Fra Anđelko Domazet (Sinj, 11. rujna 1962.), hrvatski franjevac, teolog, katolički svećenik, visoki crkveni dužnosnik

Životopis
Rodio se u Sinju, od oca Petra i majke Nevenke r. Čugura. U novicijat je stupio 11. srpnja 1981. godine. 4. listopada 1986. godine položio je svečane zavjete. U Makarskoj se zaredio za svećenika 2. travnja 1989. godine. U Sinju je 2. srpnja 1989. predslavio mladu misu. Profesor je na Katoličkom bogoslovnom fakultetu Sveučilišta u Splitu. Od 2012. do 2016. bio je definitor Franjevačke provincije Presvetog Otkupitelja. Godinu je dana obnašao službu magistra bogoslova 2014. - 2015.  Bio je urednik revije Služba Božja od 2003. do 2016. godine.
Uvidjevši da nema teoloških tekstova na hrvatskome jeziku koji se izričito i sustavno bave problematikom kršćanske objave, objavio je knjigu studija u Kršćanska objava, (izdanje Službe Božje). Od akademske godine 2015./16. dekan je na Katoličkom bogoslovnom fakultetu u Splitu.

Izvori

Životopisi, Sinj
Hrvatski franjevci
Hrvatski katolički svećenici
Hrvatski rimokatolički teolozi
Urednici Službe Božje

Anđelko Domazet


Baron Auckland is a title in both the Peerage of Ireland and the Peerage of Great Britain. The first creation came in 1789 when the prominent politician and financial expert William Eden was made Baron Auckland in the Peerage of Ireland. In 1793, he was created Baron Auckland, of West Auckland in the County of Durham, in the Peerage of Great Britain. Eden notably served as Chief Secretary for Ireland, Ambassador to Spain, and President of the Board of Trade. His second son, the second Baron, was also a politician and served as Governor-General of India. In 1839 he was created Baron Eden, of Norwood in the County of Surrey, and Earl of Auckland, in the Peerage of the United Kingdom. However, he never married, and the barony of Eden and the earldom became extinct on his death while he was succeeded in the baronies of Auckland by his younger brother, the third Baron. He was Bishop of both Sodor and Man and Bath and Wells. The titles descended from father to son until the death of the sixth Baron in 1941. He was succeeded by his cousin, the seventh Baron. He was the son of George Eden, third son of the fourth Baron. He was succeeded by his younger brother, the eighth Baron. , the titles are held by the latter's grandson, the tenth Baron, who succeeded his father in 1997.

The Barons Auckland are members of the prominent Eden family. The first Baron was the third son of Sir Robert Eden, 3rd Baronet, of West Auckland. His younger brother was Morton Eden, 1st Baron Henley, while his elder brother was Sir Robert Eden, 1st Baronet, of Maryland. The latter was the great-great-grandfather of Prime Minister Anthony Eden, 1st Earl of Avon, and the great-great-great-grandfather of John Eden, Baron Eden of Winton. The present Baron Auckland is also in remainder to the Eden Baronetcy of West Auckland, a title held by his kinsman the Lord Eden of Winton. William Eden, the eldest son of the first Baron, was Member of Parliament for Woodstock. Sir Ashley Eden, third son of the third Baron, was an official and diplomat in British India.

The city of Auckland in New Zealand was named after the first Earl of Auckland, the patron of  the city's founder, William Hobson. Several Auckland landmarks, including the hill and suburb Mount Eden and the sports ground Eden Park, are named directly or indirectly after the family.

Baron Auckland (1789, 1793)
William Eden, 1st Baron Auckland (1744–1814)
George Eden, 2nd Baron Auckland (1784–1849) (created Baron Eden and Earl of Auckland in 1839)

Earl of Auckland (1839)
George Eden, 1st Earl of Auckland (1784–1849)

Baron Auckland (1789, 1793; reverted)
Robert John Eden, 3rd Baron Auckland (1799–1870)
William George Eden, 4th Baron Auckland (1829–1890)
William Morton Eden, 5th Baron Auckland (1859–1917)
Frederick Colvin George Eden, 6th Baron Auckland (1895–1941)
Geoffrey Morton Eden, 7th Baron Auckland (1891–1955)
Terence Eden, 8th Baron Auckland (1892–1957)
Ian George Eden, 9th Baron Auckland (1926–1997)
Robert Ian Burnard Eden, 10th Baron Auckland (born 1962)

The heir presumptive is the present holder's first cousin, Henry Vane Eden (born 1958).
The heir presumptive's heir apparent is his son, Oliver Eden (born 1990).

Male-line family tree

See also
Earl of Avon
Baron Henley
Eden baronets

References

Sources

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990,

External links

Baronies in the Peerage of Ireland
Noble titles created in 1789
Baronies in the Peerage of Great Britain
Noble titles created in 1793
Eden family

Baron Auckland


Alianța Sinjarului (în , în ), nume complet Comandamentul din Ezidkhan pentru Eliberarea Sinjarului (în ), este un comandament comun al două miliții yazidite, Unitățile de Rezistență din Sinjar (YBȘ) și Unitățile Feminine Êzîdxan (YJÊ). Ambele miliții sunt sprijinite de Partidul Muncitorilor din Kurdistan (PKK).

Denumirea "Alianța Sinjarului", care nu reprezintă o traducere fidelă, a apărut prima dată într-un buletin de știri în limba engleză al ÊzîdîPress. Adaptarea numelui, formulată de Haydar Shesho în ediția în engleză a ÊzîdîPress, corespunde cu termenul folosit de alte periodice kurde care au relatat despre fondarea Comandamentului Unificat al Sinjarului, iar acest lucru demonstrează că "Alianța Sinjarului" reprezintă o formulă corectă de adaptare a denumirii kurde Fermandariya Hevbeș a Șengalê.

Alianța a fost creată la sfârșitul lunii octombrie 2015, cu scopul înființării unei regiuni autonome confederalist democratice yazidite în Ezidkhan, sub auspiciile Guvernului Regional din Kurdistanul Irakian.

Între Alianța Sinjarului și Guvernul Regional al Kurdistanului există anumite tensiuni, deoarece președintele Kurdistanului Irakian, Masoud Barzani, intenționează să controleze Sinjarul și solicită retragerea milițiilor care au legături cu PKK.

În martie 2017, Forțele de Protecție din Êzîdxan (HPÊ) au anunțat că s-au alăturat Peshmerga și că vor primi ordine de la președintele Kurdistanului Irakian, părăsind deci Alianța Sinjarului.

Vezi și
Ofensiva din Sinjar

Note

Organizații paramilitare din Irak
Yazidiții din Irak

Alianța Sinjarului


Servet-i Fünûn edebiyatı veya topluluğun kendini anarken kullandığı adıyla Edebiyat-ı Cedîde,  II. Abdülhamid döneminde, Servet-i Fünûn adlı derginin çevresinde toplanan sanatçıların Batı etkisinde geliştirdikleri bir edebiyat hareketidir.

Servet-i  Fünûn, Türk edebiyatında 1860'tan beri devam eden Doğu-Batı mücadelesinin kesin sonucunu –Batı  edebiyatının lehine olarak– tayin  eden  sonuncu safhasıdır. Pek yoğun ve pek dinamik çalışmalarla geçen bu sıcak safhanın sonunda  Türk  edebiyatı, gerek  zihniyet,  gerek  temalar  ve  gerekse teknik bakımlardan tamamıyla Avrupaî bir mahiyet kazanabilmiştir.

1895 sonlarında Malumat dergisinin başyazarı Mehmet Tahir Efendi ile Recaizade Mahmud Ekrem arasında kafiye konusunda çıkan bir tartışma, Malumat gazetesinin Recaizade'ye ait öyküsünü izinsiz yayımlamasıyla büyür. Recaizade, büyüyen bu tartışmalar karşısında öğrencisi Ahmet İhsan'ın çıkardığı Servet-i Fünûn dergisini araç olarak kullanmaya karar verip Tevfik Fikret'i söz konusu derginin yazı işleri müdürlüğüne getirir. Bu atamayla beraber Servet-i Fünûn dergisi bir edebiyat dergisi kimliğine bürünür ve aktif olduğu 5 yıl içerisinde Türk edebiyatı, zamanın başat akımları olan sembolizm ve parnasizm etkisinde yeni bir üsluba bürünür.

Dergi, 16 Ekim 1901 yılında Hüseyin Cahit Yalçın'ın Fransızcadan çevirdiği "Edebiyat ve Hukuk" başlıklı, Fransa'nın 1789 rejimini değerlendiren makalesi, dönemin sansür heyeti tarafından sakıncalı bulundu dergiye 6 haftalık zorunlu tatil verildi. Kapatılma, Servet-i Fünûn şairleri arasında halihazırda mevcut olan gerginliği tırmandırdı ve edebi çevre tamamen dergiden uzaklaştı.

Dergi, ceza bitiminde Ahmet İhsan'ın imtiyazı altında tekrar çıkmaya başlasa da edebi kimliğini tamamen yitirmiş ve bir bilim dergisi halini almıştır.

Servet-i Fünûn edebiyatının doğuşu

Abes Muktebes Tartışması
Divan edebiyatında kafiye, iki mısrada bir, Arap alfabesindeki harflerin tekrarıyla oluşturulur. Şiirin anlamı ve beyitlerin bütünlüğü bu kafiye sayesinde bütünleşir. Türk edebiyatında bu kural, Türkçe fonetiğine uygun biçimde düzenlenmemiş ve Türkçede aynı sesi karşılayan farklı harfler yerine Arap abecesindeki aynı harflerin tekrarı esas alınmıştır. Ancak bu durum Tanzimat edebiyatının getirdiği şekilde ve içerikte yenileşme çabası içinde ufak adımlarla çözülmeye çalışılmıştır.

Şinasi, Alphonse de Lamartine'den Meditations şiirinden dört kıtayı çevirirken yeni kafiyeleniş şekilleri arar. Bir sonraki adımda da Ethem Pertev Paşa'nın Victor Hugo'dan tercüme ettiği Tıfl-ı Naim isimli şiirinin eski edebiyat ile ilgisi yoktur. Bu kafiyedeki yenilenme çabaları içerisinde Abdülhak Hamit Tarhan'ın Duhter-i Hindu piyesiyle yeni nazım şekilleri gelir. Bu hareketler, bize şiirde şekil değişikliğine yönelişi gösterir. Bu değişim çabalarının içerisinde Hasan Asaf isimli bir genç, 1895 tarihinde Malumat Gaztesi'nde Bürhan-ı Kudret isminde bir şiir yayımlar.

Bürhan-ı Kudret şiirindeki "Zerre-i nurundan iken muhtebes / Mihr ü mehe bakmak abes" beytindeki kafiye unsuru olan s, muktebes (مقتبس) sözcüğünde sin harfi ile abes (عبث) sözcüğünde ise s harfi ile yazılmıştı. Bu basit olay, devam etmekte olan eski - yeni tartışmasını daha sistemli bir zemine oturmasına yardımcı olur ve yenilikçi grup Recaizade Mahmud Ekrem'in çağrısıyla Servet-i Fünûn dergisi etrafında toplanır. Böyle bir toplaşma, güçlerini birleştiren yenilikçi kanada, herkesin dikkate alacağı bir vizyon sağlar ve bu bağlamda Servet-i Fünûn dönemi başlamış olur.

Servet-i Fünûn edebiyatının dağılışı
Ali Ekrem Bolayır, Servet-i Fünûn şiirinin kusurlarından bahseden "Şiirimiz" başlıklı yazısını dergiye gönderir. Tevfik Fikret yazıyı, bazı değişiklikler yaptıktan sonra yayımlar. Yazı tepkiyle karşılanır ve Ali Ekrem Bolayır da yazısının kısaltılmasından duyduğu rahatsızlıkla dergiden ayrılır. Halihazırda 1897'de Ali Ekrem'in Servet-i Fünûn'da yayımlanan Vasiyyet şiiri çok beğenilmiş ve Tevfik Fikret ile aralarında bir çekişme başlamıştı. Şiirimiz makalesi ile bu gerginlik büyüdü ve Ali Ekrem'in dergiden ayrılışını Ahmet Reşit Rey, Samipaşazade Sezai ve Menemenlizade Tahir Bey izledi. Tevfik Fikret de kısa bir süre sonra Ahmet İhsan Tokgöz ile aralarında çıkan bir tartışma sebebiyle dergiden ayrıldı ve yerine Hüseyin Cahit Yalçın geçti. Hüseyin Cahit Yalçın, 16 Ekim 1901 tarihli derginin 553. sayısında Fransızcadan çevirdiği "Edebiyyat ve Hukuk" makalesini yayımladı. Makale, II. Abdülhamid tarafından sakıncalı bulundu ve dergi altı haftalık kapatma cezası aldı. 5 Aralık 1901'de tekrar yayın hayatına başlamış olsa da dergi, ilk hali olan fen dergisi kimliğine dönmüş, bünyesindeki tüm edebiyatçılar dağılmıştı.

Dönemin başlıca sanatçıları

Şairler
 Tevfik Fikret
 Cenap Şahabettin
 Hüseyin Siret Özsever
 Hüseyin Suat Yalçın
 Süleyman Nazif (İbrahim Cehdi)
 Ali Ekrem Bolayır
Yazarlar
 Halit Ziya Uşaklıgil
 Hüseyin Cahit Yalçın
 Hüseyin Rahmi Gürpınar (bağımsız yazar)
 Ahmet Rasim (bağımsız yazar)
 Mehmet Rauf
 Ahmet Hikmet Müftüoğlu (daha sonra Milli edebiyat çevresinde eserler verdi)

Ayrıca bakınız
 Servet-i Fünûn yazarlarının eserleri listesi

Kaynakça

Servet-i Fünûn edebiyatı

Servet-i Fünûn edebiyatı


trans-2-Hexen-1-ol ist eine chemische Verbindung aus der Gruppe der ungesättigten aliphatischen Alkohole und isomer zu cis-2-Hexen-1-ol.

Vorkommen

Die Verbindung kommt natürlich in grünem Tee und vielen Früchten, wie Himbeeren, Orangen (Citrus sinensis), Äpfeln, Aprikosen, Kiwis, Pfirsichen, Erdbeeren, Sellerie (Apium graveolens), Tomaten, Petersilie (Petroselinum crispum), Oregano (Origanum vulgare), Roselle (Hibiscus sabdariffa), Wiesenklee (Trifolium pratense) und der Färberdistel (Carthamus tinctorius) vor. Sie gehört zu den grünen Blattduftstoffen.

Gewinnung und Darstellung
trans-2-Hexen-1-ol kann durch Reduktion von trans-2-Hexenal gewonnen werden.

Eigenschaften
Es handelt sich bei trans-2-Hexen-1-ol um eine gelbliche Flüssigkeit, die schwer löslich in Wasser ist. Sie besitzt einen grün-fruchtigen bis scharfen Geruch.

Verwendung
trans-2-Hexen-1-ol wird in der Kosmetik- und Lebensmittelindustrie als Geruchsstoff verwendet.

Einzelnachweise

Allylalkohol
Flüchtiger Pflanzenstoff
Duftstoff
Aromastoff (EU)
Futtermittelzusatzstoff (EU)

Trans-2-Hexen-1-ol


An Summerhayesia laurentii in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni De Wild., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Phillip James Cribb. An Summerhayesia laurentii in nahilalakip ha genus nga Summerhayesia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Summerhayesia

Summerhayesia laurentii


Igor Dmitrievici Novikov () este un specialist în teoria relativității, astrofizician, cosmolog din Rusia și Danemarca, membru corespondent al Academiei de Științe din Rusia.

Biografie
A fost membru ULCT  (1949-1963). A absolvit secția de astronomie a facultății de mecanică și matematică a Universității Lomonosov din Moscova în anul 1959, în anii 1959-1962 a fost doctorand la Institutul astronomic Șternberg al Universității din Moscova. A fost timp de un an secretar științific al acestui institut, iar în anul 1963 a susținut teza de doctor cu denumirea "Câmpuri gravitaționale sferice în teoria relativității generale".
Este angajat la Institutul de matematică aplicată al Academiei de științe din URSS, unde peste un an îl va întîlni pe academicianul Yacov Zel'dovici, care fusese eliberat de la complexul militar sovietic din Sarov. Deși a dorit să intre în PCUS nu a fost acceptat. A început o colaborare fructuoasă de interes comun în domeniul relativității generale, a astrofizicii și cosmologiei, care în acei ani avea o dezvoltare foarte ascendentă. Printre subiectele de interes comun erau quasarii,originea galaxiilor,  radiația undelor gravitaționale, modele de Univers închis și semideschis, colapsul gravitațional și găurile negre, asimetria de sarcină în Univers.
În anul 1971 apare monografia "Teoria gravitației și evoluția stelelor", care explică evoluția stelelor prin procesele fizice, care au loc în interiorul stelelor și nu prin acțiunea forțelor supranaturale, a lui Dumnezeu, sau a unor forțe oculte.  În următoarea carte "Structura și evoluția Universului" (1975) acești autori arată cum a apărut Universul în urma unei gigantice explozii, cum a evoluat de la o stare extrem de densă, singulară,  la stadiul când materia a putut să se coaguleze în fluctuații de densitate, care s-au transformat ulterior în galaxii. Ulterior în interiorul galaxiilor au apărut stele, în urma colapsului gravitațional al norilor de hidrogen, pentru ca mai apoi în unele sisteme stelare să apară planete, inclusiv locuibile.

În anul 1970 a susținut teza de doctor habilitat cu tema "Stadii timpurii a expansiunii cosmologice". Din anul 1974 este șef al sectorului de astrofizică relativistă la Institutul de cercetări cosmice al Academiei de Știiinșe din URSS. Conducător de secție era membru-corespondent al AȘ din URSS Iosif Șklovskii. După decesul lui Șklovskii, în anul 1985 Novikov părăsește Institutul de cercetări cosmice și se angajează la  Institututl de fizică al Academiei de Științe din URSS.
Din anul 1994 este director al Centrului de astrofizică relativistă a Universității din Copenhaga, unde lucrează din  anul 1991. În anul 2001 a revenit în Rusia unde a devenit director-adjunct pentru știință al centrului Astrospațial al Institutului de fizică al Academiei de Științe din Rusia Nikolai Cardașov.

A participat la planificarea și elaborarea experimentală a câtorva proiecte importante pentru astrofizică- proiectul"Radioastron", care viza studierea centrului galaxiei noastre Calea Lactee, a proiectului Planck, care era consacrat studierii radiației relict (a radiației de corp negru, de la stadiile inițiale ale evoluției Universului), precum și la  studierea datelor obținute în cadruul priectului WMAP, elaborat de NASA, care viza aceeași radiație relict (radiația cosmică de fond, cu spectrul corpului negru).

Este membru - corespondent al Academiei de științe din Rusia din anul 2000. Membru al Societății regale de astronomie  din Marea Britanie din  1998, Președinte al Comisiei IAU "Cosmologia" din 1976-1979. Decorat cu medalia Eddington în anul 2007, și cu premiul Alexandru Friedmann în anul 2014.

Alte preocupări științifice
A studiat în colaborare cu Kip Thorne posibiltatea călătoriilor cu o mașină a timpului.

Publicații
 1967 Astrofizica relativistă (în colab. cu Iacov Zeldovici), Moscova, Nauka,
 1975 Construcția și evoluția Universului(în colab. cu Iacov Zeldovici), Moscova, Nauka, 1975- o revizie ameliorată a cărții din 1967.
 1986, Fizica găurilor negre, Moscova, Nauka (în colaborare cu Valeri Frolov) (a apărut și în engleză: Springer, 1988)
 1983, Evoluția Universului, Moscova, Ed. Nauka
 1986 Energetica găurilor negre, Moscova, Ed. Znanie, 1986
 1988, Cum  a exploadat Universul, Moscova, 1988
- toate în rusă
 1990, Incotro curge râul timpului? (a apărut în engleză (1998) și în italiană (2006)

Despre
 I.G. Kolcinskii, A. Korsun', M.G. Rodrigez, Astronomî, Biobibibliograficeskii spravocinik, Kiev, Naukova, Dumka, 1986

Referințe

Nașteri în 1935
Astrofizicieni ruși
Cosmologi
Ruși în viață
Astrofizicieni sovietici
Astronomi sovietici
Astronomi ruși
Membri corespondenți ai Academiei Ruse de Științe

Igor Novikov


Bryan Rust Young (* 14. Januar 1800 bei Bardstown, Nelson County, Kentucky; † 14. Mai 1882 in Elizabethtown, Kentucky) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1845 und 1847 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Bryan Young war ein jüngerer Bruder von William Singleton Young (1790–1827), der zwischen 1825 und 1827 ebenfalls den Staat Kentucky im Kongress vertrat. Er war außerdem ein Onkel von Gouverneur John Young Brown (1835–1904), der zwischen 1859 und 1877 auch zwei Mal für Kentucky als Abgeordneter im US-Repräsentantenhaus saß.

Young besuchte die öffentlichen Schulen seiner Heimat und studierte danach an der University of Louisville. Nach einem anschließenden Medizinstudium und seiner Zulassung als Arzt begann er im Nelson County in diesem Beruf zu arbeiten. Gleichzeitig schlug er als Mitglied der Whig Party eine politische Laufbahn ein. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1844 wurde er im fünften Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1845 die Nachfolge des Demokraten James W. Stone antrat. Bis zum 3. März 1847 absolvierte er dort eine Legislaturperiode, die von den Ereignissen des Mexikanisch-Amerikanischen Krieges geprägt war.

Nach seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus arbeitete Young wieder als Arzt. Zwischen 1858 und 1864 war er mehrfach Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Kentucky. Er starb am 14. Mai 1882 in Elizabethtown.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied der United States Whig Party
US-Amerikaner
Geboren 1800
Gestorben 1882
Mann

Bryan Rust Young


În informatica, xterm este emulator standard de terminal pentru X Window System. Un utilizator poate avea mai multe diferite instante de xterm care rulează simultan pe același ecran, fiecare dintre care oferind intrare/ieșire independente pentru procesul ce rulează în ea (în mod normal, procesul este un Unix shell).

xterm a originat înainte de X Window System. Acesta a fost inițial scris ca un emulator de terminal de sine statator pentru VAXStation 100 (VS100) de Mark Vandevoorde, un student al lui Jim Gettys, în vara anului 1984, atunci când lucrul la X a început. Rapid a devenit clar că ar fi mai util ca parte a X decât ca un program independent, așa că a fost redestinat pentru X.

După mulți ani ca parte a referinței de implementare X, în jurul lui 1996 linia principală de dezvoltare s-a mutat apoi la XFree86 (care în sine s-a desprins din X11R6.3), iar acum este menținut în mod activ de către Thomas Dickey.

Multe variante xterm sunt de asemenea disponibile. Cele mai multe emulatoare de terminal pentru X au început ca variații de xterm.

Protocoluri
xterm a adăugat câteva protocoale care au fost adaptate de către alte emulatoare de terminal, ca si xterm urmărire de mouse și protocolul xterm 256 de culori.

Vezi si
 Comparație emulatoare de terminal
 Vttest,  unealta de test vt100/vt220/xterm
 luit, un set de caractere converter invocat în mod automat de către xterm, atunci când este necesar

Note

Legaturi externe
 Pagina de start a proiectului
 Manual Xterm
 Secvențe de Control Xterm

Software liber
Software cu sursă deschisă
Software pentru Linux

Xterm


Zeytinburnuspor, İstanbul'un Zeytinburnu ilçesinin lacivert-beyaz renkli futbol kulübüdür. 1953 yılında kurulmuştur. Maçlarını Zeytinburnu Stadı'nda oynayan Zeytinburnuspor, günümüzde ise Zeytinburnu Stadyumu'nun çürümesi ve uzun zamandır bakımsızlığından dolayı maçlarına Merkezefendi Stadyumu'nda çıkmaktadır. Kulüp İstanbul Süper Amatör Liginde mücadele etmektedir. Zeytinburnuspor takımı Süper Lig'de 1989-1991, 1993-1995 ve 1996-1997 arası olmak üzere toplam 5 sezon oynamış ve genellikle kümede kalma mücadelesi vermiştir.

Tarihi
Zeytinburnuspor 1953 yılında futbol, basketbol, voleybol, atletizm ve güreş branşlarıyla Kemal Alev, Şinasi Çevik ve Ali Altan Erinsel tarafından gayri federe olarak kuruldu. O yıllarda Zeytinburnu nahiye idi ve boş arsalarda mevcut 23 adet futbol sahası vardı.

Zeytinburnuspor gayri federe olarak sportif faaliyetlerini sürdürürken kulüp idari merkezi tren istasyonu karşısında minik bir mekandaydı ve lokal olarak da Kirazlı Aile Çay bahçesi kullanılmaktaydı. Lokal daha sonra 14 Sokak girişine taşındı. Zeytinburnuspor 1965 yılında Mithatpaşaspor Kulübü ile birleşerek federe oldu. O dönem idare heyetinde kulüp başkanlığını İlhami Dernekbaşı, yardımcılığını Nejat Altınçizme, Veli Duman yanı sıra Cihan Yılmazoğlu bulunmaktaydı.

Bu isimlerin yanı sıra Şerafettin Doğan, Zeki Atamer, İrfan Ergüder, Zeki Eğit, Demir Cesur, Veli Duman, ve Hasan Bostancı kulüp başkanlıkları yaptı.

1984 yılında Başbakanı Turgut Özal'ın 3. Lig'in kurulması için emir vermesiyle yasa tasarısı hazırlandı. Bld. Başkanı Dr. Muzaffer Çavuşoğlu, Veli Duman, Hasan Bostancı ve Recai Kurtbil'in girişimleri ile Mithatpaşaspor Kulübü bu kez Zeytinburnuspor Kulübü adı altında Profesyonel Liglere ilk adımını attı ve o dönem kulüp başkanlığı Hasan Bostancı tarafından yürütülmekteydi. 1. Dönem Bld. Başkanı Dr. Muzaffer Çavuşoğlu ve belediye encümeni Bşk. Veli Duman'ın girişimleri ile Ermeni Vakfına ait olan bostan Zeytinburnuspor stadı olarak yapılandı. Ligler başladıktan kısa bir zaman sonra yapılan genel kurulda Dr. Muzaffer Çavuşoğlu, Hasan Bostancı'nın ardından başkan oldu.

Zeytinburnuspor 3. Lig'de ilk sezon beşinci, ikinci sezon ikinci ve üçüncü sezon da da şampiyon olarak 2. Lig'e geçti. 2. Lig'de ilk yıl ikinci ve sonraki sezonda şampiyon oldu. Zeytinburnuspor bu şampiyonlukla Brezilyalı bir takımın ardından 6 sezon içerisinde Amatör Küme'den 1. Lig'e çıkan ikinci takım olma unvanını kazandı.

Zeytinburnuspor 1. Dönem Bld. Bşk. Dr. Muzaffer Çavuşoğlu döneminde 2 kez, 2. Dönem Bld. Bşk. Hasan Yılmaz döneminde 1. Lig'de iki yıl, 3. Dönem Bld. Bşk. Dr. Adil Emecan döneminde de bir yıl olmak üzere 1. Lig'de oynadı.

Hasan Yılmaz 1991-1992 sezonunda atletizm ve güreş branşlarını etkin hale getirdi; fakat bir yıl sonra bu takımlar lağvedildi. 1998 yılında Dr. Adil Emecan tarafından oluşturulan ve sponsorluğunu Lescon firmasının yaptığı basketbol şubesi liglere iştirak etti ve o yıl şampiyon olmasına rağmen bir sezon sonra lağvedildi.

Zeytinburnuspor 22 sezon içerisinde 5 kez şampiyonluk ve son kez de 3. Lig C Grubu'nda Pendikspor'un ardından ikinci şampiyon takım olarak 6. defa ipi göğüsledi. 2001-2002 sezonunda 3. Lig şampiyonu olduktan sonra kulüp Başkanı Mustafa Günaydın'ın hazırladığı tüzük, yapılan genel kurulda kabul edildi ve tüm maddeler değiştirildi.

Zeytinburnuspor 2005-2006 sezonunda tekrar 3. Lig şampiyonu olmasının ardından yine kulüp başkanı olan Mustafa Günaydın tarafından 2006 yılı Dernekler Yeni Kanunu gereğince tüzüğün çok önemli maddeleri yeniden şekillendirildi. Av.Tamer Çetin ikinci kez kulüp başkanı olduğu dönemde Beden Terbiyesi'nde hâlen Mithatpaşaspor Kulübü olarak devam eden ismi Zeytinburnu Kulübü olarak tescil ettirdi.

Zeytinburnuspor'un 3. Lig'e alınmasıyla Hasan Bostancı 1984-1985 sezonu ilk devresi bitimine kadar, Dr. Muzaffer Çavuşoğlu 6 sezon, 18. Dönem milletvekili Adnan Yıldız bir sezon, Hasan Yılmaz 2,5 sezon Süleyman Karabel 1,5 sezon, Dr. Adil Emecan 2,5 sezon, Abdullah Başer 1,5 sezon, Cenap Altıok (yönetim kururlu kararı ile yarım sezon) Mustafa Günaydın 2 sezon, Cemal Tarancı yarım sezon, Cenap Altıok 2 sezon Av. Tamer Çetin 1,5 sezon ve tekrar Mustafa Günaydın üç sezon ve ardından Ünal Tombulel başkanlık görevine getirildi. Son olarak 3. Ligde mücadele eden Zeytinburnuspor 2010-2011 sezonunda oynadığı 34 lig mücadelesinde 7 puan toplayarak amatör lige düştü. Bölgesel Amatör Lig'de iyi bir sezon geçirmeyen Zeytinburnuspor play-out maçında normal süresi 0-0 biten maçta Bağcılar karşısında 3 gol birden yiyerek İstanbul Süper Amatör Lig'e düştü. Süper Amatörde ise ikinci döneme son sıralarda girdiği halde ikinci dönem İstanbul Kastamonuspor hariç bütün maçlarından puan alsa da son hafta İstanbul Kastamonuspor'un Ortaköyspor ile berabere kalmasıyla birlikte tarihinde ilk kez 1. Amatör kümeye düştü. 1. Amatör kümedeki ilk sezonu 12. Grupta geçiren ve Çankırı Marufspor ve Yıldırım Bosnaspor'un ardından 3. bitiren Zeytinburnuspor, 2014-15 sezonunda aynı grupta mücadele etmiş, sezonun 17. yani sondan 2. haftasında Fatih Hilalspor deplasmanında 3-3 berabere kalarak Süper Amatör Lig'e yükselmeyi garantilemiş ve 11 Ocak 2015'te oynanan maçta Söğütlüçeşmespor'u 2-0 yenerek 1. Amatör Lig 12. Grupta şampiyonluğunu ilan etmiştir. Ancak 2015-16 sezonunda Süper Amatör 7. Grupta 12. yani sondan 2. olan takım yeniden 1. Amatör Lig'e düşmüştür.

Zeytinburnu Stadyumu uzun zamandır bakım yapılmadığı, yenilenemediği, çürümeye terk edildiği için Zeytinburnuspor maçlarını 16.000 kişilik stadyumu yerine Merkezefendi Sahası'nda oynamaktadır.

Stadyum

Zeytinburnuspor`un maçlarını oynadığı Zeytinburnu Stadyumu 16.000 kişilik kapasiteye sahiptir. Semtin göbeğinde bulunan stad yere gömme bir şekilde inşa edilmiştir. Stad da her yıl düzenli olarak millî bayram gösterileri düzenlenmektedir. Ayrıca bir dönem İstanbulspor Süper Lig'deyken maçlarını bu stadda oynamıştır.

Lig mücadeleleri

 Süper Lig: 5 Sezon
1989-1991, 1993-1995, 1996-1997

 1. Lig: 8 Sezon
1987-1989, 1991-1993, 1995-1996, 1997-2000

 2. Lig: 5 Sezon
2001-2002, 2006-2010

 3.Lig: 9 Sezon
1984-1987, 2000-2001, 2002-2006, 2010-2011

 Bölgesel Amatör Lig: 1 Sezon
2011-2012

 Amatör Lig: 42 Sezon
1953-1984, 2012-

İstanbul Süper Amatör Lig: 2012-2013, 2015-2016, 2022-
İstanbul 1.Amatör Lig: 2013-2015, 2016-2018 , 2020-2022
İstanbul 2.Amatör Lig: 2018-2020

Başarıları
 1. Lig:
Şampiyonluk (1): 1988-1989
 3. Lig
Şampiyonluk (1): 1986-1987

Kadın futbol takımı
 Bayanlar Futbol Ligi
 Şampiyonluk (1): 2001-02
 İkincilik (1): 2000-01

Kaynakça

Zeytinburnu'nda spor
İstanbul'daki futbol kulüpleri
1953'te Türkiye'de kurulan oluşumlar
1953'te kurulan futbol kulüpleri
İstanbul'daki kadın futbol kulüpleri

Zeytinburnuspor


Kenneth Geddes Wilson (Waltham, Massachusetts, 8. lipnja 1936. – Saco, Maine, 15. lipnja 2013.), američki teorijski fizičar. Studirao na Hardvardovu sveučilištu, doktorirao na Kalifornijskom tehnološkom institutu Caltech u [[Pasadeni|Pasadeni]]. Bio zaposlen na Sveučilištu Cornell u Ithaci (od 1963. do 1988.), te na Sveučilištu države Ohio (od 1988. do 2008.). Proučavao je pretvorbu (transformaciju) tvari, razvio teoriju kritičnih fenomena povezanih s faznim prijelazima. Godine 1982. dobio je Nobelovu nagradu za fiziku, za razvijanje općeg postupka pri stvaranju poboljšanih teorija transformacije materije kod kontinuiranoga prijelaza faza druge vrste.

Fazni prijelazi

Fazni prijelazi su promjene stanja pojedine faze (elementarne, spoja, eutektičke smjese, peritektičkog spoja i slično) pri promjeni temperature. Razlikuju se fazni prijelazi I. vrste, kod kojih su u stanju ravnoteže slobodne entalpije u obje faze jednake po vrijednosti, ali se pritom entropija i volumen skokovito mijenjaju, i fazni prijelazi II. vrste, kod kojih se u stanju ravnoteže ne mijenjaju ni entalpija, ni entropija, ni volumen. U fazne prijelaze I. vrste spadaju na primjer taljenje, isparavanje i sublimacija, a u fazne prijelaze II. vrste prijelazi kod kojih na primjer tvari gube feromagnetička svojstva (Curiejeva temperatura), pojava supravodljivosti, procesi razlaganja i stvaranja međumetalnih spojeva u čvrstoj fazi i tako dalje.

Agregatna stanja

Agregatno stanje je stanje tvari opisano kvalitativnim svojstvima koja ovise o temperaturi i tlaku. Agregatno stanje je stanje mnoštva molekula neke tvari. Na prvi pogled postoje 3 osnovna stanja u kojima se tvari pojavljuju: čvrsto (volumen i oblik gotovo stalni), tekuće (volumen stalan, bez određenog oblika) i plinovito (popunjava volumen posude u kojoj se nalazi). Većina tvari se, ovisno o uvjetima, može pojavljivati u svim trima stanjima. Tako voda, ovisno o tlaku i temperaturi, može biti, pored tekućega, i u čvrstom (led) i u plinovitom stanju (para) (fazni dijagram). S mikroskopskog stajališta agregatna stanja se mogu razlikovati prema uređenosti atoma odnosno molekula. Plinovito stanje odlikuje odsutnost bilo kakva reda dok kod kristala postoji uređenost duga dosega. Tekućine predstavljaju stanje između plinovitoga i kristaliničnoga; uređenost je ograničena dosega. Amorfne tvari (na primjer staklo), iako čvrste, imaju uređenost kratka dosega pa se mogu smatrati pothlađenim tekućinama odnosno tekućinama s vrlo velikom viskoznošću. Stanje označeno kao tekući kristal ima neke značajke kristala a neke tekućina, ali općenito ima posebna svojstva. Često se kao četvrto stanje promatra plazma (električki vodljivo sredstvo koje se sastoji od ioniziranih čestica). U posljednje se doba nakupine (grozdovi) atoma ili molekula, smatraju posebnim stanjem tvari, jer se ponašaju različito i od krutih tijela i od pojedinačnih atoma ili molekula.

Izvori

Američki fizičari
Teoretski fizičari
Dobitnici Nobelove nagrade za fiziku

Kenneth Geddes Wilson


Spodiopogon est un genre de plantes monocotylédones de la famille des Poaceae, sous-famille des Panicoideae, originaire d'Asie, qui contient une quinzaine d'espèces.
Une seule de ces espèces, Spodiopogon formosanus, endémique de Taïwan, est cultivée dans cette île comme céréale mineure.

Liste d'espèces
Selon  :
 Spodiopogon aristatus R.J.Desai & Raole (2012)
 Spodiopogon bambusoides (Keng f.) S.M.Phillips & S.L.Chen (2005)
 Spodiopogon cotulifer (Thunb.) Hack. (1889)
 Spodiopogon depauperatus Hack. (1899)
 Spodiopogon dubius Hack. (1889)
 Spodiopogon duclouxii A.Camus (1921)
 Spodiopogon formosanus Rendle, J. Linn. Soc. (1904)
 Spodiopogon jainii V.J.Nair, A.N.Singh & N.C.Nair (1981)
 Spodiopogon lacei Hole (1915)
 Spodiopogon pogonanthus (Boiss. & Balansa) Boiss. (1884)
 Spodiopogon rhizophorus (Steud.) Pilg. (1940)
 Spodiopogon sagittifolius Rendle, J. Linn. Soc. (1904)
 Spodiopogon sibiricus Trin. (1820)
 Spodiopogon tainanensis Hayata (1907)
 Spodiopogon yuexiensis S.L.Zhong (1982)

Notes et références

Liens externes

Genre de Poaceae (nom scientifique)
Panicoideae

Spodiopogon


Ernelinde, princesse de Norvège (título original en francés; en español, Ernelinda, princesa de Noruega) es una tragédie lyrique en tres actos con música de François-André Danican Philidor y libreto de Antonine Alexandre Henri Poinsinet, basado en el libreto de la ópera de Francesco Silvani La fede tradita, e vendicata. Se estrenó en la Salle des Machines del Palacio de las Tullerías, Ópera de París el 24 de noviembre de 1767.

Historia
Después de su estreno en 1767, fue revisada como Sandomir, príncipe de Dinamarca y se estrenó en el mismo teatro el 24 de enero de 1769. Todavía en tres actos se revisó aún más, esta vez como Ernelinde para Versalles el 11 de diciembre de 1773. El libreto fue luego reescrito para una versión en cinco actos por Michel-Jean Sedaine estrenándose en la Ópera de París el 8 de julio de 1777.

Las representaciones de 1777, con su exótica ambientación vikinga, suscitó suficiente interés para provocar parodias. Una de Jean-Etienne Despréaux, titulada Berlingue, se estrenó en el Théâtre Royal de la Cour di Choisy-le-Roy el 13 de septiembre, otra obra anónima titulada Sans dormir se dio en la Opéra-Comique el 12 de octubre.

Personajes

Argumento
Una saga de la época vikinga sobre la lucha por el control de Noruega, Suecia y Dinamarca - y la mano de la princesa noruega Ernelinde.

Referencias
Notas

Bibliografía
Rushton Julian:
(1994): Ernelinde: Tragédie Lyrique (1767). (Ópera francesa en los siglos XVII y XVIII' n.º 8) Pendragon Press, ISBN 0945193238
'Ernelinde, princesse de Norvège' en The New Grove Dictionary of Opera, ed. Stanley Sadie (Londres) ISBN 0-333-73432-7
Licencia

Enlaces externos

 La pieza disponible en Gallica
  y de la  en el sitio CÉSAR

Óperas de François-André Danican Philidor
Óperas en francés
Óperas de 1767
Óperas estrenadas en París

Ernelinde, princesse de Norvège


Dusk... and Her Embrace is the second studio album by English extreme metal band Cradle of Filth. It was released on August 28, 1996. and is their first release on the label Music for Nations.

Background
Much of the material for the album was written while the band were still under Cacophonous Records' contract. Speaking to Ryan Bird of Kerrang! in 2008, Dani Filth remembered:

Filth later told Kerrang! that the tone and content of the record was also partly the result of Cradle's isolation from the European black metal scene:

The album climaxes with a guest speech from Venom's Cronos on the final track, "Haunted Shores".

Release

Dusk and Her Embrace was released on 28 August 1996 by record label Music for Nations. It charted just outside of the UK top 100, at 107.

Critical reception
Critical reception of this album has been generally positive. AllMusic wrote: "Dusk and Her Embrace may be [Cradle of Filth's] finest moment." In 2021, it was elected by Metal Hammer as the 4th best symphonic metal album of all time.

Track listing

Personnel
All information from the album booklet.

Cradle of Filth
 Dani Filth – lead vocals
 Stuart Anstis – guitars
 Gian Pyres – guitars (credited, but doesn't play on the album), songwriting on "Nocturnal Supremacy '96"
 Robin Graves – bass
 Damien Gregori – keyboards
 Nicholas Barker – drums
 Sarah Jezebel Deva – backing vocals

Additional musicians
 Cronos – additional vocals on "Haunted Shores"
 Danielle Cneajna Cottington – backing vocals

Production
 Kit Woolven – producer
 Dan Sprigg – engineering
 Mike "Exorcist" Exeter – engineering
 Sato Devinn – effects
 Eileen – cover model
 Nigel Wingrove – art direction
 Simon Marsden – photography
 Chris Bell – photography
 Salvatore – artwork
 Mez – artwork, layout

Charts

Dusk and Her Embrace: The Original Sin

Dusk... and Her Embrace exists in two versions. It was initially recorded as the band's second album for Cacophonous records following The Principle of Evil Made Flesh. Cradle's relationship with Cacophonous subsequently collapsed, however: the band accusing the label of contractual and financial mismanagement. Acrimonious legal proceedings took up most of 1995, and the original version of Dusk was shelved and later re-worked and re-recorded as the eventual 1996 Music for Nations release. Writing in The Gospel of Filth in 2009, Dani indicated that these early recordings were merely demos, rather than a finished album:

Dani Filth revealed plans for a 20th anniversary release of the original 1995 Cacophonous recordings in 2015, and a release date was officially announced in 2016. Filth told Team Rock:

The title for the new release was Dusk... and Her Embrace: The Original Sin. It was released on CD and digital on 8 July 2016. A vinyl version, limited to 666 copies, followed on 10 October 2016. The liner notes confirm that the lineup for this version was almost the same as for The Principle of Evil Made Flesh, including Paul Allender, Paul Ryan and Benjamin Ryan, but excluding Robin Graves, who was shortly replaced by Jon Kennedy. Allender, the Ryan brothers and Kennedy all left the band before the 1996 version of Dusk... was recorded.

Track listing

Personnel
 Cradle of Filth
 Dani Filth – lead vocals
 Paul Allender – lead guitar
 Paul Ryan – rhythm guitar
 Jon Kennedy – bass
 Nicholas Barker – drums
 Benjamin Ryan – keyboards
 Sarah Jezebel Deva – backing vocals
 Danielle Cneajna Cottington – backing vocals

 Guest/session musicians
 Steve Grimmett – vocals ("Arthurian Wails") on "Haunted Shores"
 Cronos – vocals ("Rabid Captor of Bestial Malevolence") on "Haunted Shores"

 Production
Andy Reilly, Mike Cowling, Zakk Bajjon – producer, engineer
Scott Atkins – mastering (2016)
Drake Mefestta, Frater Nihil, Dani Filth – sleeve art, art direction, design and layout

References

External links

Cradle of Filth albums
1996 albums
Music for Nations albums

Dusk and Her Embrace


Fulgenzio Gallucci (1570 - 9 de novembro de 1632) foi um prelado católico que serviu como bispo de Boiano de 1624 a 1632 e bispo titular de Tagaste.

Ligações externas
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)
  (for Chronology of Bishops)

Bispos nomeados pelo Papa Urbano VIII
Bispos nomeados pelo Papa Gregório XV
Mortos em 1632
Nascidos em 1570
Bispos do século XVII

Fulgenzio Gallucci


Lokvine su naseljeno mjesto u gradu Zenici, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Nalaze se kod ušća Janjačkog potoka u Kočevu.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 940

 Muslimani - 844 (89,79%)
 Hrvati - 71 (7,55%)
 Srbi - 3 (0,31%)
 Jugoslaveni - 13 (1,38%)
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 9 (0,95%)

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 866

 Bošnjaci - 843 (97,34%)
 Hrvati - 17 (1,96%)
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 6 (0,69%)

Izvori

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Zenica

Lokvine


Anders Anundsen (født 17. november 1975 i Stavern) er en norsk politiker for Fremskrittspartiet (Frp). Anundsen blev udnævnt til justitsminister i Erna Solbergs regering 16. oktober 2013. Han var minister - justis- og beredskapsminister - til 2016.

Han blev valgt ind i Stortinget fra Vestfold i 2005, efter at have været suppleant 1997-2001, og genvalgt ved stortingsvalgene i 2009 og 2013. Han har tidligere været formand for Fremskrittspartiets Ungdom (FpU).

Eksterne henvisninger

 «Anders Anundsen». Stortinget.no.

Stortingsrepræsentanter fra Fremskrittspartiet

Anders Anundsen


An Alocasia chaii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Peter Charles Boyce. An Alocasia chaii in nahilalakip ha genus nga Alocasia, ngan familia nga Araceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Alocasia

Alocasia chaii


O teste de Seliwanoff é um teste químico que distingue aldoses de cetoses. Ele baseia-se no princípio de que, quando aquecidas, cetoses são desidratadas mais rapidamente que aldoses. O teste foi nomeado em homenagem a Theodor Seliwanoff, químico que o idealizou. Por um lado, quando adicionado a uma solução contendo cetoses, o reagente de Seliwanoff promove o estabelecimento de uma cor vermelha, indicando um teste com resultado positivo. Por outro lado, caso seja adicionado a uma solução contendo apenas aldoses, a solução adquire aos poucos uma coloração levemente rósea.

O reagente de Seliwanoff consiste em uma mistura de resorcinol e ácido clorídrico concentrado. A reação ocorre como segue:

 A hidrólise ácida de cetoses em polissacarídeos e em oligossacarídeos produz açúcares mais simples seguidos de furfural.
 A cetose desidratada reage, então, com dois equivalentes de resorcinol em uma série de reações de condensação para produzir uma molécula com uma cor vermelho-cereja profunda.
 Aldoses podem reagir ligeiramente resultando em uma cor levemente rósea.

A frutose e a sacarose são dois açúcares comuns que têm resultado positivo no teste. A sacarose leva a um teste positivo por ser um dissacarídeo constituído de frutose e glicose.

Geralmente, HCl 6M é usado para executar esse teste. Em meio ácido, a cetose desidrata mais rápido, bem como ocorre o teste. Aldoses reagem muito lentamente e resultam em cores claras.

Química analítica
Análise orgânica

Teste de Seliwanoff


في الهندسة الكهربائية خط النقل  هو الخط الذي يستخدم لنقل القدرة الكهربية لمسافات بعيدة بجهود عالية، قيمة هذا الجهد تتناسب حسب كمية القدرة، وطول خط النقل. وتمتاز خطوط النقل على خطوط التوزيع، بجهدها العالي، وقدرتها (الكمية المنقولة) الكبيرة.

مقدمة

في حالات التيار المستمر أو التيار المتردد منخفض التردد يمكن وصف سلوك التيار في الموصل على أساس مقاومته الكهربائية المعتمدة على طوله، ومساحة مقطعة و موصليته. ولكن عندما يصبح طول موجة الإشارات مقاربة لطول الموصل أو يكون تردد الإشارات عاليا فلا تكفي تلك الطريقة البسيطة لوصف انتقال الإشارات . تنتشر الإشارات فيما على الموصل من مكثفات وملفات بسرعة تقارب سرعة الضوء . لإغذا كانت مقاييس النظام الكهربائي كبيرة جدا، يصبح من اللازم اتخاذ زمن سير الإشارات في الحسبان وتعالجها معالجة الموجات. ويلزم لتلك الأنظمة استخدام رياضيات خاصة .

وعل سبيل المثال لجهد متردد قدره 1 جيجاهرتز في الفراغ تبلغ طول موجته نحو 30 سنتيمتر . وتلعب الظاهرة الموجية دورا أساسيا في أنظمة الحواسيب الحديثة . ونظرا إلى الترددات العالية لانتقال الإشارات فتمثل الإشارات بنبضات قصير جدا وتنتقل على تلك الصورة.

في طرق الحساب القديمة للموصلية فكانت طول الموصل لا يزيد عن نصف طول موجة الإشارة وكانت المقاومة صغيرة بحيث يمكن أخذ تلعب المجالات العرضية للموجات الكهرومغناطيسية فقط في الجسبان . فإذا كانت مقاييس الموصل كبيرة فيلزم استخدام معادلات ماكسويل لحل تلك المسائل. وهنا نطبق معادلات ماكسويل لوصف عمل أجهزة تقنية الترددات العالية، وعمل أجهزة قيادة الموجة وعمل الهوائيات.

معادلات الموصل

يبين الشكل جزء من موصل خطي ذو سلكين نعتبر له عنصر الطول dx  ، وفيه:

 ملف L′ و مكثف C′,
 مقاومة R′
تفريعة G′.

ينتج من حساب الجهد الأولي
( u(x,t  والتيار الأولي ( i(x,t  , والجهد  (u(x+dx,t  والتيار  (i(x+dx,t  عند النهاية لهذا العنصر من الموصل باستخدام قانوني كيرشوف ، تنتج المعادلتين التفاضليتين للموصل (تفاصيل الحساب تجدها في معادلات التلغراف):

من مهام نظرية التوصيل حل معادلات أمثال هذا النظام من البيانات المبدئية لمختلف التطبيقات العملية التقنية للموصل وتعيين سلوك الجهد (x,t) والتيار  (i(x,t  في الموصل عند المسافة x وعند النقطة الزمنية t.

 حالة إشارات جيبية

في كثير من تطبيقات تقنية التيار المتردد وتقنية الاتصالات يكفي اعتبار تغير الجهد وتغير التيار على أنه تغير جيبي توافقي . وباعتبار ان قفل الدائرة وفتحها قد انتهي فتصبح الدائرة في حالة ساكنة ومستقرة، بمعنى أن يسري فيها إشارات جيبية (ساكنة) فقط. حينئذ يمكن تطبيق حسابات التيار المتردد المركبة، ونظرا لعدم أخذ التغير الزمني للغشارات في الاعتبار فتتبسط معادلات الموصل إلى نظام معادلات تفاضلية عادية تعطي وصفا لمطال الجهد  ( U(x  ومطال التيار ( I(x واعتمادهما على المسافة x''.

وتسمى تلك المعادلات في الكتب «المعادلات المركبة للموصل».

اقرأ أيضا
 كبل اتصالات بحري
 خط جهد عالي
 كبل الجهد العالي
 كابل قوى
 كابل (أحبال سلكية)
 تيار الجهد العالي المستمر
 كبل محوري (نقل . الإشارات)
 جهد بين الرجلين

مراجع

أجهزة اتصالات
كهرباء
هندسة الاتصالات

خط نقل


Til vi ses er en kortfilm instrueret af Alfred Nguyen efter eget manuskript.

Handling
I 1975 overtog det kommunistiske styre i Nordvietnam magten i Sydvietnam og Vietnam blev genforenet efter 20 års separation. I årene efter flygtede flere hundredetusinde mennesker og mange endte som bådflygtninge i deres søgen efter nyt liv uden undertrykkelse. Vores hovedperson og hans familie er blandt disse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2008

Kortfilm fra Danmark

Til vi ses


Petroloji, taşbilim ya da kayaçbilim, köken, bugünkü koşullar, ayrışma ve çürüme içinde olmak üzere kayaçların doğal tarihiyle uğraşan bilimdir.

Alt dalları
 Magmatik/Mağmatik kayaç petrolojisi
 Sedimanter/Sedimenter kayaç petrolojisi
 Metamorfik kayaç petrolojisi

Petroloji


Ryðhlynur (fræðiheiti: Acer rufinerve) er runni eða lítið lauftré af ættkvísl hlyna (Acer) sem er frá Japan. Hann getur orðið 8 til 15 m hár.

Tilvísanir

Hlynir

Ryðhlynur


El San Pablo es un volcán de 6092 metros de altitud, junto con su vecino el Volcán San Pedro (Chile), dominan la vista del desierto en la Región de Antofagasta, debido a que no hay ninguna otra cumbre a los alrededores que se compare con estas moles de roca.
Estratovolcanes de Chile

Ubicación
Situado al noreste de la ciudad de Calama, este gigante del desierto  se caracteriza por poseer un enorme cráter en la cumbre, por suerte es un volcán dormido, pero se deduce que alguna vez en la historia tuvo un periodo de actividad volcánica, por su color oscuro en la pared, muestra este tipo de color que el volcán tuvo lava constantemente en su cima y alrededores.

Historia Inca
Los volcanes  San Pablo y Volcán San Pedro están situados en zona de alta influencie incaica (Cultura Inca), pero en la cima de los volcanes, ni en los alrededores se presenta muestras de su existencia en la zona de estos volcanes.

Ascensión
La primera ascensión registrada en el volcán fue en el año del Centenario de Chile, en 1910. Lamentablemente se desconoce los autores de la hazaña en 1910.

La mejor temporada para ascender el volcán es entre los meses de abril y diciembre.

Véase también
 Seismiles de Salta
Volcán San Pablo en Andeshandbook

Referencias

Seismiles andinos de Chile
Volcanes de la Región de Antofagasta

Volcán San Pablo


Fernando de Brunswick-Luneburgo (Wolfenbüttel, 12 de enero  de 1721-Vechelde, 3 de julio de  1792) fue un Mariscal de Campo que sirvió bajo las órdenes de Prusia durante la Guerra de Sucesión Austriaca y la Guerra de los Siete Años. Tomó el mando de un ejército anglo-alemán que operó en el oeste de Alemania y, a pesar de la inferioridad numérica de sus tropas, mantuvo a los ejércitos franceses en jaque en la zona del Rin (Westfalia, Hesse y Hannover) año tras año entre 1757 y 1762. Demostró tanto liderazgo militar como responsabilidad política y tacto diplomático. Fue gobernador de Magdeburgo entre 1755-1757 y 1763-1766.

Biografía

Fernando de Brunswick nació el 12 de enero de 1721 en Wolfenbüttel. Fue el sexto hijo de Fernando Alberto II, duque de Brunswick-Luneburgo y la princesa Antonieta Amalia de Brunswick-Wolfenbüttel, pertenecía a la casa de Brunswick-Bevern.

Se incorporó al ejército de Prusia, con rango de coronel, en 1740 con solo 19 años. Ese mismo año comenzó la Guerra de Sucesión Austriaca. Fernando estuvo presente en las batallas de Mollwitz (1741), Chotusitz (1742) y Hohenfriedeberg (1745).

Su servicio más distinguido tuvo lugar en la batalla de Soor (30 de septiembre de 1745), cuando Carlos Alejandro de Lorena fue capaz de sorprender a Federico II de Prusia. En el momento clave de la batalla, Fernando de Brunswick no dudó en saltar de su caballo y encabezar un ataque con bayoneta contra el centro del ejército austriaco, rompiendo el frente enemigo y consiguiendo la victoria para las armas prusianas.

La Guerra de Sucesión Austriaca terminó en 1748 con el Tratado de Aquisgrán. En 1755 Federico II le nombró Gobernador de la ciudad de Magdeburgo, cargo que ocuparía hasta 1757.

La guerra de los Siete Años

Al estallar la Guerra de los Siete Años, Fernando de Brunswick participó junto a Federico II en las batallas de Lobositz, Praga y Rossbach.

Tras la batalla de Hastenbeck, Guillermo Augusto, duque de Cumberland firmó la Convención de Klosterzeven, mediante la cual se comprometía a evacuar Hannover. Sin embargo, Jorge II de Gran Bretaña no lo aceptó y decidió continuar la guerra, por lo que preparó un nuevo ejército. Por recomendación de Federico II de Prusia, su mando fue confiado al Príncipe Fernando de Brunswick. Fernando de Brunswick tenía treinta y siete años de edad y ya ostentaba el grado de general.

En noviembre de 1757, Fernando abandona formalmente el servicio en el ejército prusiano y se hace cargo de un contingente de 30.000 soldados que, lejos de ser un ejército exclusivamente británico, es una coalición de tropas británicas, de Hesse, Hannover, Brunswick, Sajonia-Gotha y Schaumburg-Lippe.

Las fuerzas que le fueron encomendadas a Fernando de Brunswick estaban estacionadas en el río Elba. En febrero, Fernando decidió iniciar la campaña contra el ejército francés. Delante de él ya no se encontraba Louis François Armand de Vignerot du Plessis, duque de Richelieu, pues había sido sustituido por Luis de Borbón-Condé, conde de Clermont, que era totalmente inexperto en la guerra. Fernando le hizo retroceder de Celle, Hannover, Hameln y de la zona del río Weser con una pérdida francesa de 1.500 prisioneros.

Los franceses cruzaron el Rin, pero Fernando también lo cruzó, y el 23 de junio de 1758 forzó la batalla de Krefeld donde, a pesar de estar en inferioridad numérica, logró la victoria y produjo a los franceses 6.000 bajas. Tras la batalla, Fernando tomó Düsseldorf.

En noviembre de 1758 fue ascendido a Mariscal de Campo.

La corte de Luis XV de Francia reaccionó a la derrota sustituyendo al Conde de Clermont por el Mariscal Louis Georges Érasme de Contades, que llegó a la cabeza de refuerzos considerables. También dirigió a Charles de Rohan, Príncipe de Soubise con la orden de marchar hacia Hanau. Fernando de Brunswick, viendo la imposibilidad de mantenerse en la orilla occidental del Rin, se retiró hacia Westfalia.

La campaña de 1759 empezó con la llegada de refuerzos británicos al mando de George Germain, I Vizconde de Sackville. Los franceses dieron comienzo a la campaña con la toma de Fráncfort del Meno. Fernando decidió desalojar a los franceses de la ciudad y marchó con 30.000 hombres contra ellos. Antes de llegar a la ciudad se encontró con un ejército francés de 35.000 soldados, al mando de Victor-François de Broglie, acampado en Bergen. Fernando atacó al ejército francés el 13 de abril de 1759. Hasta tres veces logró apoderarse del pueblo de Bergen, pero los franceses lo recuperaron. Al final, una maniobra de De Broglie decidió la batalla con un ataque al flanco aliado. Fernando de Brunswick se vio obligado a replegarse con 2.000 bajas y la pérdida de cinco piezas de artillería.

Esta derrota hizo que tanto el Mariscal Contades como el duque de Broglie presionasen a las tropas de Fernando, quien se mantuvo a la defensiva. Los franceses ocuparon Kassel, Münster y Minden, tras lo que se establecieron en una posición defendible cercana a esta última ciudad.

En estas condiciones desfavorables, Fernando de Brunswick optó por dar batalla, por lo que dejó un destacamento de 5.000 soldados como cebo para atraer a Contades y a De Broglie. El ejército francés bajaba de su posición para atacar al pequeño destacamento cuando descubrió que se enfrentaba a todo el ejército aliado que había marchado por la noche. El ejército francés fue obligado a presentar batalla en un terreno desfavorable -encajonado entre un río y un pantano- y fue derrotado duramente en la batalla de Minden. Las pérdidas francesas ascendieron a 8.000 hombres y treinta piezas de artillería. El ejército francés fue expulsado de Kassel, Münster y Marburgo. Tras esta batalla se le concedió la Orden de la Jarretera.

Durante el invierno de 1759-60, las tropas francesas del Rin y del Meno, comandadas por el duque de Broglie, habían sido reforzadas y contaban con 100.000 hombres. Fernando decidió atacarlas cuando se dirigían hacia Hesse, y el 10 de julio de 1760 fue derrotado en la batalla de Corbach, siendo además herido.

Días después se rehízo de la derrota y consiguió la victoria en la batalla de Emsdorf.

Estas batallas, sin embargo, no decidieron la campaña. Más importancia tuvo la batalla de Warburg, donde el ejército francés perdió 1.500 hombres y diez cañones.

A pesar de la derrota, los franceses consiguieron algunas ventajas en esta campaña y se apoderaron de Gotinga y Kassel.

Fernando de Brunswick puso sitio entonces a la ciudad de Wesel, adonde había llegado un ejército francés de 25.000 hombres al mando de Charles Eugène de La Croix de Castries, Marqués de Castries. El 16 de octubre, Fernando realiza un ataque nocturno, pero es descubierto y repelido. En este combate, conocido como batalla de Kloster, Fernando perdió 1.200 hombres.

La campaña de 1761 la inició Fernando de Brunswick en febrero. Atacó a las tropas francesas a lo largo de los territorios de Hannover y Hesse, empujando al Duque de Broglie hacia el Meno. Sin embargo, los franceses reaccionaron buscando una unión entre los ejércitos del Duque de Broglie y del Príncipe de Soubise. Una vez realizada la unión, el ejército francés avanzó contra Fernando de Brunswick, que se encontraba cerca de un pueblo conocido como Kirch-Denkern a orillas del río Lippe. El 15 de julio, De Broglie atacó el ala izquierda aliada que estaba defendida por John Manners, Marqués de Grandy, pero fue rechazado. A la mañana siguiente, antes del amanecer, el ataque lo reanudó el Príncipe de Soubise, pero también fue repelido. La Batalla de Villinghausen terminó en victoria aliada sobre todo por la falta de coordinación de las tropas francesas a causa de las envidias y ambiciones de sus generales.

La campaña de 1762 se preveía difícil para Fernando de Brunswick. El Príncipe de Soubise mandaba un gran ejército que estaba acampado junto al río Weser con refuerzos que llegaron al mando de Louis Charles César Le Tellier, Duque de Estrées, vencedor de la batalla de Hastenbeck. Mientras tanto, en el bajo Rin otro ejército francés se ponía bajo el mando de Luis José de Borbón-Condé.

Soubise tomó posiciones cerca de Graubenstein en una zona de fácil defensa, con el centro situado en alto y el ala izquierda defendida por barrancos. El ala derecha se hallaba en el pueblo y a su mando se encontraba el Marqués de Castries. Fernando logró engañar a los generales franceses y el 24 de junio de 1762, con una maniobra envolvente, atacó desde todas las posiciones.

En la batalla de Wilhelmsthal los franceses perdieron 2.750 hombres y 162 oficiales.

El 23 de julio de 1762 volvía a vencer a un ejército franco-sajón al mando del Príncipe Francisco Javier de Sajonia en la batalla de Lutterberg.

El 1 de septiembre entabló combate con los franceses en Johannisberg, que terminó en derrota. En este combate Fernando fue herido de gravedad en la cadera por una bala y su vida corrió peligro durante varios días.

Tras esta batalla tomó la ciudad de Kassel y volvió a entablar combate contra los franceses, hasta que los hizo recular al lado occidental del Rin.

El 10 de febrero de 1763 se firmó el Tratado de París que ponía fin a la Guerra de los Siete Años. El mayor logro de Fernando de Brunswick fue convertir un ejército aliado, compuesto por tropas de varias nacionalidades, en una fuerza de combate efectiva, para lo que se requiere el talento de un diplomático consumado, así como las habilidades de un buen general. Él irradiaba confianza a todos los que estuvieron en contacto con él, y tuvo la suerte de poseer en el Marqués de Granby, su subordinado británico, un gran oficial. Fernando tenía una clara comprensión de las necesidades estratégicas de Prusia y comprendió que su objetivo era guardar las espaldas a Federico II.

Vida tras la Guerra de los Siete Años

Volvió a ser nombrado gobernador de Magdeburgo entre 1763 y 1766, año en el que por una diferencia de opinión con Federico II renunció a su cargo y abandonó el servicio en el ejército prusiano.

La emperatriz María Teresa I de Austria le ofreció el puesto de mariscal de campo en el ejército del Sacro Imperio Romano Germánico, pero rechazó la oferta.

Jorge III de Inglaterra le propuso comandar las fuerzas británicas en América del Norte durante La Guerra de Independencia de los Estados Unidos, pero también lo rechazó y desde entonces solo se ocupó de administrar sus territorios.

Fernando murió en su casa de campo en Vechelde (Baja Sajonia, Alemania), el 3 de julio de 1792, fue enterrado en la cripta ducal de la Catedral de Brunswick, hasta que posteriormente su cuerpo fue llevado y enterrado en su finca de Vechelde. Sin embargo, dado que el féretro pronto estuvo en el agua allí, fue devuelto a la catedral dos años después, donde todavía se encuentra hoy.

Fernando de Brunswick y la masonería

Fernando de Brunswick fue masón y tuvo una actividad destacada e influyente dentro de la organización. Fue iniciado en 1740 en la Logia de St. Charles de Brunswick y en 1764 ya es nombrado Gran Maestro del rito inglés de Brunswick.

En 1771 fue nombrado Protector del Rito de la Estricta Observancia Templaria por el Barón Karl Gotthelf von Hund y en 1772 es declarado Gran Maestro de las Logias Escocesas.

Estuvo presente en la reunión de 1782, que disolvió el sistema masón templario.

En 1783 se hizo miembro de los Iluminati y en 1786 recibió la dignidad de Jefe Maestro General de los Hermanos de Asia.

Véase también
 Federico II de Prusia
 Hans Joachim von Zieten
 Friedrich Wilhelm von Seydlitz
 Ernst Gideon Freiherr von Laudon
 Leopold Joseph von Daun

Referencias

Bibliografía utilizada

Bibliografía complementaria

Militares de Prusia
Iluminados de Baviera
Caballeros de la Orden del Águila Negra
Nacidos en Brunswick
Personas de la guerra de sucesión austríaca
Personas de la Guerra de los Siete Años
Fallecidos en Baja Sajonia
Fallecidos en Brunswick

Fernando de Brunswick


An Chusquea peruviana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni E.G.Camus. An Chusquea peruviana in nahilalakip ha genus nga Chusquea, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Chusquea

Chusquea peruviana


Le Parti de la liberté (, LP) est un parti politique social-libéral lituanien, fondé en 2019 par Aušrinė Armonaitė.

Il a obtenu 9,45 % des voix et 11 députés lors des élections législatives de 2020.

Résultats électoraux

Élections législatives

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Parti de la liberté (Lituanie)


La photographie, en tant que branche de la science, de la technologie et de l'art, s'est développée en Ukraine de différentes manières, les terres étant historiquement divisées en deux empires : la Russie et l'Autriche. Cela a conduit à certaines différences dans les objectifs des sociétés photographiques, dans le rôle technologique et social de la photographie en Ukraine.

La photographie en Ukraine soviétique
En 1971, la photographe Iryna Pap a créé une école de photographie à l'Union des journalistes d'Ukraine. L'école a organisé des conférences, des ateliers, des revues de portefolios. L'école n'était pas un établissement d'enseignement officiel, mais de nombreux professionnels en sont diplômés, qui ont ensuite formé l'environnement photographique de l'Ukraine indépendante: Viktor Marushchenko, Valery Kerekesh, Serhiy Pozharsky et d'autres.

Nikolai Kozlovsky était également l'un des photographes les plus célèbres de l'URSS. À partir de 1948, il travaille comme photojournaliste pour le magazine Ogoniok. Parmi son travail créatif figurent plus de 30 albums photo. Il a également été lauréat du prix Shevchenko en 1986 pour l'album photo "My Kyiv".

Parmi les photographes "non officiels" influents de l'URSS figurent Borys Mykhailov de Kharkiv (autour duquel s'est formée l'école de photographie de Kharkiv) et Villa Furgalo de Lviv.

Articles connexes

 Photographes ukrainiens

Mouvements

 École de photographie de Kharkiv

Références

Ukraine

Photographie en Ukraine


Eva Rueber-Staier, udana Eva Cowan, (20. veljače 1951., Bruck an der Mur) je austrijska glumica, TV voditeljica i model. Bila je Miss svijeta 1969. godine.

Životopis
Eva Rueber-Staier rođena je 1951. godine u Štajerskoj, grad Bruck an der Mur. Kao mala, Eva je bila talentirana gimnastičarka, a kasnije k tome dolazi još nešto: djevojka, sada tinejdžerka, izuzetno je lijepa. Slijedi klasika, prijatelj fotograf Gaudi šalje Evine fotografije povodom izbora "Miss Austrije" i ima uspjeha. Osvojila je titulu Miss Austrije 1968. godine i sudjelovala na natjecanju Miss Universe 1969., održanom 19. srpnja u Miami Beachu gdje je bila među 15 polufinalistica.

Tijekom natjecanja za Miss Universe 1969. Miss Austrije Eva Rueber-Staier uznemirila je dosta ljudi svojim odgovorom na jedno određeno pitanje na pisanom upitniku. Kada je upitana da imenuje najveću povijesnu ličnost na svijetu, odgovorila je "Mao Ce-tung". Iako ovo očigledno nije dobro sjelo svima, ona je i dalje napredovala u polufinale prije nego što je ispala. Miss Filipina Margarita Moran napravila je istu pogrešku nakon natjecanja za Miss Universe 1973., iako vjerojatno nije bila tako ekstremna. Pobijedila je na natjecanju i na konferenciji za novinare istaknula da je američki predsjednik Richarda Nixona "najveći čovjek na svijetu". To je bilo točno usred Watergatea. Odmah je primila pismo od predsjednika zahvalivši joj na: "promišljenom komentaru mojih nastojanja da donesem mir u svijetu". Predsjednik Nixon je rekao: "Ne mogu zamisliti bolju zabrinutost za Miss Universe od mira u našem svijetu i vi imate jedinstvenu priliku da probudite misli ljudi na mir."

Također je kasnije iste godine sudjelovala na drugom natjecanju za ljepotice, te osvojila naslov Miss svijeta 1969. godine. Natjecanju održanom 27. studenog u Londonu, po prvi put u poznatoj dvorani Royal Albert Hall. Okrunio ju je glumac Omar Sharif, a ne pobjednica Miss svijeta 1968., Penelope Plummer iz Australije. No već sljedeće godine Eva Rueber-Staier okrunila je Jennifer Hosten iz Grenade za Miss svijeta 1970., kao što je do tada bio običaj.

Kad je 20-godišnja Eva Rueber-Staler prihvatila naslov rekla je: "Prvo što želim je to, da je moj dečko ovdje." "To što sam Miss Svijeta neće mijenjati moje bračne planove", rekla je. Datum je "negdje sljedeće godine i nadamo se da ćemo imati dvoje ili troje djece." Eva Rueber-Staier, čije su mjere 90-60-90 cm, pobijedila je nad 49 drugih natjecateljica. Primila je 6.000 USD za nagradu i 27.000 USD za osobne nastupe.

Tijekom svog mandata, nastupala je na turneji USO Boba Hopea u Vijetnamu. Jedna od najupečatljivijih VIP misija bila je 1969. Bob Hope Christmas Show u Camp Eagleu, sjedištu 101. Airborne. Vojska je zračnim putem prebacila 9.000 vojnika u prednju bazu na predstavu. Seabees su izgradili sjedala za show koristeći stare rotore helikoptera. General je letio s Bobom Hopom u jednom helikopteru, a u drugom Hueyu bila je Miss svijeta 1969. Eva Rueber-Staier i tri člana The Golddiggersa. Pilot se prisjeća da su Golddiggersi bili "zdravi," a Miss svijeta bila "vrlo zdrava." "Bili su vrlo društveni, vrlo prijateljski raspoloženi. Nisu bili snobovi ni na koji način," tako je on zamijetio. "Bili su vrlo atraktivni i imali su posla s G.I.sima koji nisu bili dugo sa ženama, pa su znali što mogu očekivati. Ali velika većina svih koje je susreo poštovalo je žene. Bili su uljudni, a ne vulgarni." Sudjelovali su još Les Brown i njegov Band of Renown, Connie Stevens, Suzanne Charny, Teresa Graves iz Laugh-Ina. Bob je doveo čak i Neila Armstronga, astronauta koji je prije šest mjeseci bio prva osoba koja je kročila na površinu Mjeseca. Predstava je održana u Camp Eagleu u velikom otvorenom gledalištu pod nazivom Eagle Entertainment Bowl, gdje je više od 16.000 vojnika iz područja I. korpusa promatralo sat i pol show.

Eva Rueber-Staier postala je 'lice Svjetskog fonda za divljinu' tijekom 1970-ih godina. Tada pod prvobitnim nazivom (eng.) World Wildlife Fund (WWF), (hrv.) 'Svjetski fond za divljinu' osnovan 1961. godine, kasnije preimenovan u World Wide Fund for Nature, (hrv.) 'Svjetski fond za prirodu'. Tijekom turneje po Africi Eva Rueber-Staier posjetila je sirotište za životinje u Nairobiju. Podijelila je neke od svojih susreta s divljim životinjama u Africi s Derekom Jonesom na BBC Radio 4 1976. godine. Njezini odabrani odlomci iz BBC Sound Arhiva uključuju predenje geparda i roktanje nilskih konja.

Njezina glumačka karijera sadrži periodičnu ulogu u filmovima o Jamesu Bondu: glumila je tajnicu Rubljović generala Gogolja u filmovima Špijun koji me volio, Samo za tvoje oči i Octopussy.

S nepune 23 godine udala se za 17 godina starijeg producenta Ronalda ("Ronnie") Fouracrea (1933.), s kojim je krajem 1983. dobila sina Alexandra koji je kasnije postao kamerman. Vjenčali su se na 1973. Novu godinu u Caxton Hallu, zgradi poznatoj kao središnji matični ured u Londonu od 1933. do 1979. koje je bilo mjesto održavanja mnogih vjenčanja slavnih osoba. On je imao dvoje djece iz prethodnog braka. Bili su u braku od 1. siječnja 1973. do njegove smrti 2. srpnja 1983. godine. Ronald je bio poznat kao redatelj nekoliko epizoda The Benny Hill Showa (1975. – 1979.), a također je producirao dvije epizode (1975. i 1978.). Producirao je ili (i) režirao u još nekim britanskim sitcomima te showima kao što su: Looks Familiar, Coronation Street, What's on Next i The Rolf Harris Show.

Njemački tabloid Bild objavio je 22. siječnja 1986. godine na naslovnici gdje 35-godišnja Eva u oskudnom bikiniju leži na plaži: kako je lijepa udovica ponovno sretna jer nakon tri godine pošto je izgubila 50-godišnjeg muža zbog srčanog udara, ima novu ljubav 43-godišnjeg Briana Cowana, direktora londonske reklamne agencije. Čak da je ostavio suprugu i dvoje djece zbog nje.

Živi u Elizabetanskoj kući na Pinneru (zapadno predgrađe Londona) više od 30 godina, s drugim mužem izdavačem Brianom F. Cowanom (1941.) i sinom iz prvog braka Alexandrom Fouracreom do 2010., koji je kasnije preselio u Willesden Green. Brian je bio profesionalni umjetnik cijeli život, nakon umjetničke škole započeo je na TV-u i oglašavanju, te se iz užitka nakon 1996. godine prebacio na slikarstvo, dok je Eva našla poziv u umjetnosti nakon uspješne karijere na televiziji i filmu.

Također je nastupala u sanjivoj reklami 1971. godine redatelja Ridleya Scotta kao djevojka britanske firme Cadbury za njihove čokoladne prutiće Flake, snimanoj na skijalištu u austrijskim Alpama. Flake čokoladica je prvi put predstavljena nedugo nakon Prvog svjetskog rata 1920. godine, dok se reklame prvi put pojavljuju na ekranima 1959., a odigralo ih je niz seksi žena, uključujući Miss svijeta 1969, Evu Rueber-Staier. Uvijek su imale snažne seksualne prizvuke, jer oskudno odjevena Flake djevojka podliježe iskušenju i zavodljivo zagriza u prutić 'najmrvljivije, najpahuljastije' čokoladice. Oglasi često izazivaju kontroverze, sedamdesetih godina (1979.), jedan je povučen iz emitiranja, jer se smatrao previše nepristojnim.

Umjetnička karijera
Eva je ostavila svoj glamurozni život showbusinessa iza sebe kako bi osnovala obitelj, te postala umjetnica specijalizirana za čeličnu skulpturu. Prije 20 godina završila je tečaj za početnike u Umjetničkom centru Harrow, a zatim studirala na Sveučilištu Hertfordshirea i od tada nije prestala stvarati umjetničke radove. Sada izrađuje skulpture od metala; neke su bile izložene tijekom "open studios 2008" Hertfordshire Visual Arts Foruma. Izjavila je: "Uistinu uživam u stvaranju umjetnosti, radim s čelikom i metalom već devet godina, no prije nekih 20 godina sam se počela baviti umjetnošću. U početku sam naučila slikati, ali to nije bilo za mene. Koristim mješavinu materijala, to je težak posao, ali stvarno uživam u tome. Nije to ono što možete vidjeti da većina žena radi. Odrasla sam na području u Austriji gdje je bilo mnogo čelika i metala, tako da mislim da od tuda dolazi moja strast za to." Umjetnica je imala izložbe u West Houseu Memorijalnom parku u Pinneru i drugim mjestima diljem Londona.

Watford Observer objavio je intervju o njihovoj zajedničkoj izložbi 2012. godine u kojem njezin suprug izjavljuje: "Ona ne izgleda kao zavarivač," smijući se kaže Brian, "ali radi ono što najviše voli."

Eva i Brian Cowan izlagali su na 8. godišnjem Harrow Open Studios održanom 6. – 14. lipnja 2015. godine, koji organizira nezavisna i raznolika skupina više od 38 umjetnika čiji je glavni fokus, svake godine, pozvati javnost da posjeti njihove domove i ateljeje za izložbu njihovih djela. Također posjetitelji su mogli upoznati umjetnika, postavljati pitanja, kupiti djelo ili organizirati proviziju. Tema njezinih radova uključuje ljudske i životinjske skulpture, zidne ovješene strukture i apstraktne eksponate. Brian je bio umjetnički direktor prije nego što se usmjerio na crtanje i slikanje, osobito sportskih akcija, pejzaža i portreta.

Filmografija

Trivija
Poznata tvornica čarapa iz Polzele u Sloveniji proizvela je prve hulahopke u Jugoslaviji 1969. godine za čiji je omot Eva Rueber-Staier bila model, tada već Miss Austrije 1968. Nekoliko mjeseci nakon što je fotografirana za Peggy, postala je Miss svijeta. Isto tako su ih cijelo vrijeme proizvodili i s ponosom označavali obljetnice na omotu (10, 20, 30, 40 i 45 godina) sve do gašenja tvornice zbog stečaja 20. srpnja 2018. Tako da je dugokosa plavuša Eva, dugi niz godina često bila "viđena" na području zemalja bivše države. Također Muzej suvremene povijesti Slovenije čuva svjedočanstvo Stanka Novaka, šefa odjela za pripremu u tvornici Polzela, da su "po narudžbi pleli hulahopke za Jovanku Broz koja je imala dio gaćica broj 4, a čarapu veličine 2".

Izvori

Vanjske poveznice

 Web stranica od Eve Cowan (u izradi)

 Stranica na Instagramu

Životopisi, Austrija
Ženski modeli
Miss svijeta

Eva Rueber-Staier


The Shroud of Rahmon conocido en América Latina y en España como El Sudario de Rahmon. Es el octavo episodio de la segunda temporada de la serie de televisión estadounidense Ángel. Escrito por Jim Kouf y dirigido por David Grossman. El episodio se estrenó originalmente el 21 de noviembre del año 2000 por la WB Network. En este episodio Ángel y Gunn se infiltran en una banda de ladrones para evitar que un sudario demoníaco lavacerebros sea robado de un museo mientras Kate Lockley les pisa los talones.

Argumento
Dos detectives interrogan a Wesley quien al parecer está involucrado en un intento de asesinato cometido aparentemente por el vampiro con alma.

Wesley comienza a recordar los eventos ocurridos antes del crimen y las circunstancias por las que quedó en la escena:
Wesley se detiene momentáneamente en el hotel e invita a Cordelia a un evento de las celebridades donde acaba humillándola delante del actor Chow Yun Fat (este último evento solo es narrado por los mismos ante su jefe).

Mientras en tanto, Gunn y Ángel consultan a Lester el primo de Gunn quien quiere safarse de participar en un robo en el que se está involucrado Jay-Don, un vampiro con una reputación muy peligrosa. Como medida de seguridad Ángel le ordena a su nuevo empleado no involucrarse. Al regresar al hotel, Ángel se encuentra con Kate quien trata de averiguar todo lo que sabe de Darla y a pesar de la cruz que trae, Ángel se la arrebata y le advierte de no seguir interviniendo entre los dos.

En la estación de autobuses, Ángel mata a Jay-Don y toma su lugar en el robo donde acaba reuniéndose con el resto de la pandilla: dos demonios llamados Menlow y Vyasa, y un guardia de seguridad de nombre Bob. Cuando todos se reúnen esperando a Lester, aparece Gunn haciéndose pasar por su primo. Ángel y Gunn no pueden evitar enfadase uno con otro, por estar involucrados en el robo y se ven obligados a fingir que no se conocen.

El equipo del robo comienzan a elaborar su plan revelando que tratan de robar de un museo el sudario de Rahmon, un manto encantado que enloquece a todos los que estén cerca. Cuando Cordelia y Wesley se enteran de lo que el equipo quiere robar, ambos se dirigen al museo para advertirle a su jefe. Mientras en tanto Kate recibe un informe de unos contactos que le comentan que Ángel está involucrado en un robo.

En el museo el equipo entero está sucumbiendo ante el hechizo del manto. La tensión que existe entre Gunn y Ángel se amplifica más y no pueden evitar pelearse por la muerte de Alona. Mientras que Wesley y Cordelia comienzan a enloquecer también al llegar. Al museo también llega Kate sola y trata de detener el robo, pero Ángel totalmente enloquecido le bebe toda su sangre. Antes de marcharse del museo, Vylasa mata al guardia Bob con tal de hacer de su ataque más "realista".

En el escondite del equipo de robo, todos tratan de apoderarse del manto y pelean a muerte por el. Durante la pelea Vylasa y Menlow se matan entre sí, mientras Ángel usa la poca cordura que le queda para destruir el manto para siempre.

Unas horas después Wesley es encontrado en la escena y los detectives deciden arrestarlo por el ataque a Kate y por el asesinato de Bob. No obstante a la estación llega Kate y ordena que liberen al inglés. Mientras regresa a su oficina, Kate recuerda como Ángel fingió matarla para evitar que la maten. En su habitación del hyperion Ángel recuerda que tuvo que hacer grandes esfuerzos para evitar no beber la sangre de Kate.

Elenco
 David Boreanaz como Ángel.
 Charisma Carpenter como Cordelia Chase.
 Alexis Denisof como Wesley Wyndam Pryce.
 J. Agust Richards como Charles Gunn.

Continuidad
 Este episodio se puede ver a Angel interesarse de nuevo en la sangre.
 Ángel le explica a Gunn que le puede dar órdenes porque ya trabajan oficialmente juntos desde Untouched.
 Cordelia cambia su peinado a un estilo de cabello más corto, aunque ella menciona que lo hizo hace diez días.

Recepción
Este episodio fue nominado al "Best Special Makeup Effects in a Series" en la Hollywood Makeup Artist y Hair Stylist Guild Awards.

Referencias

Enlaces externos

Episodios de la segunda temporada de Angel

The Shroud of Rahmon


Guido II de la Roche (1280 - 5 de octubre de 1308) fue el duque de Atenas desde 1287, el último duque de su familia. Sucedió como un menor de edad a la muerte de su padre, Guillermo I, en un momento en que el Ducado de Atenas había superado al Principado de Acaya en riqueza, poder e importancia.

Guido estuvo originalmente bajo la tutela y regencia de su madre, Helena Comnena Ducaina, que se vio obligada a hacer sumisión a Isabel de Villehardouin en diciembre de 1289. En 1291, Helena se casó con su segundo esposo, Hugo de Brienne, y se convirtió en bailío del ducado. Guido alcanzó la mayoría de edad en 1296 e hizo homenaje a Isabel y a su esposo, Florencio de Henao. En 1299, Guido se había comprometido con Matilde, la hija de Isabel y Florencio. Carlos de Valois se opuso, ya que su permiso no había sido solicitado, pero el papa Bonifacio VIII intervino en nombre de la joven pareja.

Cuando Guido le rindió homenaje al segundo esposo de Isabel, Felipe de Saboya, en 1301, llevó a sus tropas con él y entró en Tesalia para defender a su primo Juan II Ducas contra la invasión del déspota de Epiro, Tomás I Comneno Ducas, y su madre, Ana Cantacucena. Acompañado por Nicolás III de Saint Omer, señor de Tebas, rechazó a los epirotas y luego invadió el territorio griego hasta Tesalónica, donde fueron convencidos de dar marcha atrás por la emperatriz Irene de Montferrato.

En 1307, Guido fue bailío de Acaya por su nuevo príncipe, Felipe I de Tarento. Gobernó bien, pero por apenas un año, en 1308, a la edad de 28 años.  Murió joven, pero respetado y reconocido por su caballerosidad y buenos modales, propias de los cortes francas establecidas en Grecia. Fue enterrado en Dafni, junto a sus antepasados. No dejó herederos y la línea de duques de la Roche llegó a su fin. Atenas fue disputado entre los pretendientes hasta que el parlamento del ducado eligió a Gualterio V de Brienne.

Referencias

Bibliografía
 Setton, Kenneth M. (general editor) A History of the Crusades: Volume II — The Later Crusades, 1189 – 1311. Robert Lee Wolff and Harry W. Hazard, editors. University of Wisconsin Press: Milwaukee, 1969.

Enlaces externos

Duques de Atenas
Señores de Argos y Nauplia
Bailíos del Principado de Acaya
Familia de la Roche
Nobles de Francia del siglo XIII
Nobles de Francia del siglo XIV

Guido II de la Roche


Die 1. Armee () war ein Großverband der bulgarischen Armee während der Balkankriege 1912/1913, des Ersten und des Zweiten Weltkriegs.

Geschichte

Balkankriege

Erster Balkankrieg

Nach den militärischen Reformen im Bulgarien im Jahr 1907 wurde das bulgarische Gebiet in drei Armee-Inspektionen aufgeteilt. Jede von ihnen wurde in drei weitere Bezirke unterteilt, die im Kriegszeiten eine Feldarmee bildeten.

Die 1. Armee wurde somit durch die Erste Armee-Inspektion, die ihren Sitz in Sofia hatte, und zunächst durch die 1., 6. und 7. Division gebildet. Nach weiteren Reformen wurden die 6. und 7. Division durch die 3. und die neu gebildete 10. Division ersetzt, die zuvor Teil der Zweiten Armee-Inspektion waren. Nach der Kriegserklärung und der allgemeinen Mobilmachung im September 1912 bestand die 1. Armee aus drei Infanteriedivisionen und einem Kavallerieregiment. Jedoch konnte nur die 3. Division ihre volle Stärke von drei Infanteriebrigaden erreichen, während die 10. Division mit einer Brigade von der 1. Division und einer weiteren aus der 6. Division gebildet wurde.

Die bulgarische Plan stellte die 1. Armee unter den Befehl von Generalleutnant Wassil Kutintschew an der ostthrakischen Front. Die 1. Armee sollte die osmanischen Kräfte zwischen Kırklareli und Edirne, bzw. zwischen der rechten Flanke der 2. Armee, die auf Edirne vorrückte, und der linken Flanke der 3. Armee, die durch das Strandscha-Gebirge in Richtung Lüleburgaz vordrang, angreifen. Um einen schnellen Vormarsch der bulgarischen Truppen zu gewährleisten, wurde die 1. Brigade der 3. Division der 2. Armee zugewiesen, während der Rest der 1. Armee in den Raum zwischen den beiden befestigten Städte rückte. Mit der Schlacht von Kırklareli, in der die 1. Armee mit 5745 Toten die Hauptlast trug, war der Weg auf Lüleburgaz frei, und fast das gesamte Strandscha-Gebirge fiel in bulgarische Hände.

Zweiter Balkankrieg

In der Zeit nach dem Ersten Balkankrieg stiegen die Spannungen zwischen den Verbündeten deutlich an. Serbien und Griechenland bildeten eine neue Allianz, die gegen Bulgarien gerichtet war. Es begannen Scharmützel vor allem zwischen den kleineren bulgarischen Kräften, die aus Makedonien stammten und serbischen und griechischen Verbändem die Makedonien im Ersten Balkankrieg besetzt hatten. Angesichts dieser Situation begann die bulgarische Armee, ihre Truppen aus Ostthrakien in den westlichen Teil des Landes zu verlegen und sie zu reorganisieren.

Die Erste Armee, noch unter dem Kommando von Lieutenant General Wassil Kutintschew, wurde im nordwestlichen Teil des Landes zwischen Widin und Berkowiza verlegt, entlang der alten Grenze zu Serbien. Sie setzte sich um  von zwei Divisionen mit jeweils nur zwei Brigaden, ein paar Schwadronen Kavallerie und einer unabhängigen Infanteriebrigade zusammen.

Der Operationsplan der bulgarischen Streitkräfte sah vor den Krieg mit einer Offensive und dem Vorrücken der 1. und 3. Armee in Richtung Altserbien zu beginnen. Diese sollten die Kommunikations- und Versorgungswege der in Makedonien konzentrierten serbischen Armee abzuschneiden. Der Konflikt begann jedoch am  mit dem Befehl an der 4. und 2. Armee die serbischen und griechischen Stellungen in Makedonien anzugreifen.

In der anschließenden Tagen herrschte eine Verwirrung und die restlichen drei bulgarischen Armeen erhielten keine Aufträge zum Angriff. Erst am Abend des  wurde der 1. Armee befohlen, gegen die Stadt Knjaževac zu marschieren und ihrer Besetzung sind in zwei zu teilen. Mit der einem Zug sollte die 1. Armee gegen Zaječar und dem zweiten Richtung Süden marschieren, um die 3. Armee bei Pirot zu unterstützen. Gegner der 1. Armee war die serbischen Timok-Armee mit 31 Kompanien und 12 Artillerie-Batterien unter dem Befehl von Oberst Vukuman Aračić. Den Bulgaren gelang es einen Teil dieser Kräfte zu besiegen und besetzen Knjaževac mit nur 280 Tote und 820 Verwundete.

In der Zwischenzeit erklärte Rumänien Bulgarien den Krieg und drang mit seinen Armeen im nördlichen Teil seine Nachbarlandes ein. Dieser neuen Feind bedrohte die Nachhut der 1. Armee und zwang das bulgarische Oberkommando ihr den Rückzug zu befehlen. Der befohlene Rückzug hatte negativen Einfluss auf die Moral der Truppe und verursachte Meuterei wie beispielsweise in der 9. Division, die sich völlig unorganisiert zurückzog. Die Situation war besonders schlimm in der 2. Kompanie der Division, welche sich den rumänischen Kräften bei Montana übergab. Der Rest der Division rückte nach Sofia zurück und nahm später eine wichtige Rolle in der Schlacht in der Kresna-Schlucht ein.

Mit dem begonnenen Rückzug der 1. Armee eroberten die Serben Knjaževac zurück, drangen auf bulgarischen Boden ein und eroberten Belogradtschik, wo sie Kontakt mit den rumänischen Kräften aufnahmen. Somit war der gesamte Nordosten Bulgariens von den Serben besetzt. Lediglich Widin konnte unter Oberst Krastju Marinow mit einigen der zerschlagenen Kompanien aus Belogradtschik und über 3000 Freiwilligen die serbischen Angriffe bis zum Kriegsende abwehren. Der Großteil der 1. Armee zog jedoch in Richtung Sofia ab. Ein weiterer Teil nahm Positionen in den Pässen des Balkangebirges ein, um den rumänischen Vormarsch auf die bulgarische Hauptstadt zu stoppen. Der größere Teil der verbliebenen 1. Armee wurde jedoch der anderen bulgarischen Armee zugeordnet.

Am  wurde ein allgemeiner Waffenstillstand zwischen den Kriegsparteien vereinbart und rund zehn Tage später der Friede von Bukarest unterzeichnet, der unter anderem eine sofortige Demobilisierung der bulgarischen Armee vorsah.

Erster Weltkrieg
Am 14. Oktober 1915 erfolgte im Rahmen des Serbienfeldzugs der Mittelmächte der Kriegseintritt Bulgariens. Die Mittelmächte hatten seit dem 6. Oktober 1915 eine Offensive gegen das Königreich Serbien erfolgreich eingeleitet.

Die 1. Armee marschierte an der bulgarischen Westgrenze, östlich des unteren Timok und im Raum Caribrod mit der 4., 6., 8. und 9. Division auf. Ihr gegenüber sicherte die serbische 2. Armee unter General Stepanović, die vier Divisionen zwischen Niš, Pirot und Vranje konzentriert hatte. Am 15. Oktober erzwang General Bojadschiew den Timokübergang bei Knjaževac und südöstlich von Pirot. Erst am 16. Oktober konnte der Übergang bei Negotin erzwungen werden. Die 6. Division stieß östlich von Zaječar auf starken Widerstand der serbischen Kombinierten Division. Die 3. Division besetzte Kriva Palanka. Die 7. Division brach über die Grenzgebirge in das Bregalnica-Tal und erreichte am 16. Oktober Pehčevo. Die 8. und 9. Division stießen über Knjaževac auf Niš vor. Die 3. Division stürmte die serbischen Höhenstellungen bei Kriva Palanka. Der serbische Rückzug am 27. Oktober ermöglichte der separat operierenden Gruppe des Generals Ribarow (1. und 6. Division) die Einnahme von Zaječar und Pirot und das Nachrücken der 1. Armee auf die Linie Paračin-Niš-Leskovac. Bis zum 7. November hatte die 1. Armee die südliche Morava auf breiter Linie zwischen Aleksinac und Niš erreicht und stellte im weiteren Verlauf der Operationen die Verbindung zur deutschen 11. Armee her. Im südlichen Frontabschnitt drang währenddessen die bulgarische 2. Armee unter General Todorow durch das Tal des Vardar nach Süden vor und verfolgte mit ihrem nördlichen Flügel die Serben durch Makedonien.

Zweiter Weltkrieg

An der Seite der Achsenmächte
Bulgarien schloss sich den Achsenmächten im Jahr 1941 an, als deutsche Truppen den Einmarsch in Jugoslawien und Griechenland vorbereiteten, die bulgarischen Grenzen erreichten und von Bulgarien die Erlaubnis forderten, durch das bulgarische Gebiet frei zu passieren. Am 1. März 1941 unterzeichnete Bulgarien den Dreimächtepakt und trat offiziell auf die Seite der Achsenmächte. In der bulgarischen Armee gab es zu diesem Zeitpunkt neben der 1. Bulgarischen Armee noch weitere drei Armeen mit rund 30 Divisionen.

Im Zuge des Balkanfeldzugs griff die 1. Armee in den Zweiten Weltkrieg ein und besetzte die jugoslawische Vardarska banovina und Teile der Moravska banovina und sicherte somit die Nachhut der Wehrmacht. Ab Ende August 1944 zog sich Bulgarien aus den besetzten Gebiete Jugoslawiens zurück um ab 9. September den Krieg gegen die Wehrmacht aufzunehmen.

Auf der Seite der Alliierten

Nach der Besetzung Bulgariens durch die Rote Armee im September 1944 wurden die bulgarischen Streitkräfte unter sowjetische Führung gestellt, so die 1. Armee von September bis November 1944 zusammen mit zwei weiteren Armeen (der 2. und 4. Armee) versuchte die aus Griechenland zurückweichenden deutschen Kräfte in Makedonien, Süd-Serbien, Kosovo und Metochien in die Flanke zu stoßen (Stracin–Kumanovo Operation). Dabei bestand die 1. Armee aus der 1., 2. und 11. Infanterie-Division, sowie aus Teilen der 2. Reiter- und 1. Sofia-Division (diese bestand aus Partisanen-Truppen).

Von Dezember 1944 bis Mai 1945 kämpfte die reorganisierte 1. Armee mit 99.662 Mann unter dem Kommando der Roten Armee. Die Armee unterstand dabei dem General Wladimir Stojtschew und begleitete den Vormarsch der 3. Ukrainischen Front auf der Balkanhalbinsel nach Norden (Belgrader Operation). Die 1. Armee bestand aus der 3., 8., 10., 11., 12. und 16. Infanterie-Division. Diese waren in zwei Korps (3. und 4.) gruppiert.

Die 1. Armee kämpfte im Herbst 1944 im Verband der 3. Ukrainischen Front auf jugoslawischem und ungarischem Boden. Aufgrund von eigenen Versorgungsengpässen bekam die 1. Armee im Frühjahr 1945 von der Roten Armee 44 Flugzeuge, 65 T-34 Panzer, 410 Geschütze, 115 Flak-Geschütze, 370 Granatwerfer, 370 Transportfahrzeuge und rund 30.000 Handwaffen.

In der Operation "Frühlingserwachen" griffen die Deutschen in die drei Richtungen an. Im Norden am Balaton (Plattensee), in der Mitte gegen die sowjetische 57. Armee und das bulgarische 3. Korps in Richtung Pécs und am Südflügel über die Drava Richtung Valpovo (heutiges Kroatien) gegen das bulgarische 4. Korps und die jugoslawische 3. Armee. Trotz schwerer Verluste und schlechter Bedingungen im Winter gelang es die Deutschen bis zum 15. März 1945 aufzuhalten und bis zum 19. März wieder hinter die Drava zurückzudrängen.

Gliederung im März 1945

3. bulgar. Korps Generalleutnant Todor Toschew
 Bulg. 8. Division Generalmajor Boris Charizanow
 Bulg. 10. Division Generalmajor Iwan Chubenow
 Bulg. 12. Division General Stephen Taraleschkow
4. bulgar. Korps General Stojan Trendafilow
 Bulg. 3. Division Generalmajor Wassil Ljubenow
 Bulg. 11. Division Generalmajor Angel Dotsew
 Bulg. 16. Division Generalmajor Tsonyo Ganew
 Bulgarische Garde-Division Generalmajor Sławczo Trynski

Das Hauptziel der Bulgaren blieb es, die deutsche 6. Armee vor dem sowjetischen Hauptstoß in Richtung auf Wien abzulenken und zu binden. Um den Süd-Flügel der 3. Ukrainischen Front zu schützen, marschierten die Bulgaren im Rahmen der "Wiener Operation" im engen Zusammenwirken mit der 57. Armee über Bad Radkersburg in die Südost-Steiermark ein und erreichten Anfang Mai 1945 den Raum Völkermarkt in Kärnten. 20 km von Klagenfurt entfernt traf sie dann mit der aus Italien über den Wurzenpass vorstoßenden britischen 8. Armee zusammen.

Einzelnachweise

Literatur

 Peter Gosztony: Stalins Fremde Heere. Bernard & Graefe Verlag, Bonn 1991, ISBN 3-7637-5889-5.

 J. Lee Ready: World War Two Nation by Nation. Arms and Armour Press, London 1995.
 Thomas Nigel, Mikulan, Krunoslav: Axis Forces in Yugoslavia 1941–45. Osprey, Oxford / New York 1995, ISBN 1-85532-473-3.
 Щаб на войската: Българската армия в Световната война, vol. II. Държавна печатница, Sofia 1938.
 Щаб на войската: Българската армия в Световната война, vol. IV. Държавна печатница, Sofia 1940.
 Петър Дошкинов: Чеганската операция. Книга 2. Печатница на военно-издателския фонд, Sofia 1940.

Bulgarische Militärgeschichte
Militärischer Verband (historisch)
001

1. Armee (Bulgarien)


Césio-137, ou radiocésio, é um isótopo radioativo de césio que é formado como um dos produtos de fissão mais comuns pela fissão nuclear de urânio-235 e outros isótopos fissionáveis em reatores nucleares e armas nucleares. As quantidades vestigiais também se originam da fissão espontânea do urânio-238. Está entre os mais problemáticos dos produtos de fissão de vida curta a média. O césio-137 tem um ponto de ebulição relativamente baixo de 671º C e é volatilizado facilmente quando liberado repentinamente em alta temperatura, como no caso do acidente nuclear de Chernobil, do acidente radiológico de Goiânia e com explosões atômicas, podendo percorrer distâncias muito longas no ar. Após ser depositado no solo como cinza nuclear, ele se move e se espalha facilmente no ambiente devido à alta solubilidade em água dos compostos químicos mais comuns do césio, que são os sais. O césio-137 foi descoberto por Glenn T. Seaborg e Margaret Melhase.

Usos
O césio-137 tem vários usos práticos. Em pequenas quantidades, é usado para calibrar equipamentos de detecção de radiação. Na medicina, é usado em radioterapia. Na indústria, é usado em medidores de vazão, medidores de espessura, medidores de densidade de umidade (para leituras de densidade, com amerício-241/berílio fornecendo a leitura de umidade) e em dispositivos de perfilagem de poços de raios gama.

Como um isótopo quase puramente artificial, o césio-137 tem sido usado para datar vinho e detectar falsificações  e como um material de datação relativa para avaliar a idade da sedimentação que ocorreu após 1945. O césio-137 também é usado como traçador radioativo na pesquisa geológica para medir a erosão e a deposição do solo.

Risco para a saúde do césio radioativo
O césio-137 reage com a água, produzindo um composto solúvel em água (hidróxido de césio). O comportamento biológico do césio é semelhante ao do potássio e do rubídio. Depois de entrar no corpo, o césio fica distribuído mais ou menos uniformemente por todo o corpo, com as maiores concentrações nos tecidos moles.A meia-vida biológica do césio é de cerca de 70 dias.

Um experimento de 1961 mostrou que camundongos dosados com 21,5 μCi /g teve uma fatalidade de 50% em 30 dias (implicando um LD 50 de 245 µg/kg). Um experimento semelhante em 1972 mostrou que quando os cães são submetidos a uma carga corporal total de 3800 μCi/kg (140 MBq/kg, ou aproximadamente 44 μg/kg) de césio-137 (e 950 a 1400 rads), eles morrem em 33 dias, enquanto os animais com metade dessa carga sobreviveram por um ano. Importantes pesquisas mostraram uma concentração notável de 137Cs nas células exócrinas do pâncreas, que são as mais afetadas pelo câncer. Em 2003, em autópsias realizadas em seis crianças mortas na área poluída perto de Chernobil, onde também relataram maior incidência de tumores pancreáticos, Bandazhevsky encontrou uma concentração de 137Cs 40-45 vezes maior do que no fígado, demonstrando assim que o tecido pancreático é um forte acumulador e secretor no intestino de césio radioativo. A ingestão acidental de césio-137 pode ser tratada com azul da prússia, que se liga a ele quimicamente e reduz a meia-vida biológica para 30 dias.

Ver também
Acidente radiológico de Goiânia

Contaminação radioativa
Produtos da fissão nuclear
Césio
Isótopos

Césio-137


Emmanuel Gaillard () a fost un avocat francez specializat în domeniul arbitrajului internațional și profesor de drept. A fondat și a condus practica internațională de arbitraj a firmei internaționale de avocatură Shearman & Sterling și deseori a acționat ca arbitru în arbitraje comerciale sau de investiții internaționale.

Studii
Gaillard a studiat dreptul la Universitatea Panthéon-Assas (D.E.A. în drept privat, 1976; D.E.A. în drept penal, 1977) unde a scris și teza de doctor în drept în 1981. El a obținut "Agrégation des Facultés de Droit" în 1982. Emmanuel Gaillard a fost admis la baroul din Paris în 1977.

Note

Nașteri în 1952
Decese în 2021
Avocați francezi

Emmanuel Gaillard