Războiul Reformei () din Mexic, în timpul celei de-a doua republici, a fost un război civil (1857–1860) dintre susținătorii Partidului Liberal, care venise la putere în 1855 conform Planului de la Ayutla, și membrii Partidului Conservator, care nu recunoștea legitimitatea guvernului și a programului lui de restructurare radicală a legilor, cunoscut ca La Reforma. Războiul Reformei este unul dintre numeroasele episoade ale conflictului îndelungat dintre forțele liberale și cele conservatoare care a dominat istoria țării în secolul al XIX-lea. Liberalii au vrut să elimine puterea politică, economică și culturală a Bisericii Catolice din Mexic și să slăbească rolul armatei mexicane. Biserica catolică și armata erau protejate prin privilegii corporative sau instituționale ("fueros") stabilite în era colonială. Liberalii doreau să creeze un stat național modern, bazat pe principii liberale. Conservatorii doreau menținerea unui guvern centralizat, unii dintre ei optând chiar pentru monarhie, cu biserica și armata păstrându-și rolurile și puterile tradiționale, cu latifundiarii și marii negustori menținându-și dominația asupra majorității populației metise și indigene din Mexic.

Acest conflict s-a trasforma într-un război civil în toată regula, când liberalii, aflați atunci la guvernare după răsturnarea de la putere a lui Antonio López de Santa Anna, a început să pună în aplicare o serie de legi prin care să desființeze privilegiile și să confiște proprietățile armatei și bisericii, în special ale bisericii. Liberalii au adoptat o serie de legi separate, punând în aplicare viziunea lor asupra Mexicului și apoi au promulgat o nouă lege fundamentală, care a dat forță constituțională programului lor. Rezistența conservatoare la aceste schimbări a culminat cu planul de la Tacubaya, care dus la înlăturarea guvernului președintelui Ignacio Comonfort printr-o lovitură de stat și a preluat controlul asupra orașului Mexico City, forțând liberalii să-și mute guvern în orașul Veracruz. Conservatorii controlau capitala și cea mai mare parte a zonei centrale a Mexicului, în vreme ce restul statelor au trebuit să aleagă una dintre taberele aflate în conflict: guvernul conservator al lui Félix Zuloaga sau cel liberal al lui Benito Juárez.

Liberalii erau lipsiți de experiență militară și au pierdut cele mai multe dintre bătăliile de la începutul conflictului, dar soarta lor s-a schimbat după ce conservatorii au eșuat de două ori în tentativa lor de cucerire a centrului puterii liberale – orașul Veracruz. Guvernul american al președintelui James Buchanan a recunoscut regimul lui Juárez în aprilie 1859, iar cele două guverne au negociat Tratatul McLane-Ocampo. După ratificare, tratatul ar fi permis regimului liberal să se împrumute din America și asigura în același timp americanilor drepturi extinse de tranzit pe teritoriul mexican. După acest moment, liberalii au obținut tot mai multe victorii, până când forțele conservatoare au capitulat în decembrie 1860. În vreme ce forțele principale conservatoare au pierdut războiul, unități de gherilă au continuat să rămână active în următorii cinci ani. Conservatorii mexicai aveau să comploteze cu francezii să îl pună în fruntea statului ca împărat pe Maximilian I.

Mexicul după obținerea independenței – liberali contra conservatori
După încheierea războiului de independență, țara era profund divizată în timp ce încerca să se refacă după mai mult de un deceniu de lupte. În perioada 1821-1857, la conducerea țării sau aflat mai mult de cinci zeci de guverne – dictaturiale, republicane constituționale și monarhice.

În Mexic au existat în această perioadă două grupuri principale – liberalii și conservatorii. Mișcările politice liberale își aveau începuturile în întâlnirile secrete ale Francmasoneriei. Natura secretă a societății a permis desfășurarea unor dezbateri politice discrete. Conservatorii au sprijinit un guvern puternic centralizat, mulți dintre ei fiind în favoarea unei monarhii în stil european.

Conservatorii au protejat activ numeroase dinte instituțiile moștenite din perioada colonială, inclusiv scutirile de taxe de care se bucuraseră biserica și armata. În schimb, liberalii doreau proclamarea unei republici federale, pornind de la ideile inspirate in Iluminismului european, și doreau limitarea privilegiilor bisericii și armatei. Până la sfârșitul perioadei de reformă, istoria Mexicului avea să fie dominată de aceste două facțiuni, care s-au luptat pentru controlul țării și în același au luptat și impotriva intervențiilor străine. Epoca Reformei în istoria Mexicului este considerată în general ca fiind perioada 1855-1876.

Ascensiunea liberalilor la mijlocul secolului al XIX-lea
În 1855, liberalii l-au răsturnat de la putere pe Antonio López de Santa Anna conform Planul de la Ayutla și l-au instalat în funcția de președinte pe politicianul Juan Álvarez din statul Guerrero. Liberalii Melchor Ocampo și Benito Juárez, exilați în SUA în ultima perioadă a regimului Santa Anna, s-au reîntors în Mexic, iar alți liberali au ajuns în poziții importante în stat, precum Miguel Lerdo de Tejada și fratele lui mai tânăr, Sebastián Lerdo de Tejada. Această ascensiune a avut loc după pierderea a aproape o jumătate din teritoriul național al Mexicului în favoarea SUA în timpul Războiul Mexicano-American. Liveralii considerau că puterea adânc înrădăcinată a bisericii romano-catolice și armatei erau la originea principalelor probleme ale țării.

Atacul liberalilor asupra hegemoniei bisericii catolice în Mexic s-a desfășurat în mai multe etape, chiar și mai înainte de venirea la putere a Juan Álvarez. Măsurile laute la nivel de stat începând cu anii 1820 și măsurile de reformă din timpul regimului lui Valentín Gómez Farías au provocat reacția conservatorilor pentru apărarea identității catolice a Mexicului, inclusiv pentru integrarea strânsă a bisericii și statului. Aceste măsuri au inclus editarea de publicații catolice și organizarea de grupuri conservatoare care să atace viguros politicile și ideologia liberale. Ideologia liberală își avea rădăcinile în Iluminismul European, care căuta să reducă rolul bisericii în societate. Reformele începute în anii în prima jumătate a secolului s-au alăturat principalelor legi ale erei Reformei, care au fost adoptate în două etape, între anii 1855-1857 și apoi între anii 1858-1960. În 1857, la sfârșitul primei faze a Reformei, a fost promulgată o nouă Constituție a Mexicului. Alte Legile ReformeiÂLegi ale Reformei au fost promulgate în 1861–1863 și după 1867, când liberalii au ieșit victorioși după două războaie civile cu oponenții lor conservatori.

Reforma liberală

Succesul Planului de la Ayutla la adus în funcția de președinte pe Juan Álvarez. Alvarez a fost un "puro" și el a numit alți liberali radicali în poasturi importante – Benito Juárez la Ministerul Justiției, Miguel Lerdo de Tejada al Ministerul dezvolării și Melchor Ocampo la Ministerul Afacerilor Externe. Primele Legi ale Reformei liberale au fost emise în 1855. "Legea Juárez", numită așa după Benito Juárez, a restrâns privilegiile clericale, în special autoritatea tribunalelor bisericii catolice, subordonându-le sistemului judiciar al statului. Această reformă a fost concepută ca o măsură moderată, care nu a vizat desființarea completă a tribunalelor religioase. Cu toate acestea, măsura a activat diviziunile latenete din Mexic. Arhiepiscopul Lázaro de la Garza  Lázaro de la Garza) a condamnat la Mexico City legea ca pe un atac asupra Bisericii înseși, iar clericii au provocat o răscoală în Puebla în 1855–1856. Alte legii au atacat privilegiile tradiționale de care se bucurau militarii, care fuseseră semnifiative, fiind acordate ca răsplată pentru autorul pe care armata l-a dat diferitelor guverne pentru instalarea și menținerea la putere începând cu epoca împăratuli Agustín de Iturbide.

Umrătoarea lege a Reformei a fost legea Lerdo, numită astfel după Miguel Lerdo de Tejada. Această lege a permis guvernului să confiște pământului bisericii.
Această lege s-a dovedit una mult mai controversată decât legea Juárez. Scopul acestei legi era să transforme pământurile deținute de entități corporative, așa cum era biserica, în terenuri privatge, favorizându-i pe cei care le munceau și trăiau pe ele. Inițiatorul legii a considerat că încurajează în acest fel dezvoltarea rurală și că guvernul își va putea crește veniturile taxând noii proprietari. Lerdo de Tejada, care era ministru de finanțe, a pretins bisericii să își vândă cea mai mare partea pământurilor intravilane și extravilane la prețuri reduse. Dacă biserica nu se supunea acestei cereri, guvernul avea să organizeze licitații publice. În plus, legea prevedea că biserica nu poate obține noi proprietăți în viitor. Legea Lerdo nu s-a aplicat însă doar bisericii. Legea prevedea că nicio entitate corporativă nu poate deține teren. Prin aceasta erau încluse și așa-numitele ejido, pământul obștilor săteșt indiene. Dacă la început aceste proprietăți obștești au fost excluse de lege, în cele din urmă comunitățile indiene au suferit mari pierderi ale pământurilor comune.

în 1857 a fost promulgată o nouă lege anti-clericală, Legea Iglesias (numită după José María Iglesias), care a reglementat colectarea taxelor clericale de la cei săraci și a interzis preoților să pretindă bani pentru serviciile prestate la slujbele de botez, căsătorie și înmormântare. Căsătoria a devenit un contract civil, deși divorțul nu a fost autorizat. Actualizarea și păstrarea registrele de stare civilă pentru nașteri, decese și căsătorii au trecut în sarcina statului, președintele Benito Juárez înregistrându-și fiul nou născut în Veracruz. A fost redus numărul sărbătorilor religioase și au fost introduse câteva sărbători legale care să comemoreze evenimente naționale. Au fost interzise celebrările religioase în afara bisericilor, purtarea veșmintelor religioase în public și a fost restricționată utilizarea clopotelor bisericești. O altă lege importantă a Reformei a fost Legea naționalizări proprietăților eclesiastice, care avea în cele din urmă să ducă la secularizarea a aproape tuturor mânăstirilor de bărbați și de femei. Guvernul a sperat că această lege avea să aducă suficient venit pentru asigurarea unui împrumut de la americani, dar vânzările de terenuri au fost sub așteptări de-a lungul întregii perioade de timp de la emiterea legii până la începutul secolului al XX-lea.

Odată cu adoptarea acestor legi, Congresul Mexicului a început dezbaterile pentru promulgarea unei noi constituții. Deputații au fost preocupați de precedentele stabilite de prima lege a Reformelor și de alegerea unei forme de guvernare pentru Mexic – stat centralizat, autoritarist sau federal. În cele din urmă, Constituția Federală a Statelor Unite Mexicane din 1857 a stabilit o componenetă centralistă. Cum noua lege fundamentală nu a acceptat ca biserica romano-catolică să fie declarată instituție religioasă oficială și exclusivă, constituția a fost un pas însemnat pentru separarea bisericii de stat.

Războiul civil

Fiecare dintre legile Reformei a fost întâmpinată cu o puternică rezistență din partea conservatorilor, bisericii și militarilor, care a culminat cu rebeliunea armată și război. După promulgarea Legii Juárez, generalul Tomás Mejía (1820 – 1867) a declanșat o rebeliune militară în regiunea Sierra Gorda din Querétaroîmpotriva guvernului liberal, pentru apărarea identității catolice a țării. Mejía avea să întreprindă operațiuni militare împotriva forțelor liberale în următoii opt ani.

Reacțiile împotriva legii Lerdo și a constituției din 1857 au culminat cu ocuparea orașului Mexico City de către forțele conservatoare. Această operațiune a fost numită planul de la Tacubaya. Când militarii au preluat controlul asupra capitalei Mexico City, Ignacio Comonfort, președintele de atunci, a fost de acord cu termenii numitului plan, dar președintele Curții Supreme, Benito Juárez, a luat poziție în favoarea Constituției din 1857. Juárez a fost arestat. Comonfort a fost în cele din urmă obligat să demisioneze, iar generalul Félix Zuloaga a fost numit în locul lui. După ce au intrat în Mexico City, susținătorii lui Zuloaga au încis Congresul și i-au arestat pe politicienii liberali, după care au început schițarea unui nou proiect de constituție.

Planul de la Tacubaya a divizat profund Mexicul, fiecare stat luând decizia să sprijine una sau alta dintre tabere. Juárez a evasat din închisoare și s-a refugiat în orașul Querétaro. El a fost recunoscut ca președinte intermiar de către liberali. În condițiile în care Zuloaga și armata dețineau controlul asupra celei mai mari părți a Mexicului, Juárez și guvernul său au fost forțați să se mute în orașul Veracruz. Guvernul liberal avea controlul asupra statului Veracruz și se baza pe sprijinul unui număr de state aliate din partea de nord și central-vestică a țării. Reședința guvernului liberal avea să fie în orașul în perioada 1858-1861.

Ostilitățile pe scară largă dintre liberali și conservatori aveau să se desfășoare în perioada 1858-1860. Conservatorii au păstrat controlul asupra capitalei Mexico City, dar nu au reușit să ocupe și Veracruz. Forțele conservatoare comandate de generalul Miguel Miramón au încercat în două rânduri în anul 1860 să cucerească orașul Veracruz, dar au eșuat. Liberalii au obținut prin exploatarea portului Veracruz provizii și bani, iar Juárez a condus de aici lupta împotriva conservatorilor.

La începutul războiului, liberalilor le lipsea experiența militară a conservatorilor, care se bucurau de sprijinul ierarhiei militare mexicane. Cu toate acestea, pe timpul derulării ostilităților, forțele liberale au căpătat experiență și s-au bucurat de sprijinul SUA, ceea ce le-a permis să obțină victorii în războiul civil. Pe 6 martie, două vase de luptă cumpăratre de guvernul conservator au fost împiedicate să intre în oraș de către forțele navale americane, care acționau în sprijinul facțiunii liberale a lui Benito Juarez. Americanii au atacat cele două vase mixicane și au arestat echipajele, în cele din urmă internând marinarii mexicani în New Orleans. Acest incident a devenit cunoscut ca Bătălia de la Anton Lizardo. În același an, forțele conservatoare au fost învinse în Oaxaca și Guadalajara. În decembrie 1860, generalul Miramón a capiulat în fața orașului Mexico City. Forțele liberale au reocupat capitala pe 1 ianuarie 1861, iar președintele Benito Juárez a intrat în oraș o săptămână mai târziu. În ciuda faptului că liberalii au recucerit controlul asupra capitalei, bande de gherile conservatoare au continuat să opereze în zonele rurale. Generalul Miramón a plecat în exil în Cuba și Europa. Cu toate acestea, generalul Márquez a rămas activ și Mejía a operat din fieful lui din Sierra Gorda până la sfârșitul intervenției franceze din Mexic.

Guvernul Juárez și intervenția franceză
Preșdintele interimar Juárez a fost ales definitiv în cea mai înaltă funcție din stat în martie 1861. Cu toate acestea, starea euforică a liberalilor din 1861 a fost de scurtă durată. Războiul distrusese o bună parte a infrastructurii Mexicului și paralizase economia țării. Deși onservatorii fuseseră învinși, ei dispăruseră, iar guvernul Juárez a trebuit să răspundă la presiunile acestor fracțiuni. Una dintre concesiile a fost amnistia pentru luptătorilor de gherilă conservatoare capturaț, chiar dacă acești luptători continuau să execute liberalii capturați, printe ei numărându-se și Melchor Ocampo. Juárez sa confruntat, de asemenea, cu presiuni externe din țări precum Marea Britanie, Spania și Franța, datorită sumelor mari de bani datorate de Mexic acestor state. Facțiunile mexicane conservatoare, care încă doreau o monarhie de tip european, au conspirat în cele din urmă cu guvernul francez să proclame un al doilea împărat al Mexicului în timpul intervenției franceze în Mexic.

Vezi și

Războiul Mexicano-American
Intervenția franceză în Mexic

Note

Bibliografie

Legături externe

 ILCE: RedEscolar - Portal Educativo
 Poemas de Riva Palacio
 UNAM: Université nationale autonome du Mexique

Istoria Mexicului
Războaie civile
1859 în Mexic
1860 în Mexic
1861 în Mexic
Articole cu surse în limba spaniolă (es)

Războiul Reformei


Alexandru Vidrighinescu (n. 23 decembrie 1885, Turcheș (Săcele), jud. Brașov – d. ?, ?) a fost un delegat oficial al circumscripției orașului Ocna-Sibiului în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia.

Biografie
Alexandru Vidrighinescu, a studiat teologia, dar înainte de a fi hirotonit ca preot în Ocna-Sibiului, în august 1911, a făcut și un curs de notar, practicând această meserie în comuna sa natală. Din anul 1912 și până în anul 1927, luna septembrie a fost preot catehet neretribuit la Școala primară de stat din Ocna-Sibiului.

Activitatea politică
În toamna lui 1918 a fost primul comandand de gardă națională din Ocna-Sibiului, formată din 160 de tineri. Între anii 1916-1918 a fost închis la Cluj și internat în orașul Zombor. Odată cu intrarea României în război a fost delegat cu secția de poliție locală, dar nu pentru mult timp, deoarece după două săptămâni a fost reținut de poliția ungară de graniță și închis la Cluj. Mama sa a fost și ea judecată tot la Cluj și întemnițată, lucru care i-a adus acesteia și moartea. Între anii 1918-1921 a fost șef al poliției locale, ajutor de primar și consilier orășenesc. În 1927 a intrat în rândul cadrelor active ale armatei, având garnizoana Bârlad și din 1938 garnizoana R-Vâlcea. În 1941 și 1942 a luat parte la război, împotriva bolșevicilor, la Odessa și la Don.

Note

Bibliografie

 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1885
Decese în secolul al XX-lea
Preoți români
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Alexandru Vidrighinescu


Xida er en eksperimentalfilm instrueret af Sophie B. Hjerl efter eget manuskript.

Handling

Menneskeægget bader i urhavet - ægget hos kvinden er indkapslet af noget, der har samme saltindhold som urhavet. Da dyrene gik op af vandet tog de noget af havet med i deres kroppe...'Xida' er 2. film i en kvatrofoni over de fire elementer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2000
Eksperimentalfilm fra Danmark

Xida


Romane Miradoli (* 10. März 1994 in Bonneville) ist eine französische Skirennläuferin. Sie fährt in den Disziplinen Abfahrt, Super-G und Riesenslalom.

Biografie
Miradoli nahm im November 2009 erstmals an FIS-Rennen teil, feierte bereits im Januar des nächsten Jahres ihre ersten Siege und kam wenig später zu ersten Einsätzen im Europacup. Im März 2010 wurde sie Französische Juniorenmeisterin im Slalom und im Super-G, worauf sie nach dieser Saison in den Juniorenkader des Französischen Skiverbandes aufgenommen wurde. Im Winter 2010/2011 gewann Miradoli die ersten Punkte im Europacup, wobei ein 18. Platz in der Abfahrt von Krasnaja Poljana ihr bestes Saisonergebnis war. Bei ihren ersten Juniorenweltmeisterschaften 2011 in Crans-Montana wurde sie 13. im Slalom und 21. in der Abfahrt, schied in Riesenslalom und Super-G jedoch aus. Für die Saison 2011/2012 stieg Miradoli vom Junioren- in den B-Kader auf. Sie startete in diesem Winter vorrangig im Europacup und feierte am 7. Februar 2012 ihren ersten Sieg im Super-G von Jasná, nachdem zuvor ein 15. Platz ihr bestes Europacupergebnis gewesen war. Am nächsten Tag stand sie als Zweite des zweiten Super-G in Jasná erneut auf dem Podium, wodurch sie schließlich den zweiten Platz in der Super-G-Wertung belegte. Bei den Juniorenweltmeisterschaften 2012 in Roccaraso war ihr einziges Ergebnis der zehnte Platz im Riesenslalom. In Slalom und Super-G schied sie aus.

Nachdem Miradoli Anfang Dezember 2012 zwei weitere Europacuprennen gewonnen hatte, kam sie wenige Tage später in St. Moritz zu ihren ersten Einsätzen im Weltcup. Bisher erreichte sie aber noch in keinem Weltcuprennen die Punkteränge. Bei den Juniorenweltmeisterschaften 2013 gewann sie zwei Bronzemedaillen, in der Abfahrt und im Riesenslalom. Die ersten Weltcuppunkte errang sie am 12. Januar 2014 mit Platz 24 in der Super-Kombination von Zauchensee. Knapp zwei Monate später gewann sie bei den Juniorenweltmeisterschaften 2015 in Hafjell die Silbermedaille in der Kombination. Ihre bisher besten Ergebnisse sind ein 5. Platz beim Super-G von Bansko und ein 9. Platz in der Kombination von Bansko am 1. März 2015. Mit einem Sieg und einem zweiten Platz sicherte sie sich den ersten Platz in der Super-G-Disziplinenwertung des Europacups.

In der Saison 2015/16 startete Miradoli erstmals im A-Kader des französischen Teams in Abfahrt, Super-G und Kombination. Die Saison verlief jedoch wenig erfolgreich, da sie in sechs Rennen nur in der Kombination von Val-d'Isère Punkte holen konnte. Beim Super-G in Zauchensee landete sie als 10. in den Punkterängen. Am 19. Februar holte sie ihre ersten Weltcuppunkte in der Abfahrt als 29. In La Thuile. Zwei Tage später holte sie auf der gleichen Strecke den 5. Platz und erlangte ihr bisher bestes Ergebnis in einem Weltcuprennen. Am darauffolgenden Wochenende konnte sie ihre gute Form mit zwei Top-10-Resultaten in Soldeu bestätigen. Beim Super-G in Lenzerheide kam sie als beste Französin auf den 14. Platz und qualifizierte sich für das Weltcupfinale in St. Moritz. Dort konnte sie zwar nicht das Ziel erreichen, landete jedoch als beste Französin in der Disziplinenwertung mit 116 Punkten auf Rang 18. Ihre bis dahin beste Saison konnte sie bei den französischen Meisterschaften mit zwei Medaillen in Les Menuires – Bronze in der Abfahrt, Gold im Super-G – beenden.

Beim zweiten Weltcup-Riesenslalom in Courchevel am 14. Dezember 2020 stürzte sie im ersten Lauf und riss sich das Kreuzband im linken Knie, weshalb sie für die weitere Saison 2020/21 ausfiel. Am 5. März 2022 gelang ihr beim Super-G in Lenzerheide der erste Weltcupsieg.

Erfolge

Olympische Spiele
 Pyeongchang 2018: 18. Abfahrt, 19. Super-G
 Peking 2022: 11. Super-G, 13. Abfahrt

Weltmeisterschaften
 St. Moritz 2017: 16. Kombination, 16. Super-G, 31. Abfahrt
 Åre 2019: 17. Super-G, 20. Abfahrt, 25. Riesenslalom
 Méribel 2023: 15. Abfahrt, 16. Super-G

Weltcup
 2 Podestplätze in Einzelrennen, davon 1 Sieg:

 1 Podestplatz in Mannschaftswettbewerben

Weltcupwertungen

Europacup
 Saison 2011/12: 2. Super-G-Wertung
 Saison 2012/13: 5. Gesamtwertung, 1. Kombinationswertung, 10. Riesenslalomwertung
 Saison 2013/14: 9. Gesamtwertung, 4. Super-G-Wertung, 6. Kombinationswertung
 Saison 2014/15: 9. Gesamtwertung, 1. Super-G-Wertung, 7. Abfahrtswertung,
 Saison 2015/16: 5. Kombinationswertung, 7. Super-G-Wertung
 12 Podestplätze, davon 5 Siege:

Juniorenweltmeisterschaften
 Crans-Montana 2011: 13. Slalom, 21. Abfahrt
 Roccaraso 2012: 10. Riesenslalom
 Québec 2013: 3. Abfahrt, 3. Riesenslalom, 4. Super-G
 Hafjell 2015: 2. Kombination, 4. Super-G, 22. Abfahrt

Weitere Erfolge
 7 französische Meistertitel: Abfahrt 2018, 2019 und 2022, Super-G 2016, 2019, 2022, Kombination 2022
 Französische Juniorenmeisterin im Riesenslalom und im Super-G 2010
 23 Siege in FIS-Rennen

Weblinks

Einzelnachweise

Alpiner Skirennläufer (Frankreich)
Französischer Meister (Ski Alpin)
Olympiateilnehmer (Frankreich)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2018
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 2022
Teilnehmer einer Alpinen Skiweltmeisterschaft
Franzose
Geboren 1994
Frau

Romane Miradoli


Godzilla: Final Wars (japansk: ゴジラ ファイナルウォーズ) er en japansk science fiction film fra 2004, instrueret af Ryuhei Kitamura.

Eksterne henvisninger

Godzilla film
Japanske film fra 2004

Godzilla: Final Wars


جامعة الفيصل جامعة سعودية خاصة، تقع في مدينة الرياض، من إحدى مبادرات مؤسسة الملك فيصل الخيرية وتعد من الجامعات التي تتميز ببرامجها التعليمية منها برنامج الإعداد الجامعي أو UPP (University Preparatory Program) و يهدف هذا البرنامج إلى تهيئة الطالب للدخول إلى الجامعة وتحقيق أعلى المستويات.

الكليات

تضم الجامعة الكليات التالية:

 كلية العلوم وتشمل : الأحياء والكيمياء والفيزياء.
 كلية الهندسة وتشمل :المعمار والكهرباء،البرمجيات، الهندسة الصناعية والميكانيكا.
 كلية الطب
 كلية إدارة الأعمال
 كلية الأمير سلطان للإدارة بجدة وأبها.

برامج الدراسات العليا
تقدم الجامعة سبعة برامج ماجستير تابعة لمكتب الأبحاث والدرسات العليا في الجامعة وهي:
 ماجستير إدارة الأعمال
 المسار العام
 مسار المالية
 مسار الموارد البشرية
 مسار إدارة التسويق
 مسار الإدارة الصحية

 ماجستير العلوم الطبية الحيوية
 مسار الكيمياء الحيوية التحليلية
 مسار التقنية الحيوية
 مسار علم الأجنة وأطفال الأنابيب
 مسار السيطرة على العدوى
 مسار بيولوجيا الخلية وجزيئاتها

 ماجستير الهندسة ونظم الإدارة
 ماجستير الإرشاد الوراثي وعلم الأجنة
 ماجستير علوم تكنولوجيا النانو
 ماجستير الصحة العامة
 ماجستير الأشعة والتصوير الطبي

انظر أيضًا

 قائمة جامعات السعودية

روابط خارجية

 يمكن الحصول على تفاصيل عن الجامعة وبرامجها من موقع الجامعة. /http://www.alfaisal.edu/ar

مراجع

التعليم في الرياض
تأسيسات سنة 2002 في السعودية
جامعات وكليات خاصة في المملكة العربية السعودية
جامعات وكليات في السعودية
هيئات تعليمية أسست في 2002

جامعة الفيصل


Ioan Roman este numele purtat de mai multe persoane:
Ioan Roman (n. 1958), deputat român
Ioan Roman (?-?), notar, delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Ioan Roman (1880-1930), învățător, delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Ioan Roman (1881-?), preot, delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Ioan Roman (1888-1977), preot, delegat la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Ioan Roman (dezambiguizare)


Nekoma er et kommunefrit område i Rush County, Kansas, USA.

Historie
Nekoma blev grundlagt i 1884. Det første postkontor i Nekoma åbnede i 1890.

Geografi
Nekomas ligger 621 m.o.h.

Referencer

Byer i Kansas

Nekoma (Kansas)


Prvenstvo Zadarskog nogometnog podsaveza (Liga Podsaveza Zadar, Podsavezna liga Zadar)  za sezonu 1960./61. je osvojio "Metalac" iz Zadra, koji je potom razigravao za prvaka Dalmatinske zone. To je bila liga 3. ranga nogometnog prvenstva Jugoslavije, a sudjelovalo je 11 klubova.

Ljestvica

 Bokanjac – danas dio Zadra

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Unutrašnje poveznice
 Dalmatinska nogometna zona 1961.
 Prvenstvo Splitskog nogometnog podsaveza 1960./61.
 Liga Šibenskog nogometnog podsaveza 1960./61.

Vanjske poveznice

Izvori
 Godišnjak FSJ 1960-61, Beograd, 1961., ISSN: 0351-2894
 arhiv.slobodnadalmacija.hr, "Slobodna Dalmacija", 1960. godina
 arhiv.slobodnadalmacija.hr, "Slobodna Dalmacija", 1961. godina

1960-61 Zadar
+Zadar
1960-61 Zadar

Prvenstvo Zadarskog nogometnog podsaveza 1960./61.


Spectrophotometry is a branch of electromagnetic spectroscopy concerned with the quantitative measurement of the reflection or transmission properties of a material as a function of wavelength. Spectrophotometry uses photometers, known as spectrophotometers, that can measure the intensity of a light beam at different wavelengths. Although spectrophotometry is most commonly applied to ultraviolet, visible, and infrared radiation, modern spectrophotometers can interrogate wide swaths of the electromagnetic spectrum, including x-ray, ultraviolet, visible, infrared, and/or microwave wavelengths.

Overview
Spectrophotometry is a tool that hinges on the quantitative analysis of molecules depending on how much light is absorbed by colored compounds. Important features of spectrophotometers are spectral bandwidth (the range of colors it can transmit through the test sample), the percentage of sample-transmission, the logarithmic range of sample-absorption, and sometimes a percentage of reflectance measurement.

A spectrophotometer is commonly used for the measurement of transmittance or reflectance of solutions, transparent or opaque solids, such as polished glass, or gases. Although many biochemicals are colored, as in, they absorb visible light and therefore can be measured by colorimetric procedures, even colorless biochemicals can often be converted to colored compounds suitable for chromogenic color-forming reactions to yield compounds suitable for colorimetric analysis. However, they can also be designed to measure the diffusivity on any of the listed light ranges that usually cover around 200–2500 nm using different controls and calibrations. Within these ranges of light, calibrations are needed on the machine using standards that vary in type depending on the wavelength of the photometric determination.

An example of an experiment in which spectrophotometry is used is the determination of the equilibrium constant of a solution. A certain chemical reaction within a solution may occur in a forward and reverse direction, where reactants form products and products break down into reactants. At some point, this chemical reaction will reach a point of balance called an equilibrium point. In order to determine the respective concentrations of reactants and products at this point, the light transmittance of the solution can be tested using spectrophotometry. The amount of light that passes through the solution is indicative of the concentration of certain chemicals that do not allow light to pass through.

The absorption of light is due to the interaction of light with the electronic and vibrational modes of molecules. Each type of molecule has an individual set of energy levels associated with the makeup of its chemical bonds and nuclei and thus will absorb light of specific wavelengths, or energies, resulting in unique spectral properties. This is based upon its specific and distinct makeup.

The use of spectrophotometers spans various scientific fields, such as physics, materials science, chemistry, biochemistry, Chemical Engineering, and molecular biology. They are widely used in many industries including semiconductors, laser and optical manufacturing, printing and forensic examination, as well as in laboratories for the study of chemical substances. Spectrophotometry is often used in measurements of enzyme activities, determinations of protein concentrations, determinations of enzymatic kinetic constants, and measurements of ligand binding reactions. Ultimately, a spectrophotometer is able to determine, depending on the control or calibration, what substances are present in a target and exactly how much through calculations of observed wavelengths.

In astronomy, the term spectrophotometry refers to the measurement of the spectrum of a celestial object in which the flux scale of the spectrum is calibrated as a function of wavelength, usually by comparison with an observation of a spectrophotometric standard star, and corrected for the absorption of light by the Earth's atmosphere.

History
Invented by Arnold O. Beckman in 1940 , the spectrophotometer was created with the aid of his colleagues at his company National Technical Laboratories founded in 1935 which would become Beckman Instrument Company and ultimately Beckman Coulter. This would come as a solution to the previously created spectrophotometers which were unable to absorb the ultraviolet correctly. He would start with the invention of Model A where a glass prism was used to absorb the UV light. It would be found that this did not give satisfactory results, therefore in Model B, there was a shift from a glass to a quartz prism which allowed for better absorbance results. From there, Model C was born with an adjustment to the wavelength resolution which ended up having three units of it produced. The last and most popular model became Model D which is better recognized now as the DU spectrophotometer which contained the instrument case, hydrogen lamp with ultraviolet continuum and a better monochromator. It was produced from 1941 to 1976 where the price for it in 1941 was US$723 (far-UV accessories were an option at additional cost). In the words of Nobel chemistry laureate Bruce Merrifield, it was "probably the most important instrument ever developed towards the advancement of bioscience."

Once it became discontinued in 1976, Hewlett-Packard created the first commercially available diode-array spectrophotometer in 1979 known as the HP 8450A. Diode-array spectrophotometers differed from the original spectrophotometer created by Beckman because it was the first single-beam microprocessor-controlled spectrophotometer that scanned multiple wavelengths at a time in seconds. It irradiates the sample with polychromatic light which the sample absorbs depending on its properties. Then it is transmitted back by grating the photodiode array which detects the wavelength region of the spectrum. Since then, the creation and implementation of spectrophotometry devices has increased immensely and has become one of the most innovative instruments of our time.

Design

There are two major classes of devices: single-beam and double-beam. A double-beam spectrophotometer compares the light intensity between two light paths, one path containing a reference sample and the other the test sample. A single-beam spectrophotometer measures the relative light intensity of the beam before and after a test sample is inserted. Although comparison measurements from double-beam instruments are easier and more stable, single-beam instruments can have a larger dynamic range and are optically simpler and more compact. Additionally, some specialized instruments, such as spectrophotometers built onto microscopes or telescopes, are single-beam instruments due to practicality.

Historically, spectrophotometers use a monochromator containing a diffraction grating to produce the analytical spectrum. The grating can either be movable or fixed. If a single detector, such as a photomultiplier tube or photodiode is used, the grating can be scanned stepwise (scanning spectrophotometer) so that the detector can measure the light intensity at each wavelength (which will correspond to each "step"). Arrays of detectors (array spectrophotometer), such as charge coupled devices (CCD) or photodiode arrays (PDA) can also be used. In such systems, the grating is fixed and the intensity of each wavelength of light is measured by a different detector in the array. Additionally, most modern mid-infrared spectrophotometers use a Fourier transform technique to acquire the spectral information. This technique is called Fourier transform infrared spectroscopy.

When making transmission measurements, the spectrophotometer quantitatively compares the fraction of light that passes through a reference solution and a test solution, then electronically compares the intensities of the two signals and computes the percentage of transmission of the sample compared to the reference standard. For reflectance measurements, the spectrophotometer quantitatively compares the fraction of light that reflects from the reference and test samples. Light from the source lamp is passed through a monochromator, which diffracts the light into a "rainbow" of wavelengths through a rotating prism and outputs narrow bandwidths of this diffracted spectrum through a mechanical slit on the output side of the monochromator. These bandwidths are transmitted through the test sample. Then the photon flux density (watts per metre squared usually) of the transmitted or reflected light is measured with a photodiode, charge coupled device or other light sensor. The transmittance or reflectance value for each wavelength of the test sample is then compared with the transmission or reflectance values from the reference sample. Most instruments will apply a logarithmic function to the linear transmittance ratio to calculate the 'absorbency' of the sample, a value which is proportional to the 'concentration' of the chemical being measured.

In short, the sequence of events in a scanning spectrophotometer is as follows:
 The light source is shone into a monochromator, diffracted into a rainbow, and split into two beams. It is then scanned through the sample and the reference solutions.
 Fractions of the incident wavelengths are transmitted through, or reflected from, the sample and the reference.
 The resultant light strikes the photodetector device, which compares the relative intensity of the two beams.
 Electronic circuits convert the relative currents into linear transmission percentages and/or absorbance/concentration values.

In an array spectrophotometer, the sequence is as follows:

 The light source is shone into the sample and focused into a slit
 The transmitted light is refracted into a rainbow with the reflection grating
 The resulting light strikes the photodetector device which compares the intensity of the beam
 Electronic circuits convert the relative currents into linear transmission percentages and/or absorbance/concentration values

Many older spectrophotometers must be calibrated by a procedure known as "zeroing", to balance the null current output of the two beams at the detector. The transmission of a reference substance is set as a baseline (datum) value, so the transmission of all other substances are recorded relative to the initial "zeroed" substance. The spectrophotometer then converts the transmission ratio into 'absorbency', the concentration of specific components of the test sample relative to the initial substance.

Applications in biochemistry
Spectrophotometry is an important technique used in many biochemical experiments that involve DNA, RNA, and protein isolation, enzyme kinetics and biochemical analyses. Since samples in these applications are not readily available in large quantities, they are especially suited to being analyzed in this non-destructive technique. In addition, precious sample can be saved by utilizing a micro-volume platform where as little as 1uL of sample is required for complete analyses.
A brief explanation of the procedure of spectrophotometry includes comparing the absorbency of a blank sample that does not contain a colored compound to a sample that contains a colored compound. This coloring can be accomplished by either a dye such as Coomasie Brilliant Blue G-250 dye measured at 595 nm or by an enzymatic reaction as seen between β-galactosidase and ONPG (turns sample yellow) measured at 420 nm. The spectrophotometer is used to measure colored compounds in the visible region of light (between 350 nm and 800 nm), thus it can be used to find more information about the substance being studied.
In biochemical experiments, a chemical and/or physical property is chosen and the procedure that is used is specific to that property in order to derive more information about the sample, such as the quantity, purity, enzyme activity, etc.
Spectrophotometry can be used for a number of techniques such as determining optimal wavelength absorbance of samples, determining optimal pH for absorbance of samples, determining concentrations of unknown samples, and determining the pKa of various samples. Spectrophotometry is also a helpful process for protein purification and can also be used as a method to create optical assays of a compound. Spectrophotometric data can also be used in conjunction with the Beer–Lambert Equation, , in order to determine various relationships between transmittance and concentration, and absorbance and concentration. Because a spectrophotometer measures the wavelength of a compound through its color, a dye binding substance can be added so that it can undergo a color change and be measured. It is possible to know the concentrations of a two component mixture using the absorption spectra of the standard solutions of each component. To do this, it is necessary to know the extinction coefficient of this mixture at two wave lengths and the extinction coefficients of solutions that contain the known weights of the two components. In addition to the traditional Beer-Lamberts law model, cuvette based label free spectroscopy can be used, which add an optical filter in the pathways of the light, enabling the spectrophotometer to quantify concentration, size and refractive index of samples following the hands law. Spectrophotometers have been developed and improved over decades and have been widely used among chemists. Additionally, Spectrophotometers are specialized to measure either UV or Visible light wavelength absorbance values. It is considered to be a highly accurate instrument that is also very sensitive and therefore extremely precise, especially in determining color change. This method is also convenient for use in laboratory experiments because it is an inexpensive and relatively simple process.

UV-visible spectrophotometry

Most spectrophotometers are used in the UV and visible regions of the spectrum, and some of these instruments also operate into the near-infrared region as well. The concentration of a protein can be estimated by measuring the OD at 280 nm due to the presence of tryptophan, tyrosine and phenylalanine. This method is not very accurate since the composition of proteins varies greatly and proteins with none of these amino acids do not have maximum absorption at 280 nm. Nucleic acid contamination can also interfere. This method requires a spectrophotometer capable of measuring in the UV region with quartz cuvettes.

Ultraviolet-visible (UV-vis) spectroscopy involves energy levels that excite electronic transitions. Absorption of UV-vis light excites molecules that are in ground-states to their excited-states.

Visible region 400–700 nm spectrophotometry is used extensively in colorimetry science. It is a known fact that it operates best at the range of 0.2–0.8 O.D. Ink manufacturers, printing companies, textiles vendors, and many more, need the data provided through colorimetry. They take readings in the region of every 5–20 nanometers along the visible region, and produce a spectral reflectance curve or a data stream for alternative presentations. These curves can be used to test a new batch of colorant to check if it makes a match to specifications, e.g., ISO printing standards.

Traditional visible region spectrophotometers cannot detect if a colorant or the base material has fluorescence. This can make it difficult to manage color issues if for example one or more of the printing inks is fluorescent. Where a colorant contains fluorescence, a bi-spectral fluorescent spectrophotometer is used. There are two major setups for visual spectrum spectrophotometers, d/8 (spherical) and 0/45. The names are due to the geometry of the light source, observer and interior of the measurement chamber. Scientists use this instrument to measure the amount of compounds in a sample. If the compound is more concentrated more light will be absorbed by the sample; within small ranges, the Beer–Lambert law holds and the absorbance between samples vary with concentration linearly. In the case of printing measurements two alternative settings are commonly used- without/with uv filter to control better the effect of uv brighteners within the paper stock.

Samples are usually prepared in cuvettes; depending on the region of interest, they may be constructed of glass, plastic (visible spectrum region of interest), or quartz (Far UV spectrum region of interest). Some applications require small volume measurements which can be performed with micro-volume platforms.

Applications
 Estimating dissolved organic carbon concentration
 Specific ultraviolet absorbance for metric of aromaticity
 Bial's test for concentration of pentoses

Experimental application
As described in the applications section, spectrophotometry can be used in both qualitative and quantitative analysis of DNA, RNA, and proteins. Qualitative analysis can be used and spectrophotometers are used to record spectra of compounds by scanning broad wavelength regions to determine the absorbance properties (the intensity of the color) of the compound at each wavelength. One experiment that can demonstrate the various uses that visible spectrophotometry can have is the separation of β-galactosidase from a mixture of various proteins. Largely, spectrophotometry is best used to help quantify the amount of purification your sample has undergone relative to total protein concentration. By running an affinity chromatography, B-Galactosidase can be isolated and tested by reacting collected samples with Ortho-Nitrophenyl-β-galactoside (ONPG) and determining if the sample turns yellow. Following this testing the sample at 420 nm for specific interaction with ONPG and at 595 for a Bradford Assay the amount of purification can be assessed quantitatively. In addition to this spectrophotometry can be used in tandem with other techniques such as SDS-Page electrophoresis in order to purify and isolate various protein samples.

IR spectrophotometry

Spectrophotometers designed for the infrared region are quite different because of the technical requirements of measurement in that region. One major factor is the type of photosensors that are available for different spectral regions, but infrared measurement is also challenging because virtually everything emits IR as thermal radiation, especially at wavelengths beyond about 5 μm.

Another complication is that quite a few materials such as glass and plastic absorb infrared, making it incompatible as an optical medium. Ideal optical materials are salts, which do not absorb strongly. Samples for IR spectrophotometry may be smeared between two discs of potassium bromide or ground with potassium bromide and pressed into a pellet. Where aqueous solutions are to be measured, insoluble silver chloride is used to construct the cell.

Spectroradiometers
Spectroradiometers, which operate almost like the visible region spectrophotometers, are designed to measure the spectral density of illuminants. Applications may include evaluation and categorization of lighting for sales by the manufacturer, or for the customers to confirm the lamp they decided to purchase is within their specifications. Components:

 The light source shines onto or through the sample.
 The sample transmits or reflects light.
 The detector detects how much light was reflected from or transmitted through the sample.
 The detector then converts how much light the sample transmitted or reflected into a number.

See also
 Atomic absorption spectrophotometry
 Atomic emission spectroscopy
 Inductively coupled plasma atomic emission spectroscopy
 Inductively coupled plasma mass spectrometry
 LBOZ
 Spectroradiometry
 Slope spectroscopy
 Microspectrophotometry

References

External links

Spectrophotometry Handbook

Spectroscopy
Photochemistry
Radiometry

Spectrophotometry


Soberana Plus, de son nom technique FINLAY-FR-1A, est un vaccin candidat COVID-19 produit par l'Institut Finlay, un institut de recherche épidémiologique cubain.

Utilisations médicales
Il peut être utilisé comme troisième dose (rappel) pour le vaccin Soberana 02 à huit semaines. Il est également étudié en tant que vaccin à dose unique indépendant.

Efficacité
Combiné au vaccin Soberana 02, le rappel montre une efficacité de 91,2 %. L'efficacité contre les maladies graves et la mort est de 100 % pour le schéma hétérologue à trois doses.

Autorisations
Le 20 août 2021, Cuba a approuvé Soberana Plus comme rappel après deux doses de Soberana 02. Le 23 septembre, Cuba a approuvé Soberana Plus comme vaccin pour les personnes précédemment infectées au COVID-19 de plus de 19 ans. Le 7 décembre, l'autorisation a été élargie pour inclure les personnes précédemment infectées au COVID-19 âgées de 2 à 18 ans.

Voir aussi
 Soberana 02

Références

Vaccin contre la Covid-19
Science à Cuba

Soberana Plus


Sabri Tata (20 Ekim 1925; Torlak, Razgrad - 20 Ağustos 2010; Güngören, İstanbul), Bulgaristan Türkü yazar.
Torlak (Tsar Kaloyan) kasabasında doğdu. Bulgaristan'da Türkçe olarak bir hayli kitap yayınladı. Türklere uygulanan ad değiştirme kampanyasında Anjina Pektoris'e yakalandı ve pek çok Bulgaristan Türk aydını gibi oda kurtuluşu Anavatan Türkiye'ye sığınmakta buldu.

Türkiye'de, Pehlivanoğulları serisine giren "İlk Gözağrısı", "Kurtbayır'ın Sırrı" romanları, "Tuna'nın Peri Güzeli" (2 kitap) tarihi romanı yayınlandı.

1925 doğumlular
Razgrad doğumlular
Bulgaristan Türkleri
Türkiye'deki Bulgar göçmenler
Türkiye vatandaşlığına kabul edilenler
Bulgar yazarlar
20. yüzyıl Türk yazarları
21. yüzyıl Türk yazarları
Türk çevirmenler
İstanbul'da ölenler
2010 yılında ölenler
Resim aranan yazarlar

Sabri Tata


Aillén [] ist der Name eines Feuer-Unholdes aus dem Finn-Zyklus der keltischen Mythologie Irlands. Aillén wird auch manchmal als einer vom Volk der Túatha Dé Danann gesehen, seine Schwester soll Áine, sein Wohnsitz Mag Mell sein.

Mythologie
In der Erzählung Macgnímartha Finn ("Fionns Jugendtaten") werden alljährlich zu Samhain (Vorabend in der Nacht zum 1. November) alle Bewohner von Tara, der Königsburg Conn Cétchathachs, durch geheimnisvolle Musik in Schlaf versetzt und die Burg dann in Brand gesteckt. Dem jungen – nach verschiedenen Berichten damals erst 9–10 Jahre alten – Helden Fionn mac Cumhaill gelingt es, mit Hilfe der Zauberkraft seines magischen Speeres wachzubleiben. Als Aillén unter schlafbringender Harfenmusik näher kommt und seinen Feueratem auf die Burg bläst, wirft Fionn seinen Mantel darüber und zwingt den Gluthauch damit vor den Mauern zu Boden. Aillén flieht zu seiner Behausung, einem cairn (Steinhügel) auf dem Berg Fionnachdh, wo ihn Fionn einholt und mit seinem Speer tötet.

Zum Dank übergibt der König dem jungen Fionn den Oberbefehl über die Fianna, der bisherige Führer dieser Jungkriegerschar, Goll mac Morna, muss ihm unter Androhung des Landesverweises die Treue schwören, was er auch tut.

Diese Erzählung ist auch in Acallam na Senórach ("Die Unterredung mit den Alten") enthalten.

Die Harfenmusik Ailléns erinnert an die Zauberharfe des Dagda, die ebenfalls die Menschen beeinflussen konnte. Samhain gilt noch heute traditionell als der Abend, an dem sich die Síde (Elfenhügel) öffnen und den Unterirdischen damit den Kontakt zur Oberwelt möglich machen.

Siehe auch
 Mythen und Sagen aus Irland
 Liste keltischer Götter und Sagengestalten
 Keltische Religion

Literatur
 Helmut Birkhan: Kelten. Versuch einer Gesamtdarstellung ihrer Kultur. Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1997, ISBN 3-7001-2609-3, S. 734 (Anm. 1), S. 795.
 Ingeborg Clarus: Keltische Mythen. Der Mensch und seine Anderswelt. Walter Verlag 1991, ppb-Ausgabe Patmos Verlag, Düsseldorf, 2000, 2. Auflage, ISBN 3-491-69109-5.
 Robert Fischer: Die keltische Religion in Irland und ihre Beeinflussung durch die Christianisierung. Grin Verlag, München 2008, ISBN 3-640-20512-X.
 Bernhard Maier: Lexikon der keltischen Religion und Kultur (= Kröners Taschenausgabe. Band 466). Kröner, Stuttgart 1994, ISBN 3-520-46601-5.

Einzelnachweise

Irische Gottheit
Finn-Zyklus
Túatha Dé Danann
Tara (Irland)
Partholon

Aillén


Lastreopsis, rod papratnica iz porodice rebračevki (Dryopteridaceae), kojemu je na popisu 21 vrsta iz jugoistočne Azije i Pacifika. Tri vrste iz Novog svijeta koje su još na popisu potrebno je prebaciti u druge rodove

Vrste
 Lastreopsis abscondita Perrie & Amice
 Lastreopsis amplissima (C.Presl) Tindale
 Lastreopsis davalliaeformis (Tardieu) Tardieu
 Lastreopsis davallioides (Brack.) Tindale
 Lastreopsis decomposita (R.Br.) Tindale
 Lastreopsis dissecta (C.T.White & Goy) Labiak, Sundue & R.C.Moran
 Lastreopsis hispida (Sw.) Tindale
 Lastreopsis killipii (C.Chr. & Maxon) Tindale
 Lastreopsis marginans (F.Muell.) D.A.Sm. & Tindale ex Tindale
 Lastreopsis nephrodioides (Baker) Tindale
 Lastreopsis poecilophlebia (Hook.) Labiak, Sundue & R.C.Moran
 Lastreopsis silvestris D.A.Sm. ex Tindale
 Lastreopsis subrecedens Ching
 Lastreopsis subsericea (Mett.) Tindale
 Lastreopsis subsparsa (Alderw.) Tindale
 Lastreopsis tenera (R.Br.) Tindale
 Lastreopsis tripinnata (F.Muell. ex Benth.) Labiak, Sundue & R.C.Moran
 Lastreopsis velutina (A.Rich.) Tindale
 Lastreopsis vieillardii (Mett.) Tindale
 Lastreopsis walleri Tindale
 Lastreopsis wurunuran (Domin) Tindale

Izvori

Elaphoglossoideae

Lastreopsis


Specnaz je naziv za ruske postrojbe posebne namjene. Specnaz je skraćenica od Vojska za specijalne namjene (rus.: Войска специа́льного назначе́ния, latinicom Vojska specialjnogo naznačenija).

Specnaz je termin označava sve specijalne snage, a prvi Specnaz po kojemu su ostali dobili ime je bio Specnaz GRU, ruske vojno obavještajne službe osnovan 1949. godine.

Povijesno gledano, pojam se odnosio na postrojbe za specijalne operacije koji su bili pod zapovjedništvom Glavne obavještajne uprave GRU (Specnaz GRU). Od tada je termin Specnaz počeo označavati sve postrojbe specijalnih snaga u Rusiji i drugim poslijesovjetskim zemljama.

Povijest

Ustroj

Zapovjedništvo snaga za specijalne operacije KSSO

Zapovjedništvo snaga za specijalne operacije (KSSO) je zapovjedništvo pri Glavnom stožeru Oružanih snaga Ruske Federacije koje zapovijeda Snagama za specijalne operacije (SSO). Zapovjedništvo je osnovano 2013. godine. SSO su aktivne u ratu u Siriji.

 Zapovjedništvo snaga za specijalne operacije (KSSO)
 Snage za specijalne operacije (SSO)
 Centar za posebne namjene Senež
 Centar za posebne namjene Kubinka-2
 Centar za planinsko ratovanje Terskolj
 Specijalna zrakoplovna brigada
 561. eskadrila za hitno spašavanje

Glavna obavještajna uprava GRU

Glavna obavještajna uprava GRU zapovijeda Specnazom GRU koji je originalni Specnaz po kojemu su ostali dobili ime. Postrojbe su osnovane 1949. godine. Specnaz GRU se sastoji od osam brigada za specijalne namjene Ruske vojske, četiri mornarička izvidnička središta Ruske ratne mornarice i jedne brigade Zračno desantne vojske.

Ruska vojska:

 2. samostalna brigada za specijalne namjene
 3. samostalna gardijska brigada za specijalne namjene
 10. samostalna brigada za specijalne namjene
 14. samostalna brigada za specijalne namjene
 16. samostalna brigada za specijalne namjene
 22. samostalna gardijska brigada za specijalne namjene
 24. samostalna brigada za specijalne namjene
 346. samostalna brigada za specijalne namjene

Ruska ratna mornarica:

 42. mornaričko izvidničko središte, Vladivostok, Tihooceanska flota
 420. mornaričko izvidničko središte, Koli, Sjevernomorska flota
 388. mornaričko izvidničko središte, Sevastopolj, Crnomorska flota
 561. mornaričko izvidničko središte, Baltisk, Baltička flota

Zračnodesantna vojska:

 45. samostalna gardijska brigada posebne namjene, Kubinka, Moskva

Savezna sigurnosna služba FSB

Savezna sigurnosna služba FSB zapovijeda nad tri specijalne grupe koje su zadužene za protuterorističko djelovanje.

Centar za posebne namjene FSB-a (rus. Centar specijalnog naznačenja FSB) službeno je zadužen za borbu protiv terorizma i zaštitu ustavnog poretka Ruske Federacije. CSN FSB sastoji se od 4.000 pripadnika specijalnih snaga u tri operativna odjela:

 Specijalna grupa Aljfa - Uprava "A" (Specgruppa Aljfa)
 Specijalna grupa Vympel - Uprava "V" (Specgruppa Vympel)
 Specijalna grupa Smerč - Uprava "S" (Specgruppa Smerč)
 Regionalne postrojbe FSB-a

Vanjska obavještajna služba SVR

Vanjska obavještajna služba SVR ima svoju vlastitu tajne specijalne snage poznate kao Zaslon  o kojemu se vrlo malo zna.

Nacionalna garda Ruske Federacije

Nacionalna garda Rusije osnovana 2016. godine zapovijeda nizom specijalnih postrojbi za unutarnje potrebe.

Službeno ime nacionalne garde je Savezna služba vojske nacionalne garde Ruske Federacije (rus. Федеральная служба войск национальной гвардии Российской Федерации, Federaljnaja služba vojsk nacionaljnoj gvardii Rossijskoj Federacii) ili skraćeno Rosgvardija (rus. Росгвардия, Rosgvardija).

Nacionalna garda je osnovana kako bi objedinila sve specijalne postrojbe u svrhu veće učinkovitosti pred složenim sigurnosnim izazovima. Nacionalna garda je samostalna organizacija koja odgovara izravno Predsjedniku Ruske Federacije.

ODON ili Samostalna divizija operativne namjene (rus. Отдельная дивизия оперативного назначения, Otdeljnaja divizija operativnogo naznačenija) je mobilna divizija za osiguravanje unutarnje sigurnosti Rusije.

OMON ili Mobilni odredi za posebne namjene (rus. Отряд Мобильный Особого Назначения, Otrjad Mobiljnyj osobogo naznačenija) služe kao Interventnna policija i ne smatraju se elitnim postrojbama.

SOBR ili Specijalni odredi brzog odgovora (rus. Специальный Отряд Быстрого Реагирования, Specialnyj otrjad bystrogo reagirovanija), poznatog kao OMSN od 2002. do 2011., koje se sastoje od iskusnijih, bolje obučenih i opremljenih pripadnika i koji djeluju kao Specijalna policija.

Kao dio divizije ODON djeluje 604. Centar za specijalne namjene sa specijalnim postrojbama Rus i Vitjaz.

Specijalne postrojbe Nacionalne garde Rusije se nazivaju odredi za specijalne namjene (отряд специального назначения, OSN):

 Divizija Deržinski (ODON)
 604. Centar za specijalne namjene: 6. OSN Vitjaz i 8. OSN Rus
 7. OSN Rosić, Novočerkassk
 12. OSN Ural, Nižnyj Tagil
 15. OSN Vjatić, Armavir
 17. OSN Edelvejs, Mineralne vode
 19. OSN Ermak, Novosibirsk
 21. OSN Tajfun, Sosnovka
 23. OSN Mechel, Čeljabinsk
 25. OSN Merkuriy, Smolensk
 26. OSN Bars, Kazan
 27. OSN Kuzbass, Kemerovo
 28. OSN Ratnik; Arhangelsk
 29. OSN Bulat, Ufa
 30. OSN Svjatogor, Stavropolj
 33. OSN Peresvet, Moskva
 34. OSN Skif, Grozni
 35. OSN Rus, Simferopolj

Ministarstvo unutarnjih poslova

Savezna služba Ruske Federacije za nadzor nad zloupotrebom droge (Федеральная служба Российской Федерации по контролю за оборотом наркотиков, ФСКН России) ili FKSN ima specijalnu postrojbu OSN GROM.

Ministarstvo pravosuđa

Ministarstvo pravosuđa ima nekoliko postrojba Specnaza.

Slijedi popis OSN-ova Savezne zatvorske službe:

 OSN Fakel
 OSN Rossy
 OSN Akula
 OSN Ajsberg
 OSN Gjurza
 OSN Korsar
 OSN Rosomaha
 OSN Sokol
 OSN Saturn
 OSN Tornado
 OSN Kondor
 OSN Jastreb
 OSN Berkut
 OSN Grif
 OSN Titan
 OSN Gepard
 OSN Saturn

Poveznice
 Snage za specijalne operacije (Rusija)
 Specijalne snage Američke vojske
 Zapovjedništvo za specijalne operacije (SAD)
 Zapovjedništvo specijalnih snaga OSRH

Izvori

Vanjske poveznice
 YouTube: Spetsnaz u Siriji
 YouTube: Spetsnaz: Oslobađanje Palmire
 YouTube: Spetsnaz (dokumentarni film)
 Internetski portal koji se bavi Specnazom

Grane i rodovi vojske
Specijalne snage
Oružane snage Rusije

Specnaz


10861 Ciske este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10861 Ciske este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Kitt Peak National Observatory în cadrul proiectului Spacewatch. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,72 ua, o excentricitate de 0,29 și o înclinație de 9,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Familia Chloris

10861 Ciske


På tomandshånd med Karl Bjarnhof er en dansk dokumentarfilm fra 1950.

Eksterne henvisninger

Dokumentariske optagelser
Danske film fra 1950

På tomandshånd med Karl Bjarnhof


Mirjana Božović (, * 1987) ist ein serbisches Model sowie die erste offizielle Miss Serbien 2007. Sie vertrat Serbien bei der Miss-World-Wahl 2007 in Sanya, China. 2010 trat Božović in der Reality-TV-Show Farma Srbija auf.

Einzelnachweise

Model
Jugoslawe
Serbe
Geboren 1987
Frau

Mirjana Božović


Hartwig ist ein Einschlagkrater am westlichsten Rand der Mondvorderseite, unmittelbar östlich des Kraters Schlüter.
Der Krater ist sehr stark erodiert, der Kraterwall vor allem im Südosten fast ganz verschwunden.

Der Krater wurde 1964 von der IAU nach dem deutschen Astronomen Ernst Hartwig offiziell benannt.

Weblinks

 Hartwig auf The-Moon Wiki

Einzelnachweise

Einschlagkrater (Mond)

Hartwig (Mondkrater)


Approksimationen for den lille vinkel går ud på at erstatte trigonometriske funktioner med simplere funktioner, så længe argumentet er småt. Approksimationen siger for sinus, cosinus og tangens:

når  er lille og målt i radianer.

Udledning
Approksimationen er en taylorudvikling til første orden omkring . Et taylorpolynomium omkring nul  for en funktion  kan generelt skrives som:

For sinus er polynomiet:

Mens det for cosinus er:

Endelig har man for tangens:

Når disse polynomier begrænses til første orden, reducerer de til approksimationen for små vinkler. Approksimationen bruges til at gøre beregninger simplere og kan bruges så længe, den resulterende fejl er lille nok til formålet.

Eksempel

Approksimationen bruges fx til at modellere et penduls svingning for små udsving. Hvis pendulet modelleres som et lod i en masseløs snor med længden  og tyngdeaccelerationen , kan det udledes, at:

hvor  er vinklen. Denne differentialligning skal løses for at finde pendulets bevægelse, men sinus-funktionen gør det kompliceret. Hvis det antages, at udsvingene er små, bliver ligningen i stedet:

hvilket er væsentligt lettere at løse.

Kildehenvisninger

Vinkel

Lille vinkel


FOG-MPM  um míssil construído pela empresa Avibrás. Seu alcance é de cerca de 60 km. O peso é de cerca de 34 kg. Seu principal uso é como um anti-tanque, anti-fortificação e míssil anti-helicóptero. O FOG-MPM é guiado pela tecnologia de fibra óptica. O FOG-MPM é muito flexível, pode ser lançado a partir de veículos terrestres (Astros II ), navios e helicópteros, e é imune a medidas eletrônicas.

Desenvolvimento
O trabalho no desenvolvimento do FOG-MPM ou MAC-MP (Multi Purpose Fiber Optic Guided Missile - Missile Anti-Car Multi-Purpose) foi iniciado em 1985 pela Avibrás e revelado em 1989. O programa é financiado pela própria empresa, com todos os componentes produzidos no país. Em 1989 houve três lançamentos de testes; em 1992, eram 8.

O míssil tem um comprimento de 1,50 metros e tem 18 centímetros de diâmetro, pesando 33 kg (24 kg inicialmente). Tem um alcance de cerca de 10 km a 20 km, relaxado em versões posteriores. A velocidade é de 150-200 m/s com uma altitude de cruzeiro de 200m. A ogiva de carga oca pode penetrar uma armadura homogênea laminada de 1.000 mm de espessura. Um "piloto" pode ser treinado em 8 horas no simulador feito pela Avibrás.

Uma versão tem uma altitude de cruzeiro inferior a 150m e alcance de 20 km. Na década de 1980, Avibrás estava oferecendo o míssil a US $ 30.000 cada um por um lote de 1.000 mísseis. Uma versão com alcance de 60 km foi apresentada em julho de 2000.

Mísseis antitanque do Brasil
Mísseis guiados do Brasil

FOG-MPM


Poklonac sv. Ane Samotreće s uzidanom rimskom stelom je rimokatolički objekt u općini Hrašćina, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Poklonac sv. Ane Samotreće nalazi se na križanju cesta u samom središtu naselja Hrašćine. Kubus poklonca podijeljen je u tri zone. U donjoj zoni ugrađen je dio rimskog nadgrobnog spomenika, u središnjoj je smještena skupina sv. Ane s malim Isusom i Marijom dok se u trećoj nalazi reljefna ploča s portretom S. Radića. Provenijencija ugrađene rimske stele je nepoznata. Riječ je o gornjem dijelu stele s uklesanim trokutastim zabatom profiliranih rubova u čijem središtu se nalazi glava Gorgone s pticom sa svake strane. U edikuli su isklesana dva poprsja, desno starijeg muškarca a lijevo žene. Od natpisa sačuvano je samo: M VLP CEMI […] SAVI F AN […] VOLVS […]

Zaštita
Pod oznakom Z-6729 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravnog statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Nepokretna pojedinačna kulturna dobra u Krapinsko-zagorskoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj


Alan Michael Gratz (Knoxville, 27 de janeiro de 1972) é um autor de livros infantojuvenis estadunidense, conhecido por ter escrito Prisioneiro B-3087, Code of Honor, Grenade, Something Rotten, e Refugee.

Alan nasceu em Knoxville, Tennessee. Ele tem bacharelado em Escrita criativa e mestrado em Educação Inglesa pela Universidade do Tennessee.

Trabalhos publicados

 Samurai Shortstop (Dial Books, 2006)
 Something Rotten (Dial, 2007)
 The Brooklyn Nine: A novel in nine innings (Dial, 2010)
 Fantasy Baseball (Dial, 2011)
 Starfleet Academy: The Assassination Game (Simon Spotlight, 2012)
 Prisoner B-3087 (Scholastic, 2013)
 The League of Seven (Tor Forge, 2014)
 The Dragon Lantern: A League of Seven Novel (Tor Forge, 2015)
 Code of Honor (2015)
 The Monster War: A League of Seven Novel (Tor Forge, 2016)
 Projekt 1065 (Scholastic, 2016)
 Ban This Book (Tor Forge, 2017)
 Refugee (Scholastic, 2017)
 Grenade (Scholastic, 2018)
 Allies (Scholastic, 2019)
 Resist   (Scholastic, 2020)
 Ground Zero (Scholastic, 2021)
 Two Degrees (Scholastic, 2022)

Honras e prêmios

 Finalista, Concurso Marguerite de Angeli (2002)
 Co-vencedor, Kimberly Colen Memorial Grant da SCBWI (2003)
 Vencedor do Prêmio Nacional do Livro Judaico na categoria Literatura para Jovens Adultos por seu livro Refugee (2017)
 Vencedor do Young Hoosier Book Award de 2019–2020 (níveis intermediários) por Refugee
 Buxtehuder Bulle de 2020

Referências

Escritores dos Estados Unidos
Autores de literatura infantojuvenil dos Estados Unidos

Alan Gratz


IPhone SE (1.ª geração) – smartphone desenvolvido pela Apple, lançado em 2016
 IPhone SE (2.ª geração) – smartphone desenvolvido pela Apple, lançado em 2020
 IPhone SE (3.ª geração) – smartphone desenvolvido pela Apple, lançado em 2022

IPhone
Apple

IPhone SE


Der Stralauer Platz ist ein historisch gewachsener Stadtplatz im Berliner Bezirk Friedrichshain-Kreuzberg zwischen Ostbahnhof und dem Nordufer der Spree. Der im 18. Jahrhundert angelegte Platz erhielt 1823 seinen Namen nach der Richtung zur Halbinsel Stralau.

Geschichte und Lagebeschreibung

Bereits 1786 ist auf alten Stadtplänen neben dem Königlichen Holzmarkt ein namenloser Platz eingetragen. Er lag günstig am Ufer der Spree, auf der die Holztransporte abgewickelt werden konnten. Daraus entstand später ein rechteckiger Stadtplatz, der am 24. Februar 1823 den Namen Stralauer Platz erhielt. Seit 1838 ist der Platz auf Stadtplänen namentlich ausgewiesen.

Bei seiner Benennung war er wesentlich größer, in den 1840er Jahren fiel durch den Bau der Berlin–Frankfurter Bahn zunächst ein Teil seiner nördlichen Fläche weg: die Bahntrasse und der dazugehörige Frankfurter Bahnhof (ab 1881: Schlesischer Bahnhof) nahmen rund 27.000 Quadratmeter in Anspruch. Auf der Nordwestseite des Platzes errichtete die Friedrichshainer evangelische St. Andreas-Kirchengemeinde ein Gotteshaus, für das ein weiteres Areal belegt wurde.

Gegen Ende des Zweiten Weltkriegs verursachte die Schlacht um Berlin schwere Schäden am Straßennetz und den anliegenden Gebäuden. Die Ruinen von zwei den Platz prägenden Bauwerken – der St.-Andreas-Kirche und einer Gewerbeschule – wurden Ende der 1940er Jahre abgeräumt und deren Flächen eingeebnet.

Ab den frühen 1950er Jahren wurde an der Nordseite eine Parkfläche abgeteilt. Weitere Verkleinerungen erfuhr der Stralauer Platz im Jahr 1987 durch den Bau einer großen Bahnhofsvorhalle mit Ladenzeile sowie der Anlage einer unterirdischen Garage, wofür eine Zufahrtsstraße angelegt wurde und Belüftungsflächen frei bleiben mussten.

In den 1960er Jahren führte der autogerechte Ausbau der Straße vom Berliner Stadtzentrum in Richtung Treptow zu einer Teilung des Stralauer Platzes, der seitdem von einer vierstreifigen Straße durchschnitten wird und daher kaum noch als früher eigenständiges Areal zu erkennen ist.

Nach der Wende wurden der Bahnhofsvorhalle westlich ein Dienstleistungsgebäude und ein Hotel angefügt, wofür noch einmal etwa 16.000 Quadratmeter bebaut wurden. So besteht der Stralauer Platz seit den 1990er Jahren aus zwei getrennten etwa 350 Meter langen Straßenabschnitten mit einem begrünten, 20 Meter breiten Mittelstreifen sowie den Flächen bis zur Straße Am Ostbahnhof und der südlichen Fläche bis zum Spreeufer, auf dem ein Teil der historischen Bebauung erhalten ist.

Die nordöstliche Schmalseite des Stralauer Platzes wird durch das Gelände des ehemaligen Postbahnhofs begrenzt. Die bis zum Mauerbau noch bis an die Spree heranreichende Fruchtstraße wurde bis auf die West-Ost-Hauptverkehrsstraße zurückgezogen. Direkt am Ufer verlief die Grenze zwischen Ost- und West-Berlin, und die Uferbefestigung war Bestandteil der Grenzanlagen. Der Postbahnhof wurde in den späten 1990er Jahren stillgelegt und das Gelände zu Bauland umgewidmet. Hier entstand ein neues Straßensystem in der Folge des Baus der O2 World.

Die Hausnummern des Stralauer Platzes reichen von 1 bis 35, wovon die Nummern 1–24 den Nordabschnitt umfassen (von Ost nach West), die Nummern 25–35 stellen den Südabschnitt dar (von West (Schillingbrücke) nach Ost).

Geschichte der Bebauung

Überblick

Im Jahr 1842 wurde der damalige Frankfurter Bahnhof (ab 1881: Schlesischer Bahnhof) für die Eisenbahnverbindung Berlin–Frankfurt (Oder) gebaut, wofür die Nordseite des Stralauer Platzes abgetrennt und eine südliche Zufahrtstraße (Am Schlesischen Bahnhof) angelegt wurde. In den 1960er Jahren wurde die Südseite des Stralauer Platzes zwischen Andreasstraße (westliche Platzbegrenzung) und Fruchtstraße, der heutigen Straße der Pariser Kommune, (östliche Platzbegrenzung) als Verbindung der Holzmarktstraße mit der Mühlenstraße ausgebaut.

St. Andreaskirche und Schulgebäude

Zwischen 1852 und 1856 wurde auf der nordwestlichen Schmalseite des Stralauer Platzes die St.-Andreas-Kirche nach Entwürfen von Johann Heinrich Strack errichtet, die im Folgenden baulich verändert wurde.

Um 1900 entstand der Kirche gegenüber an der Andreasstraße das Gebäude für eine Handwerkerschule nach Plänen von Ludwig Hoffmann. Beide Gebäude erlitten im Zweiten Weltkrieg so starke Schäden, dass sie abgetragen werden mussten.

Andreas-Haus
Das ehemalige Gemeindehaus der 1944 zerstörten St.-Andreas-Kirche (Stralauer Platz 32) wird von der evangelischen St. Markus-Kirchengemeinde genutzt, die aus der Fusion der St. Andreas- und der Lazarus-Gemeinde hervorgegangen ist. Es ist ein verputztes Gebäude, das zur Spreeseite hin einen Flügel besitzt.

Städtisches Gaswerk und späteres Zentralmagazin

Einzelgebäude: Zentralmagazin

Die Südseite des Platzes (Stralauer Platz 33/34) wird von dem ehemaligen Zentralmagazin der Städtischen Gaswerke dominiert. Das Gebäude steht unter Denkmalschutz. Die Stadtverwaltung ließ es zwischen 1906 und 1908 anstelle der ersten Berliner Städtischen Gasanstalt errichten, die 1845–1847 nach Aufhebung des Gasversorgungsmonopols der englischen Gesellschaft Imperial Continental Gas Association nach Plänen des Gaspioniers Rudolf Sigismund Blochmann entstanden war. Es umfasste etwa 14 Einzelgebäude inklusive zweier Hochbehälter. Das neue Städtische Gaswerk am Stralauer Platz (Werk I) lieferte Stadtgas für die öffentliche Beleuchtung und später auch für die Wohnungen im Bereich nördlich der Spree, maximal 33.000 m³ täglich. Die schnelle technische Entwicklung führte jedoch dazu, dass die eingesetzte Technik der Kohlevergasung rasch veraltete, die Tagesproduktion dadurch nur noch 20.000 m³ erreichte. Die übrigen Gaswerke in der Gitschiner Straße, in der Danziger Straße, der Müllerstraße und der Cunostraße in Schmargendorf übernahmen die Gasversorgung des Einzugsbereiches mit. Das Werk am Stralauer Platz wurde nach dem Einsturz der Dachkonstruktion des Retortenhauses am 29. März 1899 stillgelegt und ab 1901 abgerissen. So entstand eine Fläche für einen 'Städtischen Fuhrpark und Zentralwerkstatt' zur Lagerung von Bau- und Reparaturmaterialien für Gasanlagen, später kurz als Zentralmagazin bezeichnet.

Einzelgebäude: Verwaltungsbau

Der sechsgeschossige Bau Stralauer Platz 29–31 wurde im Jahr 1936 westlich an das Kontorhaus/die Kapelle als Verwaltungsgebäude der Gasag angebaut. Die Fassade war jedoch mit grauem Putz versehen. In der DDR-Zeit diente es als Betriebsberufsschule des VEB Energiekombinat Berlin. Das Haus musste im Jahr 2017 abgerissen werden: es stand jahrelang leer und war nun einsturzgefährdet.

Architektur des Zentralmagazins

Der Lagerkomplex, vom Architektenbüro Konrad Reimer und Friedrich Körte geplant und 1906 bis 1908 gebaut, besteht aus einem viergeschossigen Klinkerverblendbau mit einem Stahltragwerk, wodurch großflächige hallenartige Lagergeschosse mit Stützabständen von rund 4,5 Meter eingerichtet werden konnten. Die Fassade am Stralauer Platz (ursprünglich: Nummer 29–34) ist im neobarocken Stil gestaltet, sein Erdgeschossbereich ist durch Gesims abgesetzt. Der langgestreckte sechsachsige Bau besitzt gereihte Stichbogenfenster und ist mit einem Satteldach abgeschlossen. Die Schmalseiten werden von Schweifgiebeln geschmückt. Zur Anlage gehört ein weiteres Gebäude mit sechs Achsen und einer eher im Neorenaissance-Stil ausgeführten Fassade. Es diente als Kontorhaus. Auffällig ist hier besonders ein prunkvoll gestalteter Erker aus Sandstein und etwas zurückhaltende Fenstergestaltungen, die ihm das Gepräge eines Wohnhauses verleihen. Beide Bauten sind durch ein eingeschossiges Torhaus mit seitlichen Einfahrten verbunden.

Nutzung
Die Freiflächen auf der Südseite des Platzes dienten nach der Trümmerbeseitigung, die hier zum Abtransport auf dem Wasserweg zwischengelagert worden waren, als 'Städtischer Lagerplatz'. In der DDR-Zeit war der Gebäudekomplex des Zentralmagazins Betriebsteil des VEB Berliner Vergaser- und Filterwerke.

Gebäudekomplex nach 1990
Nach der deutschen Wiedervereinigung fiel die gesamte Immobilie in den Besitz des Berliner Senats. Der historische Bereich Zentralmagazin und Kontorhaus wurde 2001/2002 umfassend saniert und restauriert und ist nunmehr Sitz des Zentrums Zukunftsenergien / International Solar Center und der Berliner Energieagentur; zusammengefasst als Energieforum Berlin. Das Kontorhaus dient weiteren Firmen wie einem Pin-Partnershop, einem Rechtsanwaltsbüro und Clubs. Das ehemalige Produktionsgebäude steht leer (Stand: März 2012).

Siehe auch
 Liste der Straßen und Plätze in Berlin-Friedrichshain

Literatur

Weblinks

Einzelnachweise

Platz in Berlin
Platz in Europa
Berlin-Friedrichshain

Stralauer Platz


L'Écho de l'Ouest était un journal hebdomadaire de langue française distribué au Minnesota (États-Unis).

Histoire

Vers 1895, 70 000 canadiens français résident au Minnesota et dans les États voisins. Dans sa publication du 14 août 1896, le journal annonce avoir 5 000 abonnés.

Le journal republie principalement des actualités du Canada mais partage aussi des articles sur la Louisiane et le Midwest.

Lien externe

 Archives du journal (Bibliothèque du Congrès)

Références

Presse écrite au Minnesota
Presse hebdomadaire aux États-Unis
Presse écrite disparue aux États-Unis
Titre de presse créé en 1883

L'Écho de l'Ouest


S¡J¡Aනිල වශයෙන්  එක්සත් ආණ්ඩුව ලෙසද සාමාන්‍යයෙන් ඉන්දීය මධ්‍යම ආණ්ඩුව ලෙසද හැඳින්වෙන ඉන්දීය ආණ්ඩුව යනු භාරත් ජනරජය පාලනය කරන්නාවූ අධිකාරියයි. මෙය ඉන්දීය ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාව යටතේ පිහිටුවා ඇත.

ඒකාබද්ධ වශයෙන් ඉන්දියානු ජනරජය ලෙසින් හැඳින්වෙන, ප්‍රාන්ත 29 ක් සහ සංගම් බලප්‍රදේශ හතක් අඩංගු සංගමයක, පාලන අධිකාරිය වෙයි.  ඉන්දියාවේ අගනුවර වන නව දිල්ලියෙහි, එය පදනම්ව ඇත.

ඉන්දියානු පුරවැසියන් වෙත බල පවත්වන මූලික සිවිල් සහ අපරාධ නීති පනවා ඇත්තේ, සිවිල් පටිපාටි සංග්‍රහය,  ඉන්දියානු දණ්ඩ නීති සංග්‍රහය සහ, අපරාධ නඩු විධාන සංග්‍රහය වැනි ප්‍රධාන පාර්ලිමේන්තු නීති සම්පාදන තුලින්ය. ෆෙඩරල් සහ තනි තනි ප්‍රාන්ත රජයයන් වෙත බල පවත්වන අධිකරණ ක්‍රමය, පදනම්ව ඇත්තේ, ඉංග්‍රීසි වෝහාර සහ ව්‍යවස්ථායීය නීතිය මතය. රජයේ ආසනය පිහිටා ඇත්තේ නව දිල්ලියෙහි බැවින්, මධ්‍යම රජයට ගෞරවාර්ථ පදය ලෙසින්  "නව දිල්ලිය " යන්න පොදුවේ ව්‍යවහාර කෙරෙයි.

ආණ්ඩුව - ඉන්දියාව
ඉන්දියාව

ඉන්දීය ආණ්ඩුව


هو الإمام الحافظ عثمان بن سعيد بن خالد بن سعيد التميمي الدارمي السجستاني، المكنى بأبي سعيد، أحد أئمة أهل السنة والجماعة وعلمائهم وأحد رواة الحديث النبوي.

سيرة
ولد قبل سنة 200 هـ بفترة يسيرة، وتلقى علوم اللغة العربية على يد ابن الاعرابي (شيخ اللغويين والنحاة)، وعلم الفقه على المذهب الشافعي على يد أبي يعقوب البويطي، وعلم الحديث النبوي على يد يحيى بن معين وعلي بن المديني وأحمد بن حنبل وتقدم في هذه العلوم، وصار في كل منها إماماً. كما كان من أشهر رواة المسائل عن يحيى بن معين في علم الرجال

اشتهر بكثرة أسفاره، وسمع من علماء الحجاز والشام (مثل هشام بن عمار) ومصر (مثل نعيم بن حماد) والعراق وشبه الجزيرة العربية وبلاد العجم.

قال عنه ابن حبان في كتابه الثقات: «إمام من أئمة الدنيا»، وروى له ابن حبان حديثاً في صحيحه، كما روى عنه أبو عبد الله الحاكم النيسابوري في «المستدرك على الصحيحين» والبيهقي في سننه العديد من الأحاديث.

وهو غير مصنف كتاب «المسند الكبير» (المعروف بمسند الدارمي) فمصنف المسند هو أبو محمد عبد الله بن عبد الرحمن التميمي الدارمي السمرقندي توفي في 255 هـ، أما عثمان بن سعيد فقد صنف كتاباً في الرد على بشر المريسي اسمه نقض عثمان بن سعيد على المريسي الجهمي العنيد فيما افترى على الله في التوحيد، والمشهور باسم «النقض على المريسي» أو «نقض الدارمي»، كما صنف كتاب الرد على الجهمية، للرد على تلك الفرقة المعروفة، وله أيضا كتاب المسند المعروف بالمسند الكبير للإمام عثمان بن سعيد الدارمي، وقد ذكره من ترجم له وقال الحافظ الذهبي في ترجمته له في سير أعلام النبلاء: «صاحب المسند الكبير والتصانيف».

اشتهر بشدته على أهل البدع -بحسب عقيدة أهل السنة والجماعة-، حتى قال عنه الحافظ الذهبي: «كان عثمان الدارمي جذعاً في أعين المبتدعة». فعرف بشدته على الجهمية، وصنف كتابان في الرد عليهما، هما «النقض على المريسي» و«الرد على الجهمية». كما عرف بشدته على الكرامية، فهو الذي قام وأنكر عليهم حتى طرد محمد بن كرام السجستاني -رأس الكرامية- من مدينة هراة.

ومن نوادره وطرائفه أن ابن عبدوس الطرائفي قال: «لما أردت الخروج إلى عثمان بن سعيد -يعني إلى هراة- أتيت ابن خزيمة، فسألته ان يكتب لي اليه، فكتب إليه، فدخلت هراة في ربيع الأول سنة 280 هـ، فأوصلته الكتاب فقرأه ورحب بي وسأل عن ابن خزيمة، ثم قال: يا فتى متى قدمت؟ قلت: غداً، قال: يا بني فارجع اليوم، فإنك لم تقدم بعد حتى تقدم غداً».

شيوخه
أخذ الفقه عن أبي يعقوب البويطي، والعربية عن ابن الأعرابي.

وأخذ الحديث عن: أحمد، وإسحاق، وعلي ابن المديني، ويحيى بن معين، ولقي الكبار وبرع في العلوم وطرق الآفاق، وسمع الحديث بحمص: من أبي اليمان، ويحيى بن الوحاظي، وحيوة بن شريح وغيرهم، وبدمشق: من خطيبها هشام بن عمار، وحماد بن مالك الخرساني وطائفة، وبمصر: من سعيد بن أبي مريم، وعبد الغفار بن داود، ونعيم بن حماد وطائفة، وبالعراق: من سليمان بن حرب، وموسى بن إسماعيل التبوذكي وخلق، وعنه: أحمد بن محمد بن الأزهر، وأبو عمرو أحمد بن محمد الحيري، وأحمد بن محمد بن عبدوس الطرائفي، وأبو النضر محمد بن محمد الطوسي الفقيه، ومحمد بن يوسف الهروي نزيل دمشق وجماعة.

وفاته
توفي في شهر ذي الحجة سنة 280 هـ.

مراجع

رواة الحديث
صفحات تحتاج تصنيف سنة الولادة
علماء دين مسلمون
وفيات 280 هـ
علماء مسلمون في القرن 3 هـ

عثمان بن سعيد الدارمي


Beyaz Gelincik, TMC imzalı, 2005-2007 yılları arasında atv'de yayımlanan dram türündeki Türk televizyon dizisidir. 2 sezondan oluşan dizi, 19 Eylül 2005 tarihinde yayımlanmaya başladı ve 11 Haziran 2007 tarihinde yayımlanan 74. bölümü ile final yaparak sona erdi.

Künye
 Kanal: atv
 Yapım: TMC Film
 Yapımcı: Erol Avcı
 Yönetmen: Güzide Balcı
 Görüntü Yönetmeni: Colin Mounier
 Öykü-Tretmen: Kuledibi (Sertaç Ergin, Fikret Bekler, Nihan Küçükural, Kerim Ceylan)
 Senaryo: Sulhi Dölek
 Süpervizor: Sevilay Demirci
 Genel Koordinatör: Cengiz Keten
 Yapım Koordinatörü: Feridun Koç
 Sanat Yönetmeni: Veli Kahraman
 Yapım sorumlusu: Hülya Gürsoy
 Basın-Halkla İlişkiler: ID İletişim-Ayse Barım
 Cast Sorumlusu: Renda Güner
 Müzik: Kıraç

Konusu
Aslanbaş'lar, Adana'nın en zengin ailelerinden biridir. Binlerce dönüm pamuk tarlasının sahibi olan bu aile büyük bir çiftlik evinde yaşamaktadır. Aslanbaş Holding'in esas gözbebeği pamuktur ama diğer alanlarda da başarıyı yakalamışlardır. Aslanbaş Ailesi ana-babaları ölmüş olan dört erkek kardeşten oluşur. Hikâyemizin merkezinde de bu dört kardeş vardır. Bir başka ana karakter ise Ceren Duru (Aslanbaş) 25 yaşında Galatasaray Lisesi'ni bitirdikten sonra ABD'de Ziraat Mühendisliği okumuş, düzgün hatlarıyla dikkat çeken, beyaz tenli, çok güzel bir kız. Aslanbaş Holding'de çalışıyor. Şirkette ceketi eteğiyle dolaşırken, gerektiğinde tarlaya eşofmanlarını, yerel kıyafetleri giyip gidebiliyor. Tarlalarda çalışan işçiler beyaz teni nedeniyle, pamuğa verilen "Beyaz Gelincik" ismini ona takmışlar. Bütün olaylar; Ömer'in ilk kez "Beyaz Gelincik Ceren" ile karşılaşmasıyla başlar. Ondan sonrası; bir bir ortaya dökülen sırlar, bazen aşk bazen iktidar için söylenen yalanlar, merak içinde sonu beklenecek gelişmeler.

Karakterler

Halil Aslanbaş
Ailenin en büyük kardeşidir. 45 yaşındadır. ODTÜ Mimarlık mezunudur. Hayali, yurt dışında rahat ve kendince yaşamak, mimarlık yapmak olsa da en büyük erkek kardeş olarak topraklarını bırakıp gitmesine izin verilmemiştir. Altan Erkekli tarafından canlandırılmıştır.

Ömer Aslanbaş
32 yaşında. Motor Meslek Lisesi mezunu. ABD'de work and travel yapmış. Batılı yetişmiş bir doğulu. Askerliğini Ankara Polatlı'da topçu birliğinde yapmıştır. Ağabeyi Halil, işlerden elini çekmiş, tüm holdingin yönetimini ona bırakmıştır. Erkan Petekkaya tarafından canlandırılmıştır.

Mustafa Aslanbaş
28 yaşında. Okul hayatını yarım bırakmış. Ailenin en deli dolusu. Hayatı günü gününe yaşamayı seviyor. Otomobillere, motosikletlere ve benzer büyük oyuncaklara düşkün. Sürekli Gazipaşa'da (Bulvar) piyasa yapıyor. Holding işlerine bulaşmadan hayatın tadını çıkarıyor. Mehmet Günsür tarafından canlandırılmıştır.

Mehmet Ali Aslanbaş
22 yaşında. ABD'de eğitimini bitirip elektronik mühendisi olarak Adana'ya geri döndü. Rahat, esprili ve modern. Henüz holdingde ve hayatta neler olup bittiğinin farkında değil. Zeliha'ya âşık, genellikle Aliş diye sesleniyorlar. İsmail Hacıoğlu tarafından canlandırılmıştır. Mustafa'ya aşırı düşkündür.

Ceren Aslanbaş
25 yaşında. Galatasaray Lisesini bitirdikten sonra ABD'de ziraat mühendisliği okumuş. Düzgün hatlarıyla dikkat çeken, beyaz tenli, çok güzel bir kız. Aslanbaş Holding'de çalışıyor. Şirkette ceketi eteğiyle dolaşırken, gerektiğinde tarlaya eşofmanlarını, yerel kıyafetlerini giyip dalabiliyor. Tarlalarda çalışan işçiler beyaz teni nedeniyle, pamuğa verilen "Beyaz Gelincik" adını ona takmışlar. Sezin Akbaşoğulları tarafından canlandırılmıştır.

Gülizar Aslanbaş
30 yaşında, Halil'in eşi, Aslanbaş ailesinin "büyük yengesi". Çok hırslı, hem parayı hem de göz önünde bulunmayı seviyor. Şehrin ileri gelenlerinin eşlerinin kurduğu bir derneğin başkanlığını yürütmesi yanında, çiftliği (ve orada yaşayan herkesin hayatını) çekip çevirmeyi birincil görevi sayıyor. Aslında Ömer Aslanbaş'tan hoşlandığı zamanlarda, ondan yüz bulamayınca; Halil Aslanbaş ile evlenmiştir. Betül Şahin tarafından canlandırılmıştır.

Meryemce Aslanbaş
23 yaşında, Mustafa'nın eşi, ailenin küçük yengesi. Sessiz, narin, güzel. Genç yaştan itibaren içinde yaşamak zorunda kaldığı pavyon hayatından, ona ilk görüşte âşık olan Mustafa sayesinde kurtulmuş. Ancak çiftlikteki yeni hayatına alışmakta epey zorlanıyor, çünkü açıkça söylenmese de, geçmişi yüzünden hor görülüyor. Tülin Özen tarafından canlandırılmıştır.

Ceyhan Aslanbaş
17 yaşında, Halil'in ilk eşinden doğan kızı. Özel bir kolejde okuyor. Her istediğinin alınmasına alışkın, şımarık yetişmiş, isyankâr kişiliği ile üvey annesi Gülizar'a kafa tutuyor. Adana'dan sıkılmış durumda, asıl istediği İstanbul'da yaşamak. Ayçin Tuyun tarafından canlandırılmıştır.

Zeliha Karakucak
19 yaşında. Güzel, zeki ve çalışkan, derslerinde başarılı, ancak içe kapanık biri olduğu için pek dikkat çekmiyor. Gülizar'a sekreterlik yapıyor. Aliş'e umutsuzca âşık. Şeyda Şaşmaz tarafından canlandırılmıştır.

Diyar Kaya
25 yaşında. Ceren'in en yakın arkadaşı. Düzenli, tertipli, planlı, programlı ve dakik bir insan, iyi bir dost. Ceren'i önemsiyor, ona yardım etmek için elinden geleni yapıyor. Esra Kızıldoğan tarafından canlandırılmıştır.

Aziz Kudret Tarhan
Meryemce'nin eski sevgilisi ve onu pavyonda çalışmak zorunda bırakan kişi. Hapisten çıkıp Adana'ya geldikten ve Meryemce'nin izini bulduktan sonra yaptıkları sebebiyle ailenin en büyük düşmanı hâline geliyor. Meryemce'ye karşı takıntılı bir sevgisi var. Olgun Şimşek tarafından canlandırılmıştır.

Oyuncu kadrosu ve karakterler

Yayın takvimi

Bölümler

Dış bağlantılar

Kaynakça

Atv dizileri
Türk dramatik televizyon dizileri
2005'te başlayan Türk televizyon dizileri
2007'de sona eren Türk televizyon dizileri
TMC Film dizileri
2000'lerde Türkçe televizyon dizileri

Beyaz Gelincik


Geta, Finlandiya'ya bağlı Åland Adaları'nda bulunan bir belediyedir. Yüzölçümü 87.45 km² olan belediyenin nüfusu 31 Ağustos 2017 tarihi itibari ile 498'dir. Belediyenin merkezi Vestergeta'dır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

Åland'ın belediyeleri

Geta


Miriam Matthews (6 de agosto de 1905 - 23 de junho de 2003) foi uma bibliotecária americana, defensora da liberdade intelectual, historiadora e colecionadora de arte. Em 1927, Matthews se tornou o primeiro bibliotecário afro-americano credenciado a ser contratado pela Biblioteca Pública de Los Angeles (LAPL).

Biografia
Matthews nasceu em Pensacola, Flórida, em 1905, a segunda de três filhos de Fannie Elijah e Reuben Hearde Matthews. Sua família se mudou para Los Angeles quando ela tinha dois anos. Seu pai, que foi educado na Universidade Tuskegee, estabeleceu um negócio de pintura com sua esposa como parceira. Matthews se formou no ensino médio em 1922 e passou dois anos na Universidade da Califórnia, Southern Branch (Los Angeles). Posteriormente, ela se transferiu para Berkeley, onde obteve seu diploma de bacharel em 1926 e um certificado em biblioteconomia em 1927.

Carreira como bibliotecária
Depois de retornar a Los Angeles, Matthews procurou emprego como bibliotecário na Biblioteca Pública de Los Angeles. Apesar de ter sido mal informada sobre a data do exame obrigatório para o Serviço Civil, ela soube a data correta e passou no teste. Posteriormente, ela foi contratada, primeiro como bibliotecária substituta e três meses depois como bibliotecária em tempo integral na Robert Louis Stevenson Branch Library da LAPL. Mais tarde, enquanto trabalhava na filial de Helen Hunt Jackson, Matthews descobriu "uma pequena coleção de livros sobre o negro" e começou a construir uma coleção de pesquisa substancial documentando as contribuições feitas pelos afro-americanos para a história e a cultura da Califórnia. Matthews chegou ao cargo de bibliotecária da filial em 10 anos, mas sentiu que sua carreira estava estagnada. Ela tirou uma licença para obter um mestrado em biblioteconomia pela University of Chicago Graduate Library School em 1945. Depois que ela voltou para Los Angeles, ela foi promovida a bibliotecária regional, supervisionando uma dúzia de bibliotecas filiais. Depois de mais de três décadas de emprego, ela se aposentou da LAPL em 1960.

Produção em liberdade intelectual
Em 1941, John D. Henderson, presidente da California Library Association (CLA), previu que na década de 1940 os bibliotecários passariam por uma "guerra contra livros e idéias". Em resposta a esse clima, o CLA formou um "Comitê de Liberdade Intelectual para Salvaguardar os Direitos dos Usuários de Bibliotecas à Liberdade de Investigação". Ao mesmo tempo, o senador estadual Jack Tenney foi nomeado presidente de um comitê legislativo de apuração de fatos sobre atividades antiamericanas na Califórnia, encarregado de investigar "todos os fatos ..., mentalmente, moralmente, economicamente ou socialmente." O Comitê Tenney começou a investigar quaisquer livros didáticos associados a subversivos suspeitos, como Carey McWilliams ou Langston Hughes. Uma série de livros didáticos em vários volumes chamada Building America Series, que tinha sido usada em salas de aula por mais de uma década, ficou sob o escrutínio do Comitê de Tenney. O membro do comitê Richard E. Combs argumentou que a série coloca "ênfase indevida em favelas, discriminação, práticas trabalhistas injustas, ... e muitos outros elementos que compõem o lado decadente da vida". Matthews escreveu um artigo detalhando o trabalho do CLA no combate à censura para o Library Journal da American Library Association, no qual argumentava que, se bem-sucedidos, os esforços legislativos do Comitê Tenney "proibiriam a instrução em assuntos controversos".

Na década de 1940, Matthews (primeiro como membra e depois como presidente do Comitê de Liberdade Intelectual), participou de um esforço bem-sucedido para impedir o estabelecimento de um conselho de censores na Biblioteca Pública do Condado de Los Angeles. A pressão do Comitê e de outros grupos de bibliotecas, bem como uma Lei de Bibliotecas Gratuitas do Condado, atribuindo a responsabilidade pela seleção de livros e gerenciamento da biblioteca ao bibliotecário do condado, forçou o Conselho de Supervisores do Condado de Los Angeles a abandonar este projeto.

Historiador e preservacionista
Como parte de seu compromisso de honrar as contribuições afro-americanas, Matthews foi pioneira nos esforços para estabelecer uma "Semana da História Negra" (agora Mês da História Negra ) em Los Angeles em 1929; ela permaneceu envolvida na celebração anual depois disso. Seu ensaio para o Museu Afro-Americano da Califórnia foi usado em apoio aos esforços para renomear um bairro de Manhattan Beach para Bruce's Beach, em homenagem à família afro-americana que estabeleceu um resort chamado Bruce's Lodge naquele local em 1912. Na década de 1920, as autoridades da cidade começaram os esforços de condenação e os edifícios foram demolidos em 1927. Ela também publicou um artigo de 1944 sobre " The Negro in California: An Annotated Bibliography ". Quando Los Angeles comemorou seu centenário em 1981, ela foi nomeada para a Equipe de História do Comitê do Bicentenário de Los Angeles. Ela ajudou a documentar as origens multirraciais da cidade, o que resultou em um monumento no Parque Histórico Estadual El Pueblo de Los Angeles listando todos os fundadores da cidade ( los pobladores ) por nome, raça, sexo e idade (26 negros, 16 índios e dois brancos).

Matthews também acumulou uma coleção de aproximadamente 4.600 fotografias em preto e branco documentando a experiência afro-americana em Los Angeles e Califórnia, incluindo cenas que retratam a fundação da cidade, motoristas de diligências afro-americanas e guias terrestres para a Califórnia, e a família multirracial california de Pio Pico . A coleção também inclui fotografias que documentam a chegada de afro-americanos de classe média em Los Angeles entre 1890 e 1915, bem como as igrejas e outras organizações que eles formaram durante esse período e durante a década de 1980. A coleção também inclui muitas fotografias tiradas pelo fotógrafo negro Harry H. Adams, que narrou a vida, a política, o serviço comunitário e o movimento pelos direitos civis em Los Angeles na década de 1960 para a imprensa negra da cidade.

Coleção de arte
Depois que ela se aposentou da LAPL, Matthews também se tornou conhecida por sua coleção de obras de artistas negros, incluindo I've Known Rivers, de Charles White, e a escultura de bronze de Elizabeth Catlett, Glory . Ela emprestou arte de suas coleções para instituições como o Museu de História Natural do Condado de Los Angeles e o Museu de Arte de Long Beach. Ela era um membro ativo da Los Angeles Negro Art Association.

Últimos anos
Matthews era ativa em vários grupos que promoviam bibliotecas e história negra, além de outras questões. Ela foi nomeada para a Comissão de Preservação do Patrimônio da Califórnia e, em 1979, desempenhou um papel fundamental no estabelecimento de um programa de arquivo para a cidade de Los Angeles. Em 1996, Matthews mudou-se para Mercer Island, Washington, para ficar perto de seu sobrinho. Ela morreu em 2003.

Honrarias
Em 1982, Matthews recebeu o primeiro prêmio anual Titus Alexander em reconhecimento ao seu trabalho documentando a história e as conquistas dos afro-americanos na Califórnia. Mais tarde naquele mesmo ano, Matthews foi o único californiano do sul a receber um dos nove Prêmios de Mérito da Sociedade Histórica da Califórnia. O prêmio reconheceu sua distinta carreira na Biblioteca Pública de Los Angeles; seu papel no estabelecimento de um arquivo permanente para a cidade de Los Angeles; suas contribuições para a celebração do Bicentenário da cidade; e seu longo histórico de serviço em muitas organizações, como a Comissão de Preservação do Patrimônio da Califórnia e o Conselho Consultivo de Registros Históricos do Estado da Califórnia. Em 2004, como parte do plano de melhoria de US$ 278 milhões da cidade, a Biblioteca da Filial de Hyde Park da LAPL foi reconstruída e renomeada em homenagem a Matthews. Em 2012, ela foi uma das dez homenageadas inaugurais do Hall da Fama da Biblioteca da Califórnia.

Referências

Leitura adicional

Ligações externas

 Entrevista com Matthews no Black Women Oral History Project
 Encontrando ajuda para os papéis de Miriam Matthews, 1845-1988, volume 1920-1980
 Encontrando ajuda para a coleção de fotografias de Miriam Matthews, 1781-1989
 Miriam Matthews (1905-2003) | O passado negro
 Miriam Matthews coleção de jornais de Los Angeles sobre afro-americanos, ca. 1948-1985 nas Coleções Especiais da Biblioteca da UCLA
 Coleção de fotografias de Miriam Matthews nas coleções especiais da biblioteca da UCLA

Afro-americanos do século XXI
Afro-americanos do século XX
Alunos da Universidade da Califórnia em Los Angeles
Alunos da Universidade da Califórnia em Berkeley
Bibliotecários dos Estados Unidos
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)

Miriam Matthews


Alborán se poate referi la:

 Marea Alborán - mare cuprinsă între Spania și Africa de Nord.
 Insula Alborán - insulă aparținând provinciei Almería (Spania).
 Bătălia de pe insula Alborán - bătălie din secolul al XVI-lea.
 Pablo Alborán - cântăreț spaniol.

Alborán