلمات سمو الشيخ محمد بن راشد ال مكتوم *في عيونك *
.

وصلات خارجية

المراجع

مغنيات تونسيات
مواليد 1390 هـ

نوال غشام


Turlough Hill (), also known as Tomaneena (), is a  mountain in County Wicklow in Ireland and site of Ireland's only pumped-storage hydroelectricity plant. The power station is owned and operated by the ESB and can generate up to  of electricity at times of peak demand.

The mountain

The historian Liam Price recorded that the mountain was known locally as Tomaneena; Turlough Hill is the name given to it by the ESB when they surveyed the site for the pumped-storage scheme. It is  high and is the 136th highest summit in Ireland. The summit is located to the south-west of the upper reservoir and is easily reached via the tarmac access road that begins at the top of the Wicklow Gap. It is also possible to reach the summit from Glendalough or from the summits of neighbouring Camaderry and Conavalla mountains.

The underlying geology of the mountain is granite, covered with blanket bog, which is a habitat for heather, purple moor grass and  moss. A number of alpine plants grow near the summit: dwarf willow, cowberry, crowberry, fir clubmoss and common bilberry. To the north-east of the summit, at the head of Glendasan valley, is Lough Nahanagan (), a corrie lake carved by a glacier at the end of the last ice age.

The pumped-storage scheme

The Turlough Hill Power Station is owned and operated by the Electricity Supply Board (ESB). Construction commenced in 1968, and the station became fully operational in 1974.

Name
Whilst the original name is Tomaneena, renaming it 'Turlough Hill' has a certain validity. The pumped storage station draws water from the mountain top lake, which thus becomes a 'dry lake'. There is a geological feature known as a Turlough; it is defined as "(in Ireland) a low-lying area on limestone which becomes flooded in wet weather through the welling up of groundwater from the rock.
Origin late 17th cent.: from Irish turloch, from tur 'dry' + loch 'lake'."

References

Bibliography

External links

Turlough Hill at ESB
Tomaneena on Mountain Views

Mountains and hills of County Wicklow
Mountains under 1000 metres

Turlough Hill


An Xanthorrhoea brevistyla in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni D.A.Herb.. An Xanthorrhoea brevistyla in nahilalakip ha genus nga Xanthorrhoea, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Xanthorrhoea

Xanthorrhoea brevistyla


Pepeljuga (lat. Atriplex), rod jednogodišnjih biljaka, trajnica i poluzimzelenih i zimzelenih grmova iz poroodice Amaranthaceae smješten u tribus Atripliceae.

Preko 240 vrsta rasprostranjeno je po svijm konti8nentimaa. U Hrvatskoj raste nekoliko vrsta (9)

Vrste

 Atriplex abata I. M. Johnst.
 Atriplex acanthocarpa (Torr.) S. Watson
 Atriplex acutibractea R. H. Anderson
 Atriplex acutiloba R. H. Anderson
 Atriplex aellenii Sukhor.
 Atriplex alaschanica Y. Z. Zhao
 Atriplex alces Edginton & E. J. Thomps.
 Atriplex aldamae Griseb.
 Atriplex altaica Sukhor.
 Atriplex amboensis Schinz
 Atriplex ameghinoi Speg.
 Atriplex amnicola Paul G. Wilson
 Atriplex angulata Benth.
 Atriplex argentea Nutt.
 Atriplex argentina Speg.
 Atriplex asplundii Standl.
 Atriplex atacamensis Phil.
 Atriplex aucheri Moq.
 Atriplex australasica Moq.
 Atriplex barclayana (Benth.) D. Dietr.
 Atriplex belangeri (Moq.) Moq.
 Atriplex billardierei (Moq.) Hook. fil.
 Atriplex boecheri Aellen
 Atriplex bolusii C. H. Wright
 Atriplex braunii A. Soriano
 Atriplex brenanii Sukhor.
 Atriplex buchananii Kirk ex Cheeseman
 Atriplex bunburyana F. Muell.
 Atriplex calotheca (Rafn) Fr.
 Atriplex cana Ledeb.
 Atriplex canescens (Pursh) Nutt.
 Atriplex centralasiatica Iljin
 Atriplex chapinii I. M. Johnst.
 Atriplex chenopodioides Batt.
 Atriplex chilensis Colla
 Atriplex chizae Rosas
 Atriplex cinerea Poir.
 Atriplex clivicola I. M. Johnst.
 Atriplex codonocarpa Paul G. Wilson
 Atriplex colerei Maire
 Atriplex confertifolia (Torr. & Frém.) S. Watson
 Atriplex congolensis Sukhor.
 Atriplex coquimbana Phil.
 Atriplex cordifolia J. M. Black
 Atriplex cordobensis Gand. & Stuck.
 Atriplex cordulata Jeps.
 Atriplex coriacea Forssk.
 Atriplex cornigera Domin
 Atriplex coronata S. Watson
 Atriplex corrugata S. Watson
 Atriplex costellata Phil.
 Atriplex coulteri (Moq.) D. Dietr.
 Atriplex crassifolia C. A. Mey.
 Atriplex crassipes J. M. Black
 Atriplex crenatifolia Chodat & Wilcz.
 Atriplex cristata Humb. & Bonpl. ex Willd.
 Atriplex cryptocarpa Aellen
 Atriplex cyclostegia Standl.
 Atriplex davisii Aellen
 Atriplex dimorphostegia Kar. & Kir.
 Atriplex dioica Raf.
 Atriplex drymarioides Standl.
 Atriplex eardleyae Aellen
 Atriplex ehrenbergii F. Muell. ex Asch. & Schweinf.
 Atriplex eichleri Aellen
 Atriplex elachophylla F. Muell.
 Atriplex elegans (Moq.) D. Dietr.
 Atriplex eremitis Cranfield
 Atriplex erigavoensis Thulin
 Atriplex erosa A. E. Brueckner & Verd.
 Atriplex espostoi Speg.
 Atriplex exilifolia F. Muell.
 Atriplex eximia A. Soriano
 Atriplex farinosa Forssk.
 Atriplex fera (L.) Bunge
 Atriplex fissivalvis F. Muell.
 Atriplex flabelliformis Paul G. Wilson
 Atriplex flabellum Bunge ex Boiss.
 Atriplex flavida (S. C. Sand. & G. L. Chu) D. J. Keil & D. W. Taylor
 Atriplex fominii Iljin
 Atriplex frankenioides Moran
 Atriplex frigida Speg.
 Atriplex fruticulosa Jeps.
 Atriplex gardneri (Moq.) D. Dietr.
 Atriplex garrettii Rydb.
 Atriplex glabriuscula Edmondston
 Atriplex glauca L.
 Atriplex glaucescens Phil.
 Atriplex gmelinii C. A. Mey. ex Bong.
 Atriplex graciliflora M. E. Jones.
 Atriplex griffithii Moq.
 Atriplex halimus L., blijeda pepeljuga
 Atriplex hollowayi de Lange & D. A. Norton
 Atriplex holocarpa F. Muell.
 Atriplex hortensis L., vrtna pepeljuga
 Atriplex humifusa Paul G. Wilson
 Atriplex humilis F. Muell.
 Atriplex hymenelytra (Torr.) S. Watson
 Atriplex hymenotheca Moq.
 Atriplex hypoleuca Nees
 Atriplex hystrix Phil.
 Atriplex iljinii Aellen
 Atriplex imbricata (Moq.) D. Dietr.
 Atriplex inamoena Aellen
 Atriplex incrassata F. Muell.
 Atriplex infrequens Paul G. Wilson
 Atriplex intermedia R. H. Anderson
 Atriplex intracontinentalis Sukhor.
 Atriplex isatidea Moq.
 Atriplex jubata S. Moore
 Atriplex julacea S. Watson
 Atriplex klebergorum M. C. Johnst.
 Atriplex kochiana Maiden
 Atriplex laciniata L.
 Atriplex laevis C. A. Mey.
 Atriplex lampa (Moq.) Gillies
 Atriplex lanfrancoi (Brullo & Pav.e) G.Kadereit & Sukhor.
 Atriplex lasiantha Boiss.
 Atriplex lentiformis (Torr.) S. Watson
 Atriplex leptocarpa F. Muell.
 Atriplex leptoclada Boiss. & Noë
 Atriplex leuca Phil.
 Atriplex leucophylla (Moq.) D. Dietr.
 Atriplex limbata Benth.
 Atriplex lindleyi Moq.
 Atriplex linearis S. Watson
 Atriplex linifolia Humb. & Bonpl. ex Willd.
 Atriplex lithophila A. Soriano ex Múlgura
 Atriplex littoralis L., obalna pepeljuga
 Atriplex lobativalvis F. Muell.
 Atriplex longipes Drejer & Fr.
 Atriplex macropterocarpa (Aellen) H. Eichler
 Atriplex madariagae Phil.
 Atriplex malvana Aellen & Sauvage
 Atriplex matamorensis A. Nelson
 Atriplex maximowicziana Makino
 Atriplex mendozensis Speg.
 Atriplex micrantha Ledeb.
 Atriplex mollis Desf.
 Atriplex moneta Bunge ex Boiss.
 Atriplex monilifera S. Watson
 Atriplex montevidensis Spreng.
 Atriplex morrisii R. H. Anderson
 Atriplex mucronata Raf.
 Atriplex muelleri Benth.
 Atriplex muricata Humb. & Bonpl. ex Willd.
 Atriplex myriophylla Phil.
 Atriplex nana Parr-Sm.
 Atriplex nessorhina S. W. L. Jacobs
 Atriplex nilotica Sukhor.
 Atriplex nitrophiloides A. Soriano ex Múlgura
 Atriplex nogalensis Friis & M. G. Gilbert
 Atriplex nudicaulis Boguslaw
 Atriplex nummularia Lindl.
 Atriplex obconica Paul G. Wilson
 Atriplex oblongifolia Waldst. & Kit.,  dugolisna pepeljuga
 Atriplex obovata Moq.
 Atriplex oestophora S. F. Blake
 Atriplex olivieri Moq.
 Atriplex oreophila Phil.
 Atriplex ornata Iljin
 Atriplex pacifica A. Nelson
 Atriplex paludosa R. Br.
 Atriplex pamirica Iljin
 Atriplex pamparum Griseb.
 Atriplex papillata J. H. Willis
 Atriplex paradoxa Nikitina
 Atriplex parishii S. Watson
 Atriplex parryi S. Watson
 Atriplex patagonica (Moq.) D. Dietr.
 Atriplex patens (Litv.) Iljin
 Atriplex patula L., široka pepeljuga
 Atriplex perrieri Leandri
 Atriplex peruviana Moq.
 Atriplex philippii R. Fr.
 Atriplex phyllostegia (Torr. ex S. Watson) S. Watson
 Atriplex plebeja Carmich.
 Atriplex polycarpa (Torr.) S. Watson
 Atriplex powellii S. Watson
 Atriplex praecox Hülph.
 Atriplex pratovii Sukhor.
 Atriplex procumbens Less.
 Atriplex prosopidum I. M. Johnst.
 Atriplex prostrata DC., kopljasta pepeljuga
 Atriplex pseudocampanulata Aellen ex Blom
 Atriplex pueblensis Standl.
 Atriplex pumilio R. Br.
 Atriplex pungens Trautv.
 Atriplex pusilla (Torr.) S. Watson
 Atriplex quadrivalvata Diels
 Atriplex quinii F. Muell.
 Atriplex quixadensis Del Vitto, Múlgura & Peten.
 Atriplex recurva d´Urv.
 Atriplex repanda Phil.
 Atriplex repens Roth
 Atriplex reptans I. M. Johnst.
 Atriplex retusa Gay
 Atriplex rhagodioides F. Muell.
 Atriplex robusta Stutz, M. R. Stutz & S. C. Sand.
 Atriplex rosea L.,  ružičasta pepeljuga
 Atriplex rusbyi Britton
 Atriplex saccaria S. Watson
 Atriplex sagittata Borkh., sjajnolisna pepeljuga, sin. Atriplex nitens
 Atriplex sagittifolia Speg.
 Atriplex schugnanica Iljin
 Atriplex semibaccata R. Br.
 Atriplex semilunaris Aellen
 Atriplex serenana A. Nelson ex Abrams
 Atriplex sibirica L.
 Atriplex sorianoi Múlgura
 Atriplex spegazzinii A. Soriano ex Múlgura
 Atriplex sphaeromorpha Iljin
 Atriplex spinibractea R. H. Anderson
 Atriplex spinifera J. F. Macbr.
 Atriplex spinulosa Paul G. Wilson
 Atriplex spongiosa F. Muell.
 Atriplex stipitata Benth.
 Atriplex stocksii Boiss.
 Atriplex straminea Stutz & G. L. Chu
 Atriplex sturtii S. W. L. Jacobs
 Atriplex subcordata Kitag.
 Atriplex suberecta I. Verd.
 Atriplex sukhorukovii Basköse & Yaprak
 Atriplex taltalensis I. M. Johnst.
 Atriplex tampicensis Standl.
 Atriplex tatarica L., tatarska pepeljuga
 Atriplex texana S. Watson
 Atriplex tianschanica U. P. Pratov
 Atriplex tichomirovii Sukhor.
 Atriplex tornabenei Tineo
 Atriplex torreyi (S. Watson) S. Watson
 Atriplex truncata (Torr.) A. Gray
 Atriplex tularensis Coville
 Atriplex turbinata (R. H. Anderson) Aellen
 Atriplex turcica Basköse & Yaprak
 Atriplex turcomanica (Moq.) Boiss.
 Atriplex undulata (Moq.) D. Dietr.
 Atriplex valdesii Flores Olv.
 Atriplex vallenarensis Rosas
 Atriplex velutinella F. Muell.
 Atriplex vesicaria Heward ex Benth.
 Atriplex vestita (Thunb.) Aellen
 Atriplex vulgatissima Speg.
 Atriplex wardii Standl.
 Atriplex watsonii A. Nelson ex Abrams
 Atriplex wolfii S. Watson
 Atriplex wrightii S. Watson
 Atriplex yeelirrie K. A. Sheph. & K. R. Thiele
 Atriplex zahlensis Mouterde
 Atriplex × aptera A. Nelson
 Atriplex × gustafssoniana Tascher.
 Atriplex × hulmeana Tascher.
 Atriplex × ludwigii P. Fourn.
 Atriplex × neomexicana Standl.
 Atriplex × northusana Weim.
 Atriplex × odontoptera Rydb.
 Atriplex × taschereaui Stace

Sinonimi

Izvori

Lobodovke
Flora Hrvatske

Pepeljuga (biljni rod)


Reklam metni; başlık, alt başlık, gövde ile marka ve slogandan oluşur. Reklam metninde yer alan diğer öğeler ise; fotoğraf, resim, karikatür, işaret, sembol, harf, görüntü, müzik, oyuncu ve konuşmacılardır. Bu öğelerin reklam içinde yer alma biçimi, reklam ortamına, hedefine, ürünün niteliğine göre belirlenir. Başlıklar, metin, slogan ve markayla birlikte söze dayanan reklam metnini oluşturur. Başlığın ana görevi, okuyucunun ilgisini çekmek, okuyucuyu yakalamaktır. Başlıklar ilgi çekici olmalı, merak uyandırmalı ve bir vaat içermelidir. (Reklam metni 3 bölümden oluşmaktadır..)

Reklamcılık

Reklam metni


La Hermandad del Silencio es una agrupación pasional fundada en el año 1940. Desfila el Jueves Santo en la Semana Santa de Orihuela.

Historia
En el año 1.939 a propuesta de monseñor Irastorza y Loinaz, obispo diocesano de Orihuela, y estimulados por el rvdo. D. Antonio Roda López, un grupo de oriolanos se reúne para fundar y poner en marcha una nueva hermandad (que desfilará bajo la denominación del "Silencio") a la que quieren dotar de un ambiente de austeridad, recogimiento y meditación.
La Hermandad situó su sede en la Real, Insigne y Majestuosa iglesia parroquial de Santiago el Mayor, donde se venera la imagen del Santísimo Cristo del Consuelo, titular de la Hermandad.
Para su desfile en procesión la escultura se instala en un trono sobre ruedas, realizado en madera de ciprés, diseñado por Fernando Fenoll Giménez, y tallado por Juan Balaguer Alcaraz, ambos oriolanos.
Jueves Santo 21 de marzo de 1940, desfila por vez primera la Hermandad del Silencio, impactando profundamente a las gentes oriolanas.
De aquel animoso núcleo fundacional, y de otros muchos veteranos que paulatinamente fueron incorporándose a sus silenciosas filas, apenas nos queda el testimonio vivo de unos pocos, y el recuerdo entrañable de todos los que fueron quedando en el camino.
Pero no es menos cierto, que en el propio curso del tiempo, y estimulados por el ejemplo de aquellos, nuevos hermanos se han ido incorporando a esta añeja Hermandad penitencial, en busca de esa verdad que no encuentran en el mundo insolidario y materialista en el que se mueven.
Más de novecientos hermanos componen la Hermandad del Silencio en la actualidad. Varones con edad superior a dieciocho años, esperan impacientes la llegada de Jueves Santo, y a las once en punto de la noche, con la única luz de la luna de Nisán, vistiendo hábito negro, cíngulo, cruz insignia pectoral y portando farol con mortecina luz, se preparan junto a nuestro Sr. Obispo, diocesano, para realizar el acto más solemne de esta Hermandad en que recorreremos calles y plazas, dando culto a Jesús crucificado.
Con el paso de los años unos estatutos concebidos para avivar la piedad y el sentido penitencial de los fieles, han dado paso a otros, donde se subraya la solidaridad con los marginados del entorno social, para que esa fraternidad que debe caracterizar a los hermanos del Silencio, sobrepase los límites propios y alcance a todos cuantos demandan amor y precisan ayuda.
Mucho ha cambiado el mundo en estas setenta primaveras. También los hombres hemos cambiado, pero Dios, el Cristo del Consuelo, sigue siendo el mismo.

Imágenes

Cristo del Consuelo
Nos encontramos ante un Cristo muerto, ya que su costado ha sido atravesado por la lanza pero, en cambio, su cuerpo no responde a este estado, pues sus brazos siguen paralelos al travesaño de la cruz sin descolgarse, los músculos están tensos y las manos se encuentran abiertas y distendidas. Este Cristo está crucificado sobre una cruz cepillada, con cuatro clavos, y a los pies el "sedile". Sobre su cabeza, aparece una cartela con la causa de su condena, conteniendo una inscripción completa de forma trilingüe (latín, griego y hebreo).
La corona de espinas es de plata, aunque originariamente su cabeza , en lugar de corona llevaba "potencias". El paño de pureza está realizado en un tono gris y remetido entre sus piernas de una forma muy complicada. Éste pende de uno de los extremos de la cadera derecha, quedando muy rígido y sin naturalidad.
Es una imagen realizada para ser observada de frente, pues tanto el "perizonium" como la espalda no están trabajados; así se observa que en esta última no aparecen muestras de su flagelación. Sus manos son dos bloques, apenas esbozadas, si las comparamos con el virtuosismo y detalle de los pies.
El pecho de Cristo produce la impresión de que aún contiene aire, y su vientre no está relajado, aunque su cabeza esté caída sobre su pecho. Presenta un cuerpo muy trabajado con una anatomía de atleta, que junto con las facciones y expresividad de su rostro es lo más destacable. La muerte se hace palpable en los ojos, mejillas y labios amoratados que, junto con esa boca entreabierta y el fruncimiento de las cejas, dan a la talla una gran carga dramática. Cristo devocional que, además, es procesionado –sobre trono de madera de ciprés, decorado con escenas de pasión sin policromar, del escultor y tallista oriolano Juan Balaguer Alcaraz- en la noche de Jueves Santo por la Hermandad del Silencio, fundada en 1939.

Procesión

Itinerario y Horario
Procesión de Jueves Santo

Parroquia de Santiago Apóstol (23,00h.) - C/. Hospital - C/. Marqués de Arneva - C/. Santa Justa - C/. López Pozas - C/. Mayor de Ramón y Cajal (23,30h.) - Pl. Teniente Linares - C/. Soleres - C/. Santa Lucía - Paseo de Calvo Sotelo (00,00h.) - C/. Ballesteros Villanueva - C/. Alfonso XIII - C/. Loazes (00,30h.) - C/. Calderón de la Barca - C/. San Pascual - Pl. Nueva - Pl. Cubero - C/. López Pozas - C/. Santa Justa - C/. Marqués de Arneva - C/. Francisco Díe - Parroquia de Santiago Apóstol (01,00h.).

Orden de Procesión

Jueves Santo
 Bocina
 Cruz de la Hermandad
 Hermanos con faroles, cruces y tambores
 Bandera de la Hermandad
 Hermanos con faroles, cruces y tambores
 Cristo del Consuelo (1795) de José Puchol sobre trono de Juan Balaguer
 Nuevos hermanos que han tomado los hábitos ese año.
 Obispado
 Alumbrantes

Música
La Música de la Hermandad es esta:
 Canto de la Pasión (Anónimo)

Enlaces externos
Web de la Hermandad

Cofradías de Semana Santa de Orihuela
Orihuela

Hermandad del Silencio (Orihuela)


Globidonta es un clado de aligatoroideos que incluye a los aligatores, caimanes, y algunas formas extintas cercanamente relacionadas. Es definido como un taxón basado en raíces que incluye a Alligator mississippiensis (el aligátor americano) y todas las formas más cercanamente relacionadas con este que a Diplocynodon. El rango fósil del grupo se extiende hasta el Cretácico Superior con aligatoroideos primitivos como Albertochampsa y Brachychampsa. Los globidontos extintos fueron particularmente comunes en Norteamérica y Eurasia, y su extensión moderna también incluye a Suramérica. El globidonto más antiguo conocido es Acynodon de Francia, el cual también es el más basal.

Los gobidontos basales se caracterizan por sus hocicos romos y dientes bulbosos. Los globidontos modernos poseen hocicos aplanados y dientes más cónicos, y parecen ser más generalistas que sus primeros parientes. Las formas generalizadas son las que ususalmente se espera en las formas ancestrales más que en los descendientes de estas, por lo que es extraño que los primeros globidontos parezcan ser los más especializados. Esto estaría en conflicto con la "ley de la especialización" propuesta originalmente por Edward Drinker Cope en 1894. de acuerdo con este principio, el camnio morfológico está siempre dirigido hacia la especialización, y las formas especializadas nunca pueden volver a ser "desepecializadas" de nuevo. Este patrón de cambio, aunque no se ha visto en los globidontos, puede ser vsto en los miembros primitivos de Alligatoroidea y Crocodyloidea.

Los globidontos de hocico aplanado aparecieron dos veces en la evolución del clado: una vez en los caimanes y otra en los aligátores. Alligator sinensis, el aligátor chino, tiene un hocico algo corto y podría ser considerado especializado. Sin embargo, su hocico no llega a ser tan romo como el de los globidontos más basales como Albertachampsa.

Si el último ancestro común de Diplocynodon y los globidontos era más parecido a Diplocynodon, entonces pudo haber tenido un hocico de forma generalista. También es posible que la forma generalizada de Diplocynodon pueda haberle dado origen a un ancestro de hocico romo. Baryphracta, un diplocinodontino cercanamente relacionado con Diplocynondon, poseía un hocico romo y puede haber sido similar en apariencia a dicho ancestro.

Filogenia
Un cladograma modificado de Martin (2007):

{{clade| style=font-size:100%;line-height:85%
|1=

Referencias

Crocodilia

Globidonta


Geiranger je malo turističko selo u regiji Sunnmøre Møre og Romsdal županiji na zapadnom dijelu Norveške, u općini Stranda na čelu Geirangerfjorda, koji je ogranak velikog Storfjordena. Najbliži grad je Ålesund. Geiranger je atrakcija za neke od najspektakularnijih pejzaža na svijetu, te je proglašen najboljim turističkim odredištem u Skandinaviji po časopisu Lonely Planet. Od 2005. godine područje Geirangerfjorda uvršteno je na UNESCO-ov popis svjetske baštine. "Slap Sedam sestara" nalazi se zapadno od Geirangera, izravno preko drugog vodopada koji se zove "The Suitor". D63 prolazi kroz selo. Crkva Geiranger je glavna crkva u selu i okolici.

U popularnoj kulturi
U kolovoz 2015. je objavljen norveški film katrastrofe "The Wave (Bølgen)". Baziran na pretpostavki od pada stijena s planine Åkerneset koji je, u filmu, preplavio naselje Geiranger.

Izvori

Vanjske poveznice

Naselja u Norveškoj

Geiranger


Bazilika svetog Stjepana, katolička je bazilika u mađarskom glavnom gradu Budimpešti posvećena mađarskom kralju Stjepanu I. Svetom, čije se relikvije nalaze u njoj. Konkatedrala je Ostrogonsko-budimpeštanske biskupije i treća najveća crkvena građevina u Mađarskoj. Izgrađena je jednake visine kao i Zgrada mađarskog parlamenta kao simbol jednake važnosti i ravnopravnosti svjetovne i crkvene vlasti.

Izgrađena je u neoklasicističkom stilu s tlocrtom grčkog križa i posvećena 1905. nakon 54 godine izgradnje. Bazilika je poznata po svojim zvonima, svako posvećeno nekom svecu, od kojih jedno doseže težinu od devet tona te su tijekom Drugog svjetskog rata bila korištena u vojne svrhe. Inače je bazilika trebala biti posvećena sv. Leopoldu, zaštitniku Austrije, ali je odluka promijenjena u zadnji tren.

Bazilika je poznata po održavanju orguljaških koncerata koje su tijekom povijesti održavali svi mađarski orguljaški koncert-majstori, kao i brojni strani glazbenici.

Vanjske poveznice
 Službene stranice bazilike na mađarskom

Građevine u Budimpešti
Bazilike
Arhitektura historicizma u Mađarskoj
Katolički vjerski objekti u Mađarskoj
Katoličke crkve
Crkve u Mađarskoj

Bazilika sv. Stjepana


Wallen, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Dithmarschen iline bağlı bölge. 1,86 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2005 itibarıyla yaklaşık 37 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Johann Klaussen Thomsen tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-tellingstedt.de

Wallen (Holstein)


John Wise (August 15, 1652 – April 8, 1725) was a Congregationalist reverend and political leader in Massachusetts during the American colonial period. Wise was noted for his political activism, specifically his protests against British taxation, for which he was once jailed As the pastor of the Chebacco Parish from 1680 to his death in 1725, Wise lived in Ipswich, Massachusetts, often called "the birthplace of American independence."

Life
Wise was born in Roxbury, Massachusetts, the son of Joseph and Mary (Thompson) Wise. Mary was daughter of Alice Freeman Thompson Parke.

He attended the Roxbury Latin School, in West Roxbury, Massachusetts, graduating in 1669. He then was admitted to Harvard College (now Harvard University). After graduating from Harvard in 1673, he began studying theology, and preached in Branford, Connecticut and Hatfield, Massachusetts. On August 12, 1683, Wise was ordained as the pastor of the newly organized Chebacco Parish, a new parish formed out of Ipswich.

In 1688, Wise led Ipswich citizens in a protest against royal governor Edmund Andros and colonial taxation, after the revocation of the Charter of the Massachusetts Bay Company in 1684 which was superseded by the Dominion of New England.  Andros took a hard-line position to the effect that the colonists had left behind all their rights as Englishmen when they left England. When in 1687 Wise rallied his parishioners to protest and resist taxation, Andros had him arrested, convicted and fined.  As an Andros official explained, "Mr. Wise, you have no more privileges Left you then not to be Sold for Slaves.".

Calvin Coolidge referred to him as one of the inspirations for the Declaration of Independence.  John Wise Avenue, a section of Route 133 in Massachusetts, is named after him.  Liberty ship , launched on June 14, 1942 and scrapped in 1971, was also named after him.

Family
On December 5, 1678 he married Abigail Gardner, granddaughter of Thomas Gardner (Roxbury). They had seven children:
Rev Jeremiah Wise (November 2, 1679 – January 20, 1756) married Mary Shipway
Lucy Wise (born c. 1681 – March 5, 1727) married John White
John Wise (born c. 1683 – August 31, 1762) married Mary Rogers
Mary Wise (May 12, 1685 – March 23, 1735/36)
Joseph Wise (February 16, 1686 – September 23, 1745) married Martha Appleton
Amni Ruhami Wise (born c. 1688 – July 6, 1749) married Mary Ringe
Henry Wise (born c. 1697 – November 12, 1775) married Mary Wade

Through his wife, Rev John was a great-uncle of President John Adams.

Notes

References
Cook, George Allan. John Wise: Early American Democrat. New York: Octagon Books, Inc, 1966, ©1952.
Fiske, John. The Beginnings of New England; Or, The Puritan Theocracy in Its Relations to Civil and Religious Liberty. Cambridge: Riverside Press, 1902. Retrieved January 31, 2010

1652 births
1725 deaths
17th-century Congregationalist ministers
18th-century Congregationalist ministers
Harvard College alumni
Massachusetts colonial-era clergy
New England Puritanism
People from colonial Boston
People from Ipswich, Massachusetts
Roxbury Latin School alumni

John Wise (clergyman)


Joseph Yves Médard, mieux connu sous son nom d'artiste Rassoul Labuchin, est un cinéaste, poète, romancier, dramaturge, comédien et metteur en scène né à Pétion-Ville le 30 mars 1938.

Son œuvre est à l'image des deux grands engagements qui ont défini sa personnalité et marqué sa carrière : la promotion du créole et la lutte politique pour la défense de la classe ouvrière et contre les injustices sociales.

Biographie

Les années formatrices (1940-1959)
« J'avais 6 ans, on habitait à côté du pénitencier national. Et là je voyais arriver des prisonniers qu'on frappait… et j'avais horreur de la prison. »

Dès l'enfance, Rassoul Labuchin est, à la fois, confronté aux vicissitudes d'un climat politique et familial instable et éveillé aux plaisirs des arts, tant littéraires que cinématographiques, dans lesquels il trouve refuge pour échapper au quotidien.

Dumarsais Estimé, élu président en 1946, veut rétablir l'équilibre entre la communauté noire (principalement ouvrière, paysanne et pauvre) et la communauté mulâtre (politique, économique et militaire). Ses parents, père issu d'une famille noire musulmane et mère, juive à la peau pâle, divorcent très tôt dans la vie du jeune homme. Son quartier d'enfance, où il fréquente l'école Jean Marie Guilloux, est mitoyen de la prison d'État (Pénitencier national). Témoin de la brutalité policière envers les prisonniers qu'on y transfère, il s'interroge déjà, à 6, 7 ans, sur celle-ci et y développe une aversion profonde envers les prisons.

En parallèle, il est initié très tôt au cinéma par son père, avec qui il fréquente les salles obscures tous les week-ends, et à la littérature par sa mère. Jacques Prévert, par sa « simplicité d'écriture » et le roman « Gouverneurs de la rosée », de Jacques Roumain, par sa façon d'illustrer la paysannerie haïtienne, sont des pierres d'assises qui marquent profondément le jeune poète, dramaturge et cinéaste en devenir.

Il est encore adolescent lorsque la famille déménage sur la Rue de Chavannes, à Pétion-Ville, tout près de Radio-Caraïbes. Il y sera témoin de la période d'incertitude précédent l'élection de 1957 et de la victoire de François Duvalier.

Après le secondaire au Lycée Alexandre Pétion et des études en génie civil à l'Université Leconte, il entre à la Société Nationale d'Art dramatique (SNAD) où il suit des cours de théâtre avec Gabriel Imbert. C'est dans cette école, considérée par la dictature duvaliériste comme « le lieu où se réunissent les marxistes » qu'il fait la découverte des écrits de Karl Marx et de Friedrich Engels tout en militant dans l'Intersyndical d'Haïti et la Ligue des jeunesses progressistes d'Haïti. Son implication dans le journal de la Ligue, le « Coucourouge», par sa notoriété dans le milieu, attire l'attention de Gérard Pierre-Charles, Gérald Brisson et, surtout, Jacques Stephen Alexis, figure marquante de la résistance à la dictature de François Duvalier.

En 1959, il fonde le Mouvement Théâtral Ouvrier (MTO). C'est lors d'une rencontre à Source Matelas pour un projet de création d'une coopérative agricole qu'il fait, pour la première fois, la rencontre d'Alexis. De cette rencontre nait une collaboration fructueuse qui voit Rassoul Labuchin devenir membre du Parti d'Entente Populaire (PEP) à titre de « représentant des jeunes ».

Les années militantes (1960-1969)
« J'ai habité dans plusieurs quartiers… Une bonne trentaine de quartiers… Parce que je suis quelqu'un qui à chaque fois que j'avais le soupçon que les tontons macoutes allaient passer chez moi, vite je changeais de quartier».

À l'automne 1960, il fait partie de la délégation haïtienne, dirigée par Jacques Stephen Alexis, invitée à la deuxième Conférence mondiale des Partis communistes à Moscou à titre de représentant de la jeunesse haïtienne au sein du Parti de l'Entente Populaire. Un long périple, qui l'amène de Bernes à Moscou puis à Irkoutsk ou il fait la rencontre de Hô Chi Minh en compagnie duquel il partage un vol vers Pékin. Sur place, il est mis en présence de Mao Zedong et Zhou Enlai  et assiste à la longue discussion entre le dirigeant chinois et Jacques Stephen Alexis.

Cette incursion dans les pays de l'Est attire sur lui le regard de la dictature duvaliériste et, contrairement à Jacques Stephen Alexis qui est torturé et tué en avril 1961, il parvient à rentrer au pays sans se faire repérer et doit se réfugier dans la clandestinité.

Il change souvent de quartier et trouve en partie refuge chez les paysans dont le parler créole l'inspire. De 1962 à 1968, il produit trois recueils de poésie dans la langue de ses ancêtres qui seront traduits en anglais, espagnol, français, hollandais, danois et russe.

En 1968, moins de trois mois après son mariage avec Michaële Lafontant, il est arrêté une première fois à sa maison du quartier Canapé-Vert à Pétion-Ville et conduit aux Casernes Dessalines où il est torturé et frappé, refusant de signer un document exigé par François Duvalier exigeant sa renonciation à la lutte menée par les jeunes marxistes. Il y reste plus d'un mois.

Les années cinéma (1970-1989)
« J'avais une grande folie, je rêvais un jour de faire des films, dès l'âge de 7 ans. Et à la maison on s'amusait avec des bobines de fil et des personnages de carton. À les faire bouger. C'était déjà un rêve pour moi parce que l'on allait souvent au cinéma. »

Les années de formation et de militantisme se concrétisent, dans les années 70 et 80, par une production artistique prolifique qui voit la pensée du jeune Rassoul Labuchin éclore dans un élan créatif éclectique se déployant tant par le conte (Le Ficus écrit en collaboration avec son épouse Michaëlle Lafontant-Médard) et la nouvelle que le théâtre et le cinéma.

Sa première « rencontre » avec le cinéma date de 1974 où il joue le rôle de Laurélien dans le film « Les Gouverneurs de la rosée » de Maurice Failevic. Film pour lequel il participe aussi au choix des comédiens. Il collabore par la suite, comme scénariste, au film de Raphaël Stines « Map Pale nèt ».

Puis vient Anita, à la fois premier film et œuvre majeure, qualifiée de première œuvre haïtienne réussie par Le Dictionnaire Larousse du cinéma. La genèse d'Anita prend racine lors d'une invitation en Belgique où il fait la rencontre de Jules Brunin, auteur de l'Enfer des gosses. De la lecture du livre et de leurs discussions subséquentes germe l'idée de réaliser un film, en créole, sur la réalité des enfants en Haïti. Idée d'autant plus à propos que l'ONU vient de décréter 1979 comme « l'Année internationale des enfants dans le monde ». Structure financière oblige, le film est co-produit par Michaëlle Lafontant-Médard et Rolf Orthel, le tournage se déroulant en Haïti et le montage du film en Hollande. À la fois œuvre poétique et engagée, Anita est, au dire même de l'auteur : « le prolongement de ce que j'ai réalisé dans mes œuvres écrites » et fait partie, avec « Map Palé Nèt » et « Le Bel indifférent ; Olivia » des trois seuls films produits en Haïti durant la dictature des Duvalier. Le tournage débute le 14 janvier 1980, dure un mois et fait appel aux comédiens de la troupe Konbit Pitit Kay, de Chantal Guerrier dans le rôle d'Anita et à TiCorn dans le rôle de Cindy. Le film est projeté pour la première fois pour la presse, en août et septembre 1980, et sort en grande première pour le public le 5 octobre de la même année au Cinéma Triomphe à Port-au-Prince.

Le lundi 29 août 1983, quelques mois à peine après son retour d'exil du Mexique où il terminait son deuxième film, Joumankolé, Labuchin est de nouveau arrêté et conduit aux casernes Dessalines. Il y passe 32 jours. Son refus de travailler pour le Panthéon national ayant provoqué l'ire du président. Son épouse et ses deux enfants se réfugient à l'ambassade de France afin de faire pression pour sa libération. À sa sortie, c'est l'exil vers la France.

En 1986. Il obtient un petit rôle dans le film « Descente aux enfers » de Francis Girod avec Claude Brasseur et Sophie Marceau.

Les années politiques (1990-2009)
« Aristide m'a convoqué et là, il m'a dit carrément sans passer par quatre chemins, j'aimerais que tu deviennes le maire de Port-au-Prince. »

En 1986, Jean-Claude Duvalier est chassé du pouvoir. S'ensuit une période d'incertitude qui mène à l'élection de Jean-Bertrand Aristide le 16 décembre 1990. Celui-ci nomme Rassoul Labuchin directeur du Théâtre National en 1991. Poste qu'il perd par suite du renversement d'Aristide le 30 septembre 1991 et qu'il retrouve de 1996 à 2001 lors du retour d'Aristide à la présidence. En 2002, voulant combler un vide administratif, Aristide lui offre la mairie de Port-au-Prince qu'il occupera jusqu'au départ prématuré d'Aristide en 2004.

Il profite de son passage à la mairie pour mettre en branle le projet d'opéra créole, dont il a écrit le livret et Ipharès Blain la musique, qu'il traîne dans ses valises depuis un certain temps. De leur collaboration nait Maryag Lenglensou, le premier opéra haïtien, considéré par Paul Élie Lévy, alors directeur de l'Institut français d'Haïti, comme une première mondiale.

La grande première de l'opéra, d'abord prévue pour le 2 janvier 2004, mais retardée pour causes politiques, a finalement lieu le 1er juillet 2006 à Port-au-Prince grâce au financement de la fondation hollandaise Doën. La pièce, dont la production a fait l'objet d'un livre : « Un opéra en Haïti : Maryaj Lenglensou » par Lucie Hubert et d'un documentaire de Hans Fels : Le Maryaj Lenglesou, The Blood Wedding, connait un vif succès en Haïti où elle est jouée dans une vingtaine de villes jusqu'en 2007.

Les années montréalaises (2010 à aujourd'hui)
« J'ai senti deux ou trois livres qui tombent sur moi… et là ce sont les secousses, tremblement de terre. »

Le 12 janvier 2010, la maison de Rassoul Labuchin s'écroule. Il quitte Port-au-Prince pour La Havane et s'installe par la suite à Montréal, en mars de la même année, avec l'aide de son fils Dimitri.

Dès son arrivée, il s'engage dans la promotion de la littérature créole au Québec et se met à la rédaction d'un livre : « Les Yeux de l'aube », paru en décembre 2012. Le mardi 3 septembre 2013, hommage lui est rendu au « ciné-mardi du Vétiver » avec vente-signature de son livre et projection du documentaire sur son opéra.

Depuis 2011, il est un des principaux acteurs du mouvement visant à lancer une vaste offensive judiciaire contre l'ancien président Jean-Claude Duvalier. Mouvement qui regroupe le Comité contre l'impunité et pour la justice en Haïti, le Centre canadien pour la justice internationale et le Centre international de criminologie comparée de l'Université de Montréal et qui a fait l'objet d'un rapport d'Avocats sans frontières Canada en 2018.

Le 3 octobre 2020, 40 ans après sa parution, le film Anita fait l'objet d'une présentation spéciale au 16e Festival du film black de Montréal suivi d'une table ronde à laquelle participe le réalisateur, Rassoul Labuchin, alors âgé de 81 ans.

Filmographie

Comédien
 1974 : Gouverneurs de la rosée, réal : Maurice Failevic.
 1986 : Descente aux enfers, réal : Francis Girod.

Réalisateur-scénariste
 1980 : Anita, fille d'Haïti
 1983 : Jourmankolé

Publications principales

Conte et poésie
 1962 : Trois colliers maldioc
 1964 : Compère
 1968 : Dégui
 1971 : Le Ficus

Nouvelle et roman
 1979 : Et la fête sera belle
 2012 : Les Yeux de l'aube

Théâtre et opéra
 1972 : Le Roi Moko
 1976 : Ti-Crabe et Grenadine
 1977 : Map Palè Net
 2007 : Maryaj Lenglensou

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 A la découverte de Rassoul Labuchin, poète du réalisme merveilleux : réflexions et commentaires sur l'œuvre de l'auteur : essai. Marguerite Deschamps, 1974, 20 p.
 Mon ami le maire, Hans Fels. Documentaire vidéo sur le passage de Rassoul Labuchin comme maire de Port-au-Prince. 55 minutes. Couleur. 2004
 Un opéra en Haïti : Maryaj Lenglensou. Lucie Hubert, Éditions Monde Global. 25 mai 2009. 301 p.

Liens externes

 PIERRE-CHARLES, Gérard. Radiographie d'une dictature, Haîti et Duvalier. Les Éditions Nouvelle Optique, 1973. 205 p. Disponible en ligne et en téléchargement au : http://classiques.uqac.ca/contemporains/PIERRE-CHARLES_Gerard/Radiographie_une_dictature/Radiographie_une_dictature.html
 LAFONTANT JOSEPH, André. Le mouvement syndical haïtien: de ses origines aux débuts du 21ème siècle. Bureau International du travail, 2003. 108 pages.
 LAROCHE, Maximilien. L'image comme écho, Essais sur la littérature et la culture haïtiennes. Collections « Études haïtiennes ». Université du Québec à Chicoutimi. 1978. 213 p. Disponible en ligne et en téléchargement au : http://classiques.uqac.ca/contemporains/laroche_maximilien/Image_comme_echo/Image_comme_echo.html
 BRUNIN, Jules. L'enfer des gosses. Éditions Jacques Antoine, 1975. 183 p.
 MAGLOIRE, Danièle et coll. Mémoire portant sur la lutte contre l'impunité en Haïti. Collectif contre l'impunité et Avocats sans frontières Canada. 2 mars 2018. 29 p. Disponib;e en ligne et en téléchargement au : https://www.asfcanada.ca/medias/bibliotheque-droits-humains-asfcanada/

Animateur québécois
Naissance en mars 1938
Diaspora haïtienne au Québec

Joseph Yves Médard


An Catapodium marinum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl von Linné, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Edward Hubbard. An Catapodium marinum in nahilalakip ha genus nga Catapodium, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Catapodium

Catapodium marinum


Thomas More (tahminen, 7 Şubat 1478, Londra - 6 Temmuz 1535, Londra), İngiliz devlet adamı, hukukçu, filozof, Rönesans dönemi hümanist yazardır. 1516'da yazdığı "Ütopya" başlıklı eserinde, hayalî bir adada kurguladığı bir ülkenin siyasi sistemini, "ideal" olarak tarif eder. More'un Kral VIII. Henry'nin İngiliz Kilisesi'nin başına geçme niyetine ilke olarak karşı çıkması, kendi siyasi kariyerinin sonunu hazırlayıp hain olarak idam edilmesine sebep oldu. Ölümünden 400 yıl sonra, 1935'te Papa XI. Pius tarafından da "aziz" ilan edildi.

Hayatı
Kabul gören tahmine göre 7 Şubat 1478'de, Londra'da doğdu. Babası dönemin önemli bir yargıcı olan Sir John More'dur. Ailesi sonradan aristokratlık kazanan, burjuva kökenli bir aileydi.

1490-1492 yılları arasında Canterbury Başpiskoposu John Morton'nun hizmetine girdi ve burada eğitimine başladı. Bu dönemde Rönesans'tan da etkilenmeye başladı. Eğitimini tamamladıktan sonra Başpiskopos Morton'un sayesinde Oxford Üniversitesi'ne girmeye hak kazanan Thomas More, burada geçirdiği 2 yılda yazılar yazmaya başladı. Antik Yunan ve Latin edebiyatına ilgisi de bu dönemde başladı. Ancak bu 2 yılın ardından babasının ısrarıyla Oxford'u bırakıp Londra'ya geri döndü ve 1496 yılında hukuk öğrenimi görmeye başladı. 21 yaşında geldiğinde bir avukat olarak Londra Barosu'na kaydoldu.

Siyasî hayatı
Hukuk öğrenimi gördüğü yıllarda manastır yaşamı yaşamaktaydı ve bir rahip olmak isteğiyle yanıp tutuşmaktaydı. 1501-1504 yılları arasında keşiş olmak amacıyla bir manastıra çekilen More, 1504'te Avam Kamarası seçimlerine katılmaya karar verdi. Parlamentoya seçilince manastır hayatına son veren More, ertesi sene Jane Colt ile evlendi.

1499'da Hollandalı yazar Erasmus ile tanıştı aralarında sıkı bir dostluk başladı. Öyle ki Erasmus, 1509'da basılan Deliliğe Övgü adlı eserini Thomas More'a adadı.

Hem avukatlık yapan hem de Parlamentoda yasama faaliyetlerine katılan More, kralların mutlak iktidarına şiddetle karşı çıkıyor ve bu düşüncesini etrafıyla paylaşıyordu. Bu yüzden zamanla Kral VII. Henry'nin öfkesini üzerine çekti. Kralın öfkesinden kurtulmak için seyahate çıkmak zorunda kalan More, VII. Henry'nin 1509'da ölmesi üzerine ülkesine geri döndü. Ertesi yıl yargıçlığa atanan More, hümanist tutumuyla halkın sevgisini kazanmaya başladı. Örneğin Chelsea'de bir huzurevi kuran More, 1517'ye ayaklanan yoksul halkı yatıştırarak isyanı önleyecek, isyanın elebaşlarını da idamdan kurtaracaktır.

More, üst düzey devlet görevlerine karşı isteksizdi ancak Kral VIII. Henry, 1517'de More'u hizmetine aldı ve özel danışmanı yaptı. Bu dönemde Kral tarafından Kutsal Roma-Cermen İmparatoru Şarlken'e elçi olarak gönderilen More, bu başarılı diplomatik görevinin ardından 1521'de şövalye unvanı kazandı. More, diplomatik görevinin ardından kraliyet hazinesinde görev yapmaya başladı. Kariyeri gittikçe parlayan More, kısa süre sonra Kralın sekreteri olarak da görev yapmaya başladı. Zamanla yetki ve görevleri arttı; resmî belgeleri yazmaya, yabancı elçileri karşılamaya, Kral VIII. Henry ile Lordlar Kamarası başkanı Kardinal Thomas Wolsey arasında iletişimi sağlayan birilcil kişi hâline gelmeye başladı.

Lordlar Kamarası başkanlığı
Thomas More, 1523 yılındaki seçimlerde şövalye unvanıyla Middlesex kentinden Lordlar Kamarası'na seçildi. 2 yıl sonra mevcut Meclis Başkanı Thomas Wolsey'in istifası üzerine Avam Kamarası Başkanı seçildi. Aynı yıl Lancaster Düklüğü'nün şansölyesi oldu ve Britanya'nın kuzey topraklarında geniş yetkiler elde etti.

O dönemde Kral VIII. Henry, mevcut eşi Catherine d'Aragon'dan boşanıp Anne Boleyn ile evlenmek istedi. Bu evlilikle ilgili kendisine yeterince yardım edemeyen mevcut başkan Thomas Wolsey'i istifaya zorladıktan sonra yerine Thomas More'u Lordlar Kamarası Başkanı ilân etti. Başlarda Kralın düşüncelerini paylaşan More, zamanla Kralın Protestanlığa olan artan ilgisi ve kiliseye olan negatif düşüncelerinden rahatsız oldu.

Catherine d'Aragon'dan boşanmak isteyen Kral'a özellikle Papalık karşı çıkıyordu. Papalık'a karşı Thomas More'u ve Lordlar Kamarası'nı kendi safına çekmek isteyen Kral, 1532'de Act of Supremacy adlı yasayı çıkarttı. Bu yasaya göre Kral, kendisini İngiltere Kilisesi'nin başı ilân ediyordu ve ülkesini Katolik dünyadan kopartarak Anglikan mezhebini kuruyordu.

Thomas More ise kişisel olarak Protestanlığı doğru bulmuyor; Katolikliği benimsiyordu. Bu dönemde Protestanlığı eleştiren kitaplarıyla Kral ile olan ilişkisini gerdi. Böylece 1531'de Kral'a bağlılık yemini etmeyi reddetti. Ancak kısa süre sonra hem Katolikliğe bağlı olduğu için, hem de Kral'la çatışmak istemediği için sağlık problemlerini bahane eden More, 1532'de istifa etti.

İstifasına rağmen Kral, More'un peşini bırakmadı. Önceli mallarına el konulan, ardından göstermelik nedenlerle sorgulanan More, 1533'te Anne Boleyn'in İngiltere Kraliçesi olarak ilan edildiği taç giydirme törenine katılmayı reddedince şimşekleri üzerine çekti. Yalan davalar ve dedikodular başladı. Parlamentonun Anne Boleyn'i İngiltere'nin kraliçesi olarak ilân edebileceğini kabul etmesine rağmen, bağlılık yemini etmeyi reddetti. Zira bu durum Papa'ya karşı bir davranış olacaktı.

Kralı kilisenin başı olarak görmemeyi sürdüren Thomas More, Mart 1534'te Act of Supremacyyi kabul ettiğine dair yemin etmeye zorlandı. Bu yasaya direnmesi üzerine tutuklandı ve Londra Kalesi'ne hapsedildi. Aynı yıl yargılanmaya başlanan More, başlarda sessiz kalmak istedi. Ancak hakkında vatan hainliğine varan asılsız iddialar öne sürülmesi üzerine konuşmaya başladı.

Konuştuğunda Act of Supremacynin Tanrı'nın yasalarına aykırı olduğu ve parlamentonun kimseyi Kilise'nin başı olarak ilân edemeyeceğini söyledi. Bu sözleri üzerine ölüm cezasına çarptırılan More, 6 Temmuz 1535'te idam edildi.

Başlıca Eserleri
 Kral III Richard'ın Tarihi (1513-1518)
 Ütopya (1516)
 Tyndals'ın Yanıtlarına Tekzip (1532)
 Savunma (1533)
 Fatih (1533)

İlgili filmler
 'A Man for All Seasons', (1966) Fragman , (Paul Scofield)
The Tudors, 2007, (Jeremy Northam)
The Spanish Princess(2019-2020) Netflix

Kaynakça

1478 doğumlular
1535 yılında ölenler
İngiliz yazarlar
İngiliz filozoflar
Hümanistler
İdam edilmiş yazarlar
Rönesans'ta kişiler
İngiliz siyasetçiler
İdam edilmiş İngilizler
Katolik aziz ve azizeleri
İngiliz aziz ve azizler
Roma Katolik filozoflar
İngiliz Roma Katolikleri

Thomas More


Ozrna je naselje u sastavu Općine Klisa, u Splitsko-dalmatinskoj županiji. Selo je koje upravno pripada mjestu Klisu. Dijeli se na Gornju, Srednju i Donju.

Ime
Toponim ima osnovu "zreti" u značenju "vidjeti", slično kao u toponimima Obzir, Ozir, Zrin i sl.

Povijest
U starijim se izvorima naziva i Ozrina.
Osmanski osvajači podigli su kulu iznad Ozrne. Rujna 1536. Osmanlije su poduzele novu opsadu Klisa. Za potrebe opsade obnovili su tu kulu, i zauzeli položaje u Ozrni.  Ožujka 1537. kliški uskoci predvođeni Petrom Kružićem srušili su tu utvrdu. Kad je u bitci 1648. Klis bio oslobođan, bila je izvjesna potreba rušenja okolnih kula (Ozrne, Grebena i Kuline). U isto se vrijeme tada vodilo bitke za više gradova. Kad je postalo jasno da će Klis pasti, bosanski Tekeli-paša pohitao je s postrojbama i pojačanjima iz Sinja u pomoć osmanskoj posadi. Pod Ozrnom su ga dočekali sa svojom vojskom Stipan Sorić i Vuk Mandušić. Poražene Turke porazili natjerali su u bijeg i dali se u potjeru za njime sve do sela Dugopolja.

Stanovništvo
U Ozrni su prezimena Smodlačići, Listešići, Mijići i Fetmići.

Znamenitosti

 Ozrna-Svećurje, arheološko nalazište

Izvori

Naselja u Splitsko-dalmatinskoj županiji

Ozrna


Le Strike Fighter Wing, US Atlantic Fleet (SFWL) (alias Strike Fighter Wing Atlantic, SFWL, STRKFIGHTWINGLANT) est le plus grand type d'escadre aérienne embarquée de l'US Navy avec 18 escadrons aux commandes de plus de 300 avions composés de six variantes différentes du F/A-18 Hornet et Super Hornet. Les escadrons sont basés à la Naval Air Station Oceana, qui abrite également le Fleet Replacement Squadron(FRS) de F/A-18 de la côte est, qui forme des pilotes et des officiers des systèmes d'armes (WSO) dans le Hornet et le Super Hornet avant qu'ils ne soient affectés à des escadrons de la flotte opérationnelle. Les escadrons de la flotte se déploient dans le cadre des Carrier Air Wings (CVW) en activité sur des porte-avions de la côte est et ouest.

Histoire
L'escadre aérienne a été créée en 1970 en tant que Commander Light Attack Wing One (CLAW ONE) au , en Floride. Avec l'introduction du F/A-18 à la fin des années 1980, le commandement a été renommé SFWL le . À la suite de la décision de la Commission de réalignement et de fermeture de la base (BRAC) de fermer le NAS Cecil Field en 1999, l'escadre a déménagé au Naval Air Station Oceana, en Virginie en 1998.

Mission
La mission du Strike Fighter Wing est de fournir aux commandants de la flotte américaine de l'Atlantique des escadrons de chasseurs d'attaque prêts au combat qui sont entièrement entraînés, correctement équipés, bien entretenus et soutenus. Elle est responsable de la préparation, de la formation, de l'administration et du soutien à la maintenance de tous les escadrons de Hornet et Super Hornet de la flotte de l'Atlantique. Bien que cette responsabilité de base s'étende tout au long du cycle de déploiement des unités individuelles, le contrôle opérationnel direct des escadrons de la flotte est généralement conservé par les commandants de l'escadre aérienne du porte-avions, qu'ils soient déployés ou non. L'escadre est également le principal défenseur des problèmes, des développements de maintenance et des facteurs de préparation opérationnelle ayant une incidence sur la communauté des escadrons de chasseur d'attaque.

Organisation
La SFWL est commandée par un captain, également connu sous le nom de Wing "Commodore". L'état-major de l'escadre se compose d'environ 50 officiers, enrôlés et civils. Il relève directement du commandant de la flotte de l'Atlantique de l'U.S. Naval Air Force (Naval Air Force Atlantic) à Norfolk, en Virginie.

Les unités subordonnées
Le Strike Fighter Wing Atlantic exerce le commandement administratif et opérationnel sur un escadron du Fleet Replacement Squadron et sur 16 autres escadrons opérationnels de F/A-18.

Chaque escadron se compose normalement de 10 à 12 avions, 22 officiers et environ  du personnel enrôlé.

De plus, le SFWL exerce le commandement sur le .

Voir aussi

Notes et références

Liens internes
 Carrier Air Wing Reserve Twenty
 Histoire de l'United States Navy

Liens externes
  Strike Fighter Wing Atlantic - Site GlobalSecurity.org
 US Navy Carriers

Carrier Air Wing de l'United States Navy
Aéronautique navale
Organisation de l'United States Navy
Unité des Forces armées des États-Unis

Strike Fighter Wing Atlantic


El término Quiñenco puede referirse a:

 Laguna Quiñenco, laguna de la ciudad chilena de Coronel.
 Quiñenco S.A., consorcio empresarial chileno del Grupo Luksic.

Quiñenco


Callitris neocaledonica er barrtré af einisætt (Cupressaceae)

Það finnst einvörðungu á Nýju-Kaledóníu.

Tilvísanir

Barrtré

Callitris neocaledonica


Biserica "Sf. Nicolae" din Calafat sau Catedrala Independenței este o biserică ortodoxă monument istoric din Calafat, România. Construcția bisericii a început între anii 1730-1740 sub forma unui bordei în pământ, numit în mod popular "Mahalaua din deal" din cauza incursiunilor otomane de peste Dunăre. Aceasta a fost construită inițial pentru marinari, care veneau să se roage la Sf. Ierarh Nicolae, patronul marinarilor.

Referințe

Biserici ortodoxe din județul Dolj
N
Monumente istorice din județul Dolj
Biserici din secolul al XVIII-lea din România

Biserica „Sf. Nicolae” din Calafat


චීනය සහ ශ්‍රී ලංකාව අතර පවතින සබඳතාවය වර්ථමානය වන විට ඉතා ප්‍රශස්ත මට්ටමක පවතී. ශ්‍රී ලංකාවේ චීන තානාපති කාර්යාලය කොළඹ නගරය තුලත්, චීනයේ ශ්‍රී ලංකා තානාපති කාර්යාලය බෙයිජිං නගරය තුලත් පිහිටුවා ඇත.

රාජ්‍ය තාන්ත්‍රික සබඳතා

මහජන චීන සමූහාණ්ඩුව නිල වශයෙන් පිළිගත් පලමු රටවල් ගොන්නට ශ්‍රී ලංකාවද අයත් වෙයි. චීනය සහ ශ්‍රී ලංකාව අතර සබඳතා පුළුල් වීමට තවත් හේතුවක් වී තිබෙන්නේ රටවල ද්විත්වය අතර ඇතිකරගෙන තිබෙන්නා වූ විවිධ ගිවිසුම් හා එකඟතා නිසාවෙනි. චීනය විසින් ශ්‍රී ලංකාවට ආර්ථික, ආරක්ෂක සහ තාක්ෂණික සහයන් බහුලව පිරි නමයි.

චීනය සහ ශ්‍රී ලංකාව අතර පවතින සබඳතා දැඩි වීම නිසා ශ්‍රී ලංකාවේ අනාගත ආර්ථික මරමස්ථාන විය හැකි කලාප තුල යටිතල පහසුකම් නැංවීමත්, එම කලාප තුල දැවැන්ත ලෙස ආයෝජනය කිරීමත් චීනය විසින් බහුලව සිදු කරනු ලැබේ. උදාහරණ ලෙස ශ්‍රී ලංකාවේ දකුණු පලාතේ හම්බන්තොට  දිස්ත්‍රික්කයේ සිදු කරන චීන ව්‍යාපෘති දැක්විය හැක. චීනය සහ ශ්‍රී ලංකාව නිතරම පාහේ සමීප ආරක්ෂක සහයෝගීතාවයක්ද පවත්වාගෙන යයි.

සංචාර
2014 සැප්තැම්බර් 16 වන දිනදී චීන ජනපති ෂී ජිංපිං මහතා ශ්‍රී ලංකාවේ දෙදින නිල සංචාරයක් සිදු කිරීම සඳහා දිවයිනට පැමිණෙන ලදී.

මිතු දම

ශ්‍රී ලංකාව සහ චීනය අතර විවිධ පැතිකඩ ඔස්සේ විහිදුනු ගැඹුරු හා ස්ථාවර මිතු දමක් පවතියි. දෙපාර්ශවය අතර පවතින සමාන අදහස්, අනොන්‍ය සහයෝගීතාවයන් හා වීශ්වාසයන් මෙය තවත් තීව්‍ර කර තිබේ.

චීනය විසින් සෑම විටම පාහේ ඔවුන්ගේ කටයුතු වලදී ශ්‍රී ලංකාවෙන් පලවන අචල සහයෝගය පිළිබඳ සිය ප්‍රසාදය පල කරයි. එලෙසම ශ්‍රී ලංකාව පිළිබඳ කටයුතු වලදී චීනයද සෑම විටම ශ්‍රී ලංකාවට සහය පල කිරීමද වර්ථමානයේ කැපී පනෙන ලක්ෂණයක් වෙයි.

පරිත්‍යාග
1973 මැයි මස 17 කොළඹදී විවෘත කල බණ්‌ඩාරනායක අනුස්‌මරණ ජාත්‍යන්තර සම්මන්ත්‍රණ ශාලාව, මහජන චීන සමූහාණ්ඩුව විසින් ශ්‍රී ලංකාවට සිදු කල පරිත්‍යාගයකි.

ආර්ථික සබඳතා

2007 වර්ෂයේදී ශ්‍රී ලංකාව සහ චීනය අතර ආයෝජන ප්‍රවර්ධන එකඟතා ගිවිසුමක් අත්සන් තැබිණි. ඒ අනූව ශ්‍රී ලංකාවේ විශේෂ ආර්ථික කලාප තුල චීන ආයෝජන සිදු වීමද වර්ථමානයේ සිදුවේ.

චීනයේ ප්‍රසිද්ධ සමාගමක් වන හුවාවෙයි ටෙක්නොලොජි (Huawei Technologies) ආයතනයද ශ්‍රී ලංකාවේ දැවැන්ත ලෙස ආයෝජන සිදු කරයි.

තවද චීනය සහ ශ්‍රී ලංකාව අතර 2007 වසරේදී සංචාරක ප්‍රවර්ධන ගිවිසුමක්ද අත්සන් තැබුණු අතර වර්ථමානයේදී ශ්‍රී ලංකාවට පැමිණෙන චීන සංචාරකයින් ප්‍රමාණයද ක්‍රමයෙන් වැඩි වෙමින් පවතියි.
එසේම ආසියානු කලාපය තුල ශ්‍රී ලංකාවේ විශාලම ගණුදෙනුකරුද වන්නේද චීනයයි.

බලශක්තිය සංවර්ධනය
තෙල් නිධි ගවේෂණය සඳහා බිම් තීරයක් ශ්‍රී ලංකාව විසින් චීනයට මෑතකදී ලබා දුන් අතර චීනය විසින් ශ්‍රී ලංකාවේ ගල් අගුරු බලාගාරයක් පිහිටුවීමට පියවර ගන්නා ලදී.

යටිතල පහසුකම් සංවර්ධනය
ශ්‍රී ලංකාවේ දුම්රිය මාර්ග පද්ධතිය නවීකරණය කිරීම සඳහා චීනය සිය තාක්ෂණික සහය ශ්‍රී ලංකාවට සැපයීය.

තවද චීන-ශ්‍රී ලංකා සංවර්ධන සැලසුම් යටතේ හම්බන්තොට සංවර්ධන කලාපය තුල බහාලුම් වරායක්, ඉන්දන සැපයුම් පද්ධතියක්, තෙල් පිරිපහදුවක්, ජාත්‍යන්තර ගුවන් තොටුපලක් සහ අනෙකුත් පහසුකම් ඉදි කිරීම සිදුවෙයි. මෙම සමස්ථ ව්‍යාපෘති වෙනුවෙන් ඇඩො බිලියන 1 ක පමණ වියදමක් ඇස්තමේන්තු ගත කර ඇති අතර ඉන් 85% ක වැඩි බරක් චීනය විසින් උසුලනු ලබයි.
මෙහි මූලික අදියරේ කටයුතු වසර 3 ක් ඇතුලත නිමකිරීමට අපේක්ෂා කරනු ලබන අතර සමස්ථ ව්‍යාපෘතිය වසර 10 ක් තුල නිම කිරීමට නියමිතය.

2013 අගෝස්තුවේදී චීන ආධාර යටතේ ඇඩො මිලියන 500 ක් පමණ වියදම් කොට තැනූ කොළඹ ජාත්‍යන්තර බහාලුම් පර්යන්තයක්(CTCT) විවෘත කිරීම සිදු කරන ලදී.

ආරක්ෂක සබඳතා

ශ්‍රී ලංකාව වෙත ආයුධ හා ආධාර සපයන ප්‍රධාන ස්ථාවර රටක් ලෙස චීනය හදුනාගත හැකිය.

මේවාද බලන්න
 ශ්‍රී ලංකාවේ විදේශ සබඳතා

මූලාශ්‍ර

චීන-ශ්‍රී ලංකා සබඳතා


Lusophone music, is music that is sung in Portuguese.

Generally this term is not used outside of the internet, because of cultural differences between the peoples of the different Portuguese-speaking countries. The term refers to a language-based grouping and not based on musical characteristics since the music of Portuguese-speaking countries is most diverse.

Excluding Portugal and Brazil, in the Portuguese-speaking countries some music may be sung in Portuguese (for example, in Angola) but in these latter countries the music is overwhelmingly performed in languages other than Portuguese.

Music by language

Lusophone music


Yatağan Baba Tekkesi, söylenceye göre, Yatağan Baba Hacı Bektaş'ın halifesi ve Abdal Musa'nın piridir. Yatağan Baba'nın mezarı ve tekkesi Denizli'dedir. Zengin ve önemli bir tekkedir. Paul Lukas 18. yüzyılın başlarında bu tekkeyi gezmiştir. Tekke, 1826'da devletçe yıkılan Bektaşi tekkelerindendir. Daha sonra onarılarak canlandırılmıştır.

Muğla'daki tekkeler
18. yüzyılda tamamlanan dinî yapılar
Bilgi kutusu bulunmayan yapılar

Yatağan Baba Tekkesi


Slaget ved Tewkesbury, som fandt sted den 4. maj 1471, var et af de afgørende slag i Rosekrigene i England. De styrker, der var loyale over for Huset Lancaster, led et knusende nederlag til hæren loyal over for det rivaliserende Hus York under dets monark, kong Edvard 4. Lancaster-arvingen, Edvard, prins af Wales, og mange prominente adelsmænd, der støttede Huset Lancaster, blev dræbt under slaget eller henrettet. Lancaster-kongen, Henrik 6. af England, der var fange i Tower of London, døde eller blev myrdet kort efter slaget. Tewkesbury genoprettede den politiske stabilitet til England indtil Edvard 4.'s død i 1483.

Baggrund
Udtrykket Rosekrigene henviser til de uformelle heraldiske emblemer tilhørende de to rivaliserende huse Lancaster og York, som havde strides om magten, og i sidste ende tronen, siden slutningen af 1450'erne. I 1461 blev Huset Yorks prætendent, Edvard, jarl af March, udråbt til kong Edvard 4. og besejrede tilhængerne af den svage, periodevise sindssyge Lancaster-konge Henrik 6. i Slaget ved Towton. Pro-Lancaster-oprør i det nordligste England blev nedkæmpet i 1464, og kong Henrik blev taget til fange på flugt og fængslet året efter. Hans hustru, Margrete af Anjou, og deres 13-årige søn Edvard af Westminster blev forvist og levede i armod i Frankrig. Edvard 4.'s greb om tronen syntes midlertidigt at være sikker.

Edvard skyldte i vid udstrækning sin sejr støtten fra hans fætter, den magtfulde 16. jarl af Warwick. De begyndte at skilles, da Edvard forkastede det franske diplomatiske ægteskab, som Warwick havde arbejdet for, og giftede sig i 1464 hemmeligt med Elizabeth Woodville, enke efter en ubetydelig adelsmand, der havde støttet Huset Lancaster. Da ægteskabet blev offentligt kendt, placerede Edvard mange af sin nye dronnings familiemedlemmer i magtfulde embeder, som Warwick havde håbet på at kontrollere. Edvard omgjorde i mellemtiden Warwicks politik om venskab med Frankrig ved at gifte sin søster Margrete med Karl den Dristige, hertug af Burgund. Den forbitrede Warwick sikrede sig støtte fra Edvard 4.'s bror Georg Plantagenet, 1. hertug af Clarence, til et kup til gengæld for Warwicks løfte om at krone Clarence til konge. Selvom Edvard blev fængslet kortvarigt, kunne Clarence ikke accepteres som monark for det meste af landet. Edvard fik lov til at genoptage sin styre, udadtil forsonet med Warwick og Clarence. Inden for et år beskyldte han dem dog for nyt forræderi og tvang dem til at flygte til Frankrig.

Genindsættelsen af Henrik 6.
Uden håb om en forsoning med kong Edvard lå Warwicks bedste håb om at genvinde magten i England i at genindsætte Henrik 6. på tronen. Ludvig 11. af Frankrig frygtede en fjendtlig alliance mellem Burgund under Karl den Dristige og England under Edvard. Han var parat til at støtte Warwick med mænd og penge, men for at give legitimitet til ethvert oprør under Warwick, krævede det accept fra Margrete af Anjou. Warwick og Margrete var tidligere svorne fjender, men hendes ledsagere (især sir John Fortescue, tidligere Chief Justice under Henrik 6.'s styre), og Ludvig overtalte hende til sidst til at alliere Huset Lancaster med Warwick. I Angers bad Warwick hende på knæ om tilgivelse for alle tidligere uretfærdigheder, der var begået mod hende, og han blev tilgivet. Prins Edvard blev forlovet med Warwicks yngste datter Anne (ægteskabet blev til sidst højtideligholdt i Amboise den 13. december 1470, men blev muligvis ikke fuldbyrdet, da Margrete søgte en bedre forbindelse for Edvard, når han først var konge). Endelig svor de loyalitet over for Henrik 6. ved et fragment af det sande kors i katedralen i Angers. Imidlertid nægtede Margrete at lade prins Edvard gå i land i England eller selv at gå i land der, før Warwick havde genoprettet et sikkert styre og gjort landet sikkert for dem.

I London befriede Warwick kong Henrik, førte ham i procession til Saint Paul's Cathedral og installerede ham i Westminster Palace. Warwicks position forblev ikke desto mindre usikker. Hans alliance med Ludvig af Frankrig og hans hensigt at erklære krig mod Burgund var i strid med købmændenes interesser, da den truede engelsk handel med Flandern og Holland. Clarence havde længe været udelukket fra Warwicks planer. I november 1470 erklærede parlamentet, at prins Edvard og hans efterkommere var Henriks arvinger til tronen. Clarence ville kun blive konge, hvis Lancaster-arvefølgen uddøde. Uden Warwicks viden blev Clarence i hemmelighed forsonet med sin bror, kong Edvard.

Kong Edvards tilbagevenden og Warwicks død
Med Warwick ved magten i England var det Karl af Burgunds tur til at frygte en alliance mellem England og Frankrig. Som et åbenlyst svar mod Warwick forsynede han kong Edvard med penge (50.000 floriner), skibe og flere hundrede mænd (herunder håndkanonskytter). Edvard satte sejl fra Vlissingen den 11. marts 1471 med 36 skibe og 1.200 mand. Han gik kortvarigt på land ved den engelske kyst ved Cromer, men fandt ud af, at hertugen af Norfolk, som måske ville have støttet ham, var væk fra området, og at Warwick kontrollerede denne del af landet. I stedet førte hans skibe til Ravenspurn nær mundingen af Humber-floden, hvor Henrik af Bolingbroke var gået i land i 1399 på sin vej til at genvinde Hertugdømmet Lancaster og i sidste ende afsætte Richard 2.

Edvards landing var ikke heldig. Skibene blev spredt af dårligt vejr, og hans mænd landede i små delinger over et bredt område den 14. marts. Havnen i Kingston-upon-Hull nægtede at lade Edvard komme ind, så han rejste til York og hævdede ligesom Bolingbroke, at han kun søgte at få sit hertugdømme York tilbage. Derefter begyndte han at marchere sydpå. Nær Pontefract Castle undgik han styrkerne under Warwicks bror Montagu. Da Edvard nåede byen Warwick, havde han samlet nok støtte til at udråbe sig til konge igen. Jarlen af Warwick sendte presserende anmodninger om, at dronning Margrete, der samlede nye styrker i Frankrig, skulle slutte sig til ham i England. Selv var han i Coventry og forberedte sig på at forhindre Edvards vej til London, mens Montagu skyndte sig efter kongens hær.

Edvard vidste imidlertid, at Clarence var klar til atter at skifte side og forråde Warwick, hans svigerfar. Han marcherede hurtigt vestpå og sluttede sig til Clarences mænd, der nærmede sig fra Gloucestershire. Clarence appellerede til Warwick om at overgive sig, men Warwick nægtede endda at tale med ham. Edvards hær bevægede sig hurtigt mord London, forfulgt af Warwick og Montagu. London blev angiveligt forsvaret af den 4. hertug af Somerset, men han var fraværende, og byen overgav sig let til Edvard. Den ulykkelige og nu svage Henrik 6. blev sendt tilbage til Tower of London. Edvard rettede derefter opmærksomheden mod Warwicks hær, der nærmede sig. Den 14. april mødtes de i Slaget ved Barnet. I en forvirret kamp i tyk tåge angreb nogle af Warwicks hær ved en fejltagelse hinanden og fuld af råb om "forræderi!" gik hans hær i opløsning og blev besejret. Montagu døde under slaget, og Warwick blev hugget ned, idet han forsøgte at nå sin hest for at flygte.

Tewkesbury-felttoget
Tilskyndet af Ludvig 11. sejlede Margrete endelig afsted den 24. marts. Storme tvang hendes skibe tilbage til Frankrig flere gange, og hun og prins Edvard landede endelig i Weymouth i Dorsetshire samme dag, som slaget ved Barnet blev udkæmpet. Mens Margrete søgte ly i det nærliggende Cerne Abbey, bragte hertugen af Somerset nyheden om katastrofen ved Barnet til hende. Hun ønskede kortvarigt at vende tilbage til Frankrig, men prins Edvard overtalte hende til at satse på en sejr.  Somerset og jarlen af Devon havde allerede rejst en hær for Huset Lancaster i West Country. Deres bedste håb var at marchere mod nord og slutte sig sammen med Lancaster-fraktionen i Wales, ledet af Jasper Tudor. Andre Lancaster-styrker kunne man stole på at kunne distrahere kong Edvard. Særligt en flåde under Warwicks uægte fætter, Bastarden af Fauconberg, forberedte sig på at lande i Kent, hvor Neville-familien og Warwick især altid havde været populær.

I London havde kong Edvard hørt om Margretes landing kun to dage efter, at hun ankommet. Selvom han havde givet mange af sine tilhængere og tropper orlov efter sejren i Barnet, var han ikke desto mindre i stand til hurtigt at samle en betydelig styrke i Windsor, lige vest for London. Det var i starten vanskeligt at fastsætte Margretes intentioner, da Lancaster-fraktionen havde foretaget mange skinmanøvrer, der antydede, at de måske ville gå direkte mod London, men inden for få dage var Edvards hær draget afsted mod West Country.

Den 30. april havde Margretes hær nået Bath på vej mod Wales. Hun tog kortvarigt en afstikker for at sikre våben, forstærkninger og penge fra byen Bristol. Samme dag nåede kong Edvard Cirencester. Da han fik at vide, at Margrete var i Bristol, vendte han mod syd for at møde hendes hær. Lancaster-hæren foretog imidlertid en skinmanøvre mod Little Sodbury, omkring 19 km nordøst for Bristol. I nærheden lå Sodbury Hill, et bakkefort fra Jernalderen, der var et åbenlyst strategisk punkt for Lancaster-styrkerne at indtage. Da York-spejdere nåede frem til bakken, var der en hår træfning, hvor de led store tab. I troen på, at Lancaster-fraktionen var ved at gøre klar til kamp, stoppede Edvard midlertidigt sin hær, så de forsinkede styrkerne kunne slutte sig til dem, og resten kunne hvile sig efter deres hurtige march fra Windsor. Men Lancaster-hæren foretog i stedet om natten en hurtig bevægelse nordpå og passerede inden for 5 km af Edvards hær. Om morgenen den 2. maj havde de nået sikkerhed i Berkeley Castle og havde et forspring på 24 km over Edvard.

Kong Edvard indså, at Lancaster-styrkerne forsøgte at krydse floden Severn til Wales. Det nærmeste overgangssted, de kunne bruge, var i byen Gloucester. Han afsendte indtrængende meddelelser til guvernøren Sir Richard Beauchamp og beordrede ham til at spærre portene for Margrete og bemande byens forsvar. Da Margrete ankom om morgenen den 3. maj, afviste Beauchamp hendes kald om at lade hendes hær passere, og hun indså, at der ikke var tilstrækkelig tid til at storme byen, inden Edvards hær ville ankomme. I stedet for gennemførte hendes hær endnu en strækmarch på 16 km til Tewkesbury i et forsøg på at nå den næste bro ved Upton-upon-Severn, 11 km længere oppe. I mellemtiden havde Edvard og hans hær marcheret ikke mindre end 50 km og havde passeret Cheltenham (dengang lidt større end en landsby) sent på eftermiddagen. Dagen var meget varm, og både Lancaster-styrkerne og Edvards forfølgende hær var trætte. Lancaster-hæren blev tvunget til at opgive noget af dets artilleri, som blev erobret af York-forstærkninger efter Gloucester.

Ved Tewkesbury gjorde de trætte Lancaster-styrker hold for natten. De fleste i deres hær var fodfolk og kunne ikke fortsætte videre uden hvile, og selv de tropperne til hest var trætte. I modsætning hertil bestod kong Edvards hær hovedsagelig af mænd til hest, der dog steg af hesten for at kæmpe til fods som man gjorde i fleste engelske hære i denne periode. Efter at han havde hørt sine spejderes meldinger om Margretes position førte Edvard sin hær ud på endnu en march på 10 km fra Cheltenham og gjorde endeligt hold 5 km fra Lancaster-hæren. Lancaster-tropperne vidste, at de ikke kunne trække sig længere tilbage, inden Edvard angreb deres bagtrop, og at de ville blive tvunget til at kæmpe.

Slagets gang

Lancaster-hærens positioner

Ved daggry den 4. maj, indtog Lancaster en defensiv position en kilometer syd for byen Tewkesbury. Bag dem lå floden Avon og Severn. Tewkesbury Abbey var lige bag Lancaster-hærens centrum. En bondegård, dengang kendt som Gobes Hall, markerede centrum for Lancaster-hærens position. I nærheden lå "Margarets camp", jordvold af ukendt alder. Dronning Margrete siges at have overnattet i Gobes Hall, inden hun på kampdagen i hast søgte tilflugt i et religiøst hus et stykke fra slagmarken. Hovedstyrken for Lancaster-hærens position blev udgjort af jorden foran den, som var adskilt af hække, skove, dosseringer og "modbydelige smalle veje". Dette var især tilfældet på deres højre flanke.

Lancaster-hæren var på ca. 6.000, sandsynligvis kun et par hundrede mand større end York-hæren. Som det var almindeligt på det tidspunkt, blev det organiseret i tre dele. Den højre deling blev ledet af hertugen af Somerset. En bæk, Colnbrook, flød gennem hans position, hvilket gjorde noget af jorden vanskelig at krydse. Lancaster-hærens centrum blev ledet af Lord Wenlock. I modsætning til de andre vigtigste Lancaster-hærførere havde Wenlock forladt Lancaster-sagen efter Det 1. slag ved St Albans, kun for at vende tilbage til Huset Lancaster, da han var blev frataget embedet som løjtnant i Calais. Prins Edvard var sammen med centrum. I en alder af 17 år var prins Edvard ikke fremmed for at være på slagmarken, da hans mor havde givet ham ansvaret for at dømme tilfangetagne York-støtter efter Det 2. slag ved St Albans, til døden, men han manglede erfaring med egentlig hærledelse. Den venstre deling blev leden af jarlen af Devon, en anden loyal Lancaster-støtte. Hans deling og en del af centrum havde indtaget en lav højderyg kendt lokalt som "Gaston". En lille flod, Swilgate, beskyttede Devons venstre flanke, før den krummede sig bag Lancaster-positionen og flød ud i Avon.

Edvards bevægelser
York-hæren var på omkring 5.000-6.000 mænd. Ligesom Lancaster-hæren organiserede kong Edvard sin hær i tre dele.

Edvards fortrop blev befalet af hans yngste bror, Richard, hertug af Gloucester. Selvom han kun var 18 år gammel, var Richard allerede en erfaren hærleder og havde ledet en division i slaget ved Barnet. Edvard befalede selv hoveddelen, som Clarence også var en del af. Edvard var 29 år gammel og på højden af sin dygtighed som soldat. Hans livslange ven og støtte Lord Hastings ledte bagtroppen. Han var også en erfaren hærleder og havde ligesom Richard ledsaget Edvard i eksil i Nederlandene og ledt en deling i Barnet.

Selvom fortroppen traditionsvis indtog højre flanke af slaglinjen, har flere forfattere gættet sig med hjælp fra beskrivelser i næsten samtidige beretninger (såsom Historie of the Arrival of Edward IV), til at Richard af Gloucesters division faktisk tog opstilling til venstre for Edvards deling eller at divisionerne i Edvards hær avancerede i en linje foran hinanden, med Edvards division forrest.

Edvard lavede en anden vigtig taktisk disposition. Til venstre for hans hær lå en tæt skov. Bekymret for, at skjulte Lancaster-styrker kunne angribe fra dette område, beordrede han 200 spydmænd til hest til at indtage en del af skoven og forhindre Lancaster-styrker i at udnytte den eller til at handle på eget initiativ, hvis de ikke selv blev angrebet. Derefter "fremviste han sine bannere, blæste i trompeterne, knyttede sin sag og strid til Gud den Almægtige, til vor højest velsignede frue, hans mor, Jomfru Maria, den strålende Sankt Jørgen, og alle helgenerne, og bevægede sig frem."

Kamphandlinger

Mens de bevægede sig mod Lancaster-stillingen, fandt kong Edvards hær ud af, at slagmarken var så splittet i stykker af skove, grøfter og dosseringer, at det var vanskeligt at angribe i nogen form for orden. Imidlertid afsendte York-hærens bueskytter og artilleri byger af pile og skud mod Lancaster-styrkerne. Yorkisterne havde bestemt flere kanoner end deres fjender, og de var tilsyneladende bedre betjent.

Enten for at undslippe beskydningen og bueskytternes byger af pile eller fordi han så en mulighed for at udmanøvrere kong Edvards isolerede deling, ledte hertugen af Somerset i hvert fald en del af sine mænd via nogle af de "modbydelige smalle veje" for at angribe Edvards venstre flanke. Selvom de blev overrasket, stod Edvards mænd hårdt imod og slog Somersets angreb ved hækkene og bankerne tilbage. På et vitale tidspunkt angreb de 200 spydmænd, som Edvard tidligere havde opstillet i skoven langt ude på venstre flanke, Somerset fra hans egen højre flanke og bagtrop, samtidig med at Gloucesters deling også sluttede sig til kampene.

Somersets deling blev besejret og jaget på flugt, og hans overlevende tropper forsøgte at flygte over Severn-floden. De fleste blev hugget ned, mens de flygtede. Den lange eng ved Colnbrook, der fører ned til floden, er den dag i dag kendt som "Bloody Meadow". Somerset galoperede hen til Wenlock, der ledte centrum og krævede at vide, hvorfor Wenlock ikke havde støttet ham. Ifølge legenden (fortalt i Edward Halls krønike, skrevet flere år bagefter, dog gennem førstehåndsberetninger), ventede han ikke på et svar, men slog Wenlocks hjerne ud med en stridsøkse, inden han søgte tilflugt i Tewkesbury Abbey.

Idet hærens moral kollapsede, forsøgte resten af Lancaster-styrkerne at flygte, men den lille flod Swilgate blev en dødelig barriere. Mange af dem, som det lykkedes for at krydse den, løb sammen ved en mølle syd for byen Tewkesbury og en dæmning i selve byen, hvor der var overgange over Avon. Også her druknede mange eller blev dræbt af deres forfølgere.

Slagets efterspil

Blandt de ledende Lancaster-støtter, der faldt på slagmarken, var Somersets yngre bror John Beaufort, markis af Dorset og jarlen af Devon. Prinsen af Wales blev fundet i en lund af nogle af Clarences mænd. Han blev på summarisk vis henrettet, på trods af at han bad om sit liv til Clarence, der havde svoret sin troskab til ham i Frankrig knap et år tidligere.

Mange andre adelsmænd fra Lancaster-fraktionen og riddere søgte tilflugt i Tewkesbury Abbey. Kong Edvard deltog i en andagt i klostret kort efter slaget. Han gav tilladelse til, at prinsen af Wales og andre, der blev dræbt i slaget, blev begravet i klostret eller andre steder i byen uden at blive betegnet som forrædere, som det var sædvanen. To dage efter slaget blev Somerset og andre ledere imidlertid trukket ud af klostret og beordret af Gloucester og hertugen af Norfolk til at blive dræbt efter overfladiske rettergange. Blandt dem var Hugh Courtenay, fætter til jarlen af Devon, og Sir John Langstrother, prioren for Johanniterordenen. Klostret var ikke officielt et asyl. Det måtte genindvies en måned efter slaget efter den vold, der blev udført inden for dets område.

Et par dage senere sendte dronning Margrete besked til Edvard fra hendes tilflugtssted, at hun var "under hans nåde".

Fordrivelsen af Fauconberg
Edvard kunne ikke hvile efter slaget. Lancaster-styrkerne under Jasper Tudor var stadig aktive i Wales, og der var en ineffektiv opstand i Nordengland. Edvard drog til Coventry i Midlands for at gøre sine dispositioner mod Lancaster-styrkerne i nord og i Wales og give sin hær tre dages hvile. Den farligste Lancaster-styrke var imidlertid den, der blev ledet af Bastarden af Fauconberg. Som forventet var han landet ved Sandwich og havde hurtigt rekrutteret en styrke blandt befolkningen i Kent, som støttede Neville-familien. Sammen med landflygtige Lancaster-støtter og fribyttere fra flere lande kan hans hær have talt 16.000 eller endda 17.000 i alt.

Den 14. maj angreb han London fra sydfra. Hans mænd afbrændte en del af forstaden Southwark, men blev slået tilbage ved London Bridge. Den næste dag angreb de Aldgate og Bishopsgate fra øst. Tower of Londons Garnisonen, under ledelse af jarl Rivers, dronning Elizabeths bror, der var blevet såret ved Barnet, slog dem tilbage. Borgerne, der forsvarede deres ejendom, spillede utvivlsomt en stor rolle.

Havde Fauconberg formået at erobre byen, kunne han også have taget Edvards hustru og deres børn til fange og befriet kong Henrik fra Tower of London. Da han hørte, at Edvards hær nærmede sig, trak han sig imidlertid tilbage til Sandwich. Ligesom Margrete syntes han at være blevet gjort fortvivlet af nyheden om nederlaget i Tewkesbury og prinsen af Wales' død, og senere overgav han sig selv og sine skibe temmelig nemt. Han blev henrettet fem måneder senere efter at have forsøgt at flygte fra sit fangenskab.

Enden på den kongelige Lancaster-familie

På sin vej for at slå Fauconberg og hans oprørstyrker fra Kent passerede Edvard triumferende gennem London den 21. maj med den tilfangetagne dronning Margrete ved sin side i en vogn. Kong Henrik 6. døde i Tower of London den aften ved Richard af Gloucesters hænder eller efter hans ordre ifølge flere næsten samtidige beretninger. Imidlertid fortæller den mest samtidige beretning kun, at Gloucester var der "sammen med mange andre", og mordet blev næsten helt sikkert udført efter ordre fra den nye konge, Edvard 4. Den afsatte konges død blev offentliggjort, og det blev fortalt, at han var død "af ren utilpashed og melankoli", men få troede på dette.

Gloucester giftede sig senere med Anne Neville, den yngste datter af Warwick og enken efter Henrik og Margretes søn Edvard.

Med Somerset og hans yngre brors død var Huset Beaufort, der var fjerne fætre til Henrik 6. og havde et svagt krav på at efterfølge ham, næsten blevet udryddet. Kun den kvindelige linje fra Somersets onkel, den 1. hertug af Somerset, var tilbage, repræsenteret af Lady Margaret Beaufort og hendes søn Henrik Tudor (senere kong Henrik 7.). Henrik flygtede fra Wales med Jasper Tudor, hans farbror, og forblev i eksil i Bretagne i resten af Edvards regeringstid. Året efter slaget ved Tewkesbury blev Lady Margaret dog gift med Lord Stanley, en af kong Edvards tilhængere, som senere vendte sig mod Edvards bror Richard af Gloucester, efter at han var blevet konge som Richard 3., og var medvirkende til at sætte Henrik Tudor på tronen.

Reenactment

Hvert år i den anden weekend i juli bliver slaget genskabt under Tewkesbury Medieval Festival. Arrangementet fandt sted første gang i 1984, og det er et af de største reenactementarrangementer i Europa, med omkring 25.000 besøgende.

Monument
Tewkesbury Battlefield Society rejste et monument til slaget i form af to skulpturer, 5 m høje, af en sejrende ridder til hest og en besejret hest. Med titlen Arrivall efter den samtidige beretning om slaget blev værket skabt af Phil Bews af grønt egetræ fældet i Gloucestershire og blev indviet på årsdagen for slaget i 2014.

Referencer

Litteratur

Eksterne henvisninger

 En samtidig beretning Denne henvisning skal være til en oversættelse fra 1838 af en samtidig krønike på https://web.archive.org/web/20090501173200/http://www.hillsdalesites.org/personal/hstewart/war/Ren/1471- Tewkesbury.htm .
 The Coming og Queen Margarets through the Battle of Tewkesbury , uddrag fra den offentliggjorte udgave af Historie of the Arrivall of Edvard 4., red. J. Bruce (Camden Society, 1838)
 Part V: The Aftermath of Tewkesbury through the Surrender of the Bastard of Fauconberg , uddrag fra den offentliggjorte udgave af Historie of the Arrivall of Edvard 4., red. J. Bruce (Camden Society, 1838)
 Tewkesbury Battlefield Society
 4K UHD VIDEO: Slaget ved Tewkesbury 1471 reenactment

Begivenheder i 1471
Tewkesbury
Tewkesbury
Tewkesbury
Tewkesbury

Slaget ved Tewkesbury


David Nikolaevici Klîșko () a fost un fizician sovietic și rus, specializat în domeniul opticii cuantice și a , profesor la Universitatea din Moscova, Laureat al Premiului de Stat al URSS, creator de școală științifică.

Discipoli
 Aleksandr Nicolaevici Penin
 V.S. Dneprovskii

Legături externe
 Despre

Referințe

Nașteri în 1929
Decese în 2000
Fizicieni sovietici
Fizicieni ruși

David Klîșko


12780 Salamony este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
12780 Salamony este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Sudbury de Dennis di Cicco. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,16 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 5,7° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 12001-13000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

12780 Salamony