Paraschiva Iubu ( - d. ?) cunoscută și sub numele de Coca Iubu, a fost o arhitectă de origine română, cu o activitate bogată în perioada anilor 1960-1970, cunocută în special pentru lucrările executate în colaborare cu arhitectul Octav Doicescu, cel mai important proiect fiind Opera Natională din București.

Biografie
A absolvit liceul de fete din Câmpulung-Muscel. Pasionată de matematică și având înclinații spre desen și culoare, a decis să dea examenul de admitere la facultatea de Arhitectură "Ion Mincu", București, neavând o pregatire în prealabil dar fiind conștientă și dornică să descopere această profesie.

A urmat cursurile facultății de arhitectură București între 1939 și 1944. Perioada studiilor a fost destul de intensă atât din punct de vedere al pregătirii profesionale cât și al consecințelor desfășurării celui de-al Doilea Război Mondial.

Activitate
Între 1944 și 1947 a lucrat în cadrul Antreprizei Pragher, la Furnicoși, la Antrepriza de Construcții Drogeanu, la Spitalul Filantropia (un pavilion nou) și la centrul aviatic din Pădurea Băneasa unde a elaborat atașamente de supraveghere a lucrărilor.

În 1947, la 3 ani de la terminarea facultății, a prezentat și obținut diploma de arhitect. Tot în același an s-a angajat în cadrul organizației "Liga contra TBC" ca șef al serviciului tehnic. Activitatea principală a constat în inventarierea necesităților urgente survenite în urma degradărilor sanatoriilor TBC în timpul războiului, realizând vizite în Moldova, Ardeal și Muntenia, la Moroieni.

În 1948 a avut șansa să fie acceptată în colectivul de arhitecți care urmau să realizeze construirea Teatrului de Operă și Balet, construcție care urma să înlocuiască Teatrul Național distrus de bombardamente.

Între 1948 și 1953 a lucrat alături de arhitectul Octav Doicescu la redactarea și finalizarea proiectului.

A continuat să lucreze în cadrul primului institut de proiectare care la finalul anului 1952 a devenit Institutul Proiect Bucuresti (IPB).

În cadrul noului institut, în anul 1955, a realizat primul proiect personal: extinderea Teatrului de Operă și Balet prin aripile laterale care cuprindeau sălile de repetiții pentru actori și balerini, etelierele pentru confecționarea costumelor, decorurilor, etc. Proiectul a fost completat prin dezvoltarea frontului pieței Operei către Facultatea de Drept, prin clădirea căminului studențesc al acesteia.

În perioada 1966-1976 a participat la proiectarea Institutului Politehnic București prin colectivul de proiectare condus tot de arhitectul Octav Doicescu. A răspuns de execuția și proiectarea celor trei corpuri de clădiri ale facultății de mecanică și ale facultății de electrotehnică.

În paralel cu activitatea de proiectare, a lucrat ca asistent și lector în învățământ până în momentul în care a devenit obligatorie alegerea unei singure activități.

Lucrări
 Teatrul de Operă și Balet, București, realizat între 1951-1953;
 Bloc Sala Dalles în perioada completării spațiilor dintre calcane pe Bulevardul Magheru, proiect sub conducerea arhitectului Octav Doicescu, realizat la începutul anilor '60 - '70;
 Camin de studenți, situat lângă Opera Națională, realizat în perioada anilor '60 - '70;
 Institutul Politehnic București - Facultatea de Electrotehnică și Facultatea de Mecanică;
 Bloc de garsoniere în complexul studențesc din ansamblul Politehnicii;
 Bloc de locuințe str. Maria Rosetti (realizat înainte de cutremurul din 1977);
 Ansamblul de locuințe în Băneasa, realizat după 1977;
 Bloc de locuințe în Piața Rosetti, realizat după 1977;
 Ansamblul de locuințe Electronicii - Pipera, realizat după 1980;
 Bloc de locuințe pe Bulevardul Armata Poporului-Uverturii;
 Latura Izvor-Nord a clădirii Palatului Parlamentului;
 Primăria din Reșița;

Distincții
 1945 - Decorația "Ordinul Muncii" cls. III, alături de arhitectul Octav Doicescu și Nicolae Cucu, înmânată de Petru Groza la terminarea Teatrului de Operă și Balet.

Note

Bibliografie
 Uniunea Arhitecților din România, Arhitecți în timpul dictaturii: Amintiri, Simetria, 2005

Arhitecți români
Decorați cu Ordinul Muncii
Absolvenți ai Universității de Arhitectură și Urbanism "Ion Mincu"

Paraschiva Iubu


No confundir con el canal ESPN3.
ESPN 3D fue un canal de televisión por cable o satélite de la familia ESPN que pertenece a The Walt Disney Company y Hearst Corporation, se especializa en la transmisión y retransmisión de deportes alrededor del mundo. Se puede adquirir tras contratar algún tipo de plan en un cableoperador pagando un costo adicional. El canal empezó a emitir las 24 horas del día en EE.UU. el 11 de junio de 2010 con un partido de la copa mundo de Sudáfrica y en Australia el 30 de julio del mismo año.  El canal esta compatible en el formato HD 3D de 720p de 16:9. El canal emite en inglés español y portugués, empezó en Brasil con la UEFA Champions League. En Argentina empieza el 24 de enero con los X Game de invierno y en inicio las transmisiones el 3 de junio de 2014.

Luego de estar cerca de tres años al aire en EE. UU. se decidió cerrar el canal por falta de clientes interesados en el 3D, según sus directivos decidieron hacerlo porque la baja audiencia no creció y varios de sus suscriptores se retiraron al poco tiempo.

Referencias

Enlaces externos
espn 3d

ESPN
Canales de televisión desaparecidos

ESPN 3D


Candy Six ist ein deutsches Popmusik-Projekt, das im Jahr 2010 gegründet wurde und anfänglich aus den Playmates Mia Gray und ihrer Kusine Nicole Belke bestand.

Geschichte
Nachdem Gray und Belke zwei Musikproduzenten kennengelernt hatten, wurden in einem Tonstudio in der Nähe von Stuttgart einige Probesongs aufgenommen. Der Bandname entstammt einer Playboy-Fotostrecke der Candyland-Partyreihe, die den Bildtitel "Candy" trug. Das sechste Foto aus der Reihe hatte den Namen "Candy 6". Als Manager trat Oliver Burghart auf. Als Erstveröffentlichung wurde eine Coverversion des Titels Boys ausgewählt, das den Titel Boys, Boys, Boys trug. Das dazugehörige Video zeigt die beiden in sexy Posen und knapper Kleidung beim Autowaschen in der Stuttgarter Autoservicestation Mr. Wash. Als Gaststar wurde der ehemalige Profiboxer René Weller engagiert, der in dem Video auftrat. das Video wurde von Bandito Films produziert, Regie führte Milos Savic.

Danach hatte die Band mehrere Fernsehauftritte, unter anderem in der Oliver Pocher Show auf Sat.1 sowie bei einem Auftritt bei Big Brother auf RTL II. Es folgte eine deutschlandweite Club-Tour.

Anfang 2011 gab das Duo die Trennung bekannt, da Nicole Belke aus privaten Gründen Candy Six verlassen musste. Gray beendete daraufhin die Zusammenarbeit mit ihren Produzenten. Zu einem Neustart kam es, als sie einige Monate später auf einer Veranstaltung die Sängerin Patricia Banks kennenlernte. Der erste gemeinsame Song trug den Titel Life Is Rich. Es folgten Auftritte bei der SWR Fashion & Musik, der Eröffnung des Cannstatter Wasen und im Dezember 2012 bei der NRJ Music Tour in Stuttgart. 2012 erschien ihre Single Close Your Eyes. 2013 stieg Patricia Banks jedoch aus privaten und zeitlichen Gründen wieder aus.

Mia Gray führt das Projekt alleine mit wechselnden Gastmusikern weiter. 2014 erschien die bisher letzte Single Paradise, die sie zusammen mit Oliver Kobs aufnahm.

Diskografie
Singles
 2010: Boys
 2012: Life Is Rich
 2012: Close Your Eyes
 2014: Paradise

Weblinks
 Offizielle Website www.candy-six.de (Version vom 29. Juni 2017, nicht mehr Online)

Einzelnachweise

Duo (Musik)
Popband
Deutsche Band

Candy Six


Sveučilište Rockefeller (eng. Rockefeller University), centar za znanstvena istraživanja i obrazovanje, s naglaskom na biomedicinske znanosti, kemiju, bioinformatiku i fiziku. Osnovao ga je 1901. godine američki poduzetnik John D. Rockefeller, po kojemu nosi ime. Godine 1910. osnovana je sveučilišna bolnica kao prva takva ustanova koja se bavila isključivo kliničkim istraživanjem.

Smješteno je u gradu New Yorku, na području Manhattana.

Vanjske poveznice

 Službena stranica

Rockefeller
Dinastija Rockefeller

Sveučilište Rockefeller


Ağaçpınar, Adana ilinin Ceyhan ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Mahallenin adı, 1928 yılına ait Türkçe kaynaklarda Kürt köyü olarak geçmektedir. Günümüzde ise Ağaçpınar ismiyle köy statüsünü sürdürmektedir.

Coğrafya ve ulaşım
Adana il merkezine 54 km, Ceyhan ilçesine 9 km uzaklıktadır.

Nüfus

Altyapı bilgileri

Kaynakça

https://www.e-icisleri.gov.tr/Anasayfa/MulkiIdariBolumleri.aspx  Genel Mahalle Listesi, T.C.İçişleri Bakanlığı, Mart 2020.

Dış bağlantılar

 Yerelnet

Ceyhan'ın mahalleleri

Ağaçpınar, Ceyhan


Michelle Carla Cliff (2 de novembro de 1946 - 12 de junho de 2016) foi uma autora jamaicana-americana cujas obras notáveis incluem Abeng (1985), No Telephone to Heaven (1987) e Free Enterprise (2004).

Além de romances, Cliff também escreveu contos, poemas em prosa e obras de crítica literária. Seus trabalhos exploram os vários problemas complexos de identidade que decorrem da experiência do pós-colonialismo, bem como a dificuldade de estabelecer uma identidade individual autêntica diante das construções de raça e gênero. Um revisionista histórico, muitos dos trabalhos de Cliff buscam promover uma visão alternativa da história contra as narrativas convencionais estabelecidas. Ela frequentemente se referia à sua escrita como um ato de desafio - uma maneira de recuperar uma voz e construir uma narrativa para falar contra o indizível, abordando questões de sexo e raça.

Identificando-se como birracial e bissexual, Cliff, que tinha cidadania jamaicana e americana, usou sua voz para criar um corpo de trabalho repleto de poesia em prosa, romances e contos. Seus escritos foram enriquecidos pelo poder, privilégio e dor de sua multilocalização para reimaginar criativamente a identidade caribenha.

Biografia
Cliff nasceu em Kingston, Jamaica, em 1946 e mudou-se com sua família para a cidade de Nova York três anos depois. Seu pai era Carl Cliff e sua mãe era Lilla Brennan. Cliff descreveu sua família como "jamaica branca", jamaicanos de ascendência principalmente européia, mas depois começou a se identificar como uma mulher negra de pele clara. Respondendo a uma descrição dela na antologia das Índias Ocidentais "Her True True Name" como tendo pele clara o suficiente para ser funcionalmente branca, Cliff rejeitou a noção de que uma pessoa tem "uma perspectiva branca só porque você parece branca". Ela voltou para a Jamaica em 1956 e frequentou a St Andrew High School for Girls, onde manteve um diário e começou a escrever, antes de retornar à cidade de Nova York em 1960. Ela foi educada no Wagner College (Nova York), onde se formou em História Européia e no Warburg Institute da Universidade de Londres, onde fez pós-graduação em estudos renascentistas, com foco específico no Renascimento italiano. Ela ocupou cargos acadêmicos em várias faculdades, incluindo Trinity College e Emory University.

A partir de 1999, Cliff morou em Santa Cruz, Califórnia, com sua companheira, a poetisa americana Adrienne Rich. Os dois eram sócios desde 1976; Rich morreu em 2012.

Cliff morreu de insuficiência hepática em 12 de junho de 2016.

Carreira e trabalhos
Seu primeiro trabalho publicado veio na forma do livro Claiming an Identity They Taught Me to Despise, que abordou as várias maneiras pelas quais a própria Cliff experimentou o racismo e o preconceito.

Tendo encontrado companheirismo e comunidade com feministas afro-americanas e latinas, o trabalho de Cliff prosperou e contribuiu para permitir que outras vozes fossem ouvidas. Cliff contribuiu para a antologia feminista negra de 1983, Home Girls: A Black Feminist Anthology.

Em 1984, Cliff publicou Abeng, um romance semiautobiográfico que explora tópicos da subjetividade sexual feminina e da identidade jamaicana. Em seguida veio The Land of Look Behind: Prose and Poetry (1985), que usa o mundo folclórico jamaicano, sua paisagem e cultura para examinar a identidade.

O segundo romance de Cliff, No Telephone to Heaven, foi publicado em 1987. No centro deste romance, que continua a história de Clare Savage desde seu primeiro romance, Abeng, ela explora a necessidade de recuperar um passado africano reprimido.

Seus trabalhos também foram antologizados em uma coleção editada por Barbara Smith e Gloria Anzaldúa para Making Face, Making Soul: Creative and Critical Writing by Feminists of Color (1990).

A partir de 1990, o trabalho de Cliff é visto como tendo um foco mais global, especialmente com sua primeira coleção de contos, Bodies of Water . Em 1993 ela publicou seu terceiro romance, Free Enterprise, e em 1998 publicou outra coleção de contos, The Store of a Million Items . Ambas as obras continuam sua busca por corrigir as injustiças históricas.

Ela continuou a trabalhar ao longo dos anos 2000, lançando várias coleções de ensaios e contos, incluindo If I Could Write This Fire (2008) e Everything Is Now: New and Collected Short Stories (2009). Seu último romance, Into The Interior, foi publicado em 2010.

Em 2015, Cliff participou de muitos projetos literários, incluindo a tradução para o inglês de obras de vários escritores, poetas e criativos, como a poetisa argentina Alfonsina Storni; Poeta e dramaturgo espanhol, Federico García Lorca e poeta, cineasta e filósofo italiano Pier Paolo Pasolini.

Ficção

 2010: Into the Interior (University of Minnesota Press). Novela
 2009: Everything is Now: New and Collected Stories (University of Minnesota Press). contos
 2004: Free Enterprise: A Novel of Mary Ellen Pleasant (City Lights Publishers). Novela
 1998 : A Loja de um Milhão de Itens (Nova York: Houghton Mifflin Company). contos
 1993 : Free Enterprise: A Novel of Mary Ellen Pleasant (Nova York: Dutton). Novela
 1990 : Bodies of Water (Nova York: Dutton). contos
 1987 : No Telephone to Heaven (Nova York: Dutton). Novela (sequência de Abeng )
 1984 : Abeng (Nova York: Pinguim). Novela

Poesia em prosa

 1985: The Land of Look Behind and Claiming (Firebrand Books).
 1980: Reivindicando uma identidade que eles me ensinaram a desprezar (Persephone Press).

Editoria

 1982: Lillian Smith, The Winner Names the Age: A Collection of Writings (Nova York: Norton).

Outros

 2008: Se eu pudesse escrever isso no fogo Imprensa da Universidade de Minnesota. Coleção de não-ficção.
 1982: "Se eu pudesse escrever isso no fogo, escreveria isso no fogo", em Barbara Smith (ed. ), Home Girls : A Black Feminist Anthology (Nova York: Kitchen Table: Women of Color Press ).
 1994: "História como ficção, ficção como história", Plowshares, outono de 1994; 20(2–3): 196–202.
 1990: "Object into Subject: Some Thoughts on the Work of Black Women's Artists", em Gloria Anzaldúa (ed. ), Making Face, Making Soul/Haciendo Caras: Creative and Critical Perspectives by Women of Color (San Francisco: Aunt Lute), pp. 271–290.

Feminismo
Em 1981, Cliff tornou-se associada do Women's Institute for Freedom of the Press.

Leitura adicional

 Curry, Ginette. "Toubab La!": representações literárias de personagens mestiços na diáspora africana . Newcastle, Inglaterra: Cambridge Scholars Pub., 2007.
 Cartelli, Thomas (1995), "Depois da Tempestade: Shakespeare, Pós-colonialidade e Novo, Novo Mundo Miranda de Michelle Cliff," Literatura Contemporânea 36(1): 82–102.
 Edmondson, Belinda (1993), "Race, Writing, and the Politics of (Re)Writing History: An Analysis of the Novels of Michelle Cliff," Callaloo 16(1): 180–191.
 Lima, Maria Helena (1993), "Desenvolvimentos Revolucionários: Sem Telefone para o Céu de Michelle Cliff e o Anjo de Merle Collins," Ariel 24(1): 35–56.
 Lionnet, Francoise (1992), "Of Mangoes and Maroons: Language, History, and the Multicultural Subject of Michelle Cliff's Abeng ", em Sidonie Smith e Julia Watson (eds), De/Colonizing the Subject: The Politics of Gender in Women's Autobiography, Minneapolis: University of Minnesota Press, pp. 321–345. .
 Raiskin, Judith (1994), "Inverts and Hybrids: Lesbian Rewrites of Sexual and Racial Identities", em Laura Doan, ed. The Lesbian Postmodern, New York: Columbia University Press, pp. 156–172.
 Raiskin, Judith (1993), "A Arte da História: Uma Entrevista com Michelle Cliff," Kenyon Review 15(1): 57–71.
 Schwartz, Meryl F. (1993), "Uma entrevista com Michelle Cliff", Literatura Contemporânea 34(4): 595–619.

Referências

Ligações externas

 Biografia na Universidade de Emory

Mulheres romancistas dos Estados Unidos
Professores da Universidade Emory
Feministas dos Estados Unidos
Feministas afro-estadounidenses
Feministas lésbicas
Mortos em 2016
Nascidos em 1946
!Mais Teoria da História na Wiki (Negres)
!Mais Teoria da História na Wiki (Mais Pretas)

Michelle Cliff


Amschel Mayor James Rothschild (Pariz, 18. travnja 1955. – Pariz, 8. srpnja 1996.), britanski bankar i poduzetnik iz engleske loze bogate židovske obitelji Rothschild.

Rodio se kao najmlađe dijete u drugom braku svog oca baruna Victora Rothschilda (1910. – 1990.) s Teresom Georginom Mayor (1915. – 1996.). Među braćom i sestrama ističu se njegov polubrat iz očeva prvog braka, Jakob Rothschild (r. 1936.), četvrti barun Rothschild i sestra Emma Georgina Rothschild (r. 1948.), povjesničarka ekonomije i profesorica na Hardvardskom sveučilištu.

Školovao se u školi King's College Choir i na koledžu Leys u Cambridgeu, a potom je pohađao Gradsko sveučilište u Londonu, gdje je studirao ekonomiju, povijest i arheologiju. Arheologija mu je bila velika strast te je bio osobito počašćen kada je izabran u vijeće Britanskog muzeja za razvoj povjerenja.

Uključio se u rad obiteljske banke 1987. godine, a pripravništvo je odrađivao do 1990. godine u drugim obiteljskim firmama i šest mjeseci kod rođaka Sir Evelyna de Rothschilda (r. 1931.), nakon čega je bio imenovan izvršnim direktorom, a potom 1993. goidne, izvršnim predsjednikom Rothschild Asset Managementa. Od 1995. godine bio je ujedno i neizvršni direktor Sun Alliance Group-a.

Godine 1996. iznenada je počinio samoubojstvo u Hôtelu Le Bristol u Parizu, što je objašnjeno neliječenom depresijom zbog majčine smrti nekoliko mjeseci ranije.

Privatni život

Godine 1981. oženio je Anitu Patience Guinness, kćerku bankara Jamesa Edwarda Alexandera Rundella Guinnessa, s kojom je imao troje djece:
 Kate Emma Rothschild (r. 1982.), udala se 2003. godine za Bena Goldsmitha, sina milijardera Sir Jamesa Goldsmitha
 Alice Miranda Rothschild (r. 1983.), udala se za Zaca Goldsmitha, političara i Benovog brata
 James Amschel Victor Rothschild (r. 1985.), oženio je 2015. godine Nicky Hilton, prapraunuku Conrada Hiltona, osnivača hotelskog lanca "Hilton" i sestru Paris Hilton

Bilješke

Vanjske poveznice
 Amschel Mayor James Rothschild (1955.-1996.) - family.rothschildarchive.org

Bankari iz obitelji Rothschild (Ujedinjeno Kraljevstvo)

Amschel Rothschild


Le gouvernement Erbakan (en ) est le cinquante-quatrième gouvernement de la république de Turquie (en ), en fonction entre le  et le , durant la  de la Grande Assemblée nationale de Turquie.

Historique

Élections de 1995 et invalidation du gouvernement précédent
Le , formé du Parti de la mère patrie (ANAP) et du Parti de la juste voie (DYP), voit le jour le  avec l'approbation du président Süleyman Demirel et à l'initiative de l'armée, qui souhaite écarter le Parti du bien-être (RP), à qui elle reproche son orientation islamiste, qui est alors arrivé en tête à la majorité relative des élections législatives turques de 1995.

Le , immédiatement après l'investiture du nouveau cabinet, arguant que le quorum n'a pas été atteint lors du vote de confiance, Necmettin Erbakan dépose un recours à la Cour constitutionnelle pour invalider le gouvernement. Le , la Cour constitutionnelle accepte le recours et annule le vote. Les députés du RP déposent une motion de censure contre le gouvernement déchu le , celle-ci est votée par le Parlement le .

Formation
Trois jours plus tard, le Premier ministre Mesut Yılmaz remet sa démission au président Süleyman Demirel qui l'accepte et demande au , Necmettin Erbakan, de former un nouveau gouvernement.

Après trois semaines d'intenses négociations avec Tansu Çiller, Necmettin Erbakan parvient finalement à constituer un gouvernement de coalition entre le RP et le DYP le . Le protocole de coalition entre les deux partis prévoit une rotation à la tête du gouvernement tous les deux ans, Necmettin Erbakan devant assumer la charge en premier de 1996 à 1998 et Tansu Ciller de 1998 à 2000. En attendant son tour, cette dernière est nommée vice-Première ministre et ministre des Affaires étrangères. Outre le Premier ministre, le gouvernement est paritaire avec 18 ministres pour chaque parti.

Le , le gouvernement obtient la confiance par 278 votes pour, 265 contre et 1 abstention. De nombreux députés du Parti de la juste voie (dont le ministre des Affaires étrangères du gouvernement précédent Emre Gönensay) ayant voté contre la confiance, le soutien sans participation des sept députés du Parti de la grande unité (BBP) s'avère décisive dans l'obtention de cette dernière.

Évolution
Opposé à la visite d'État controversée de Necmettin Erbakan en Libye, le ministre de l'Intérieur  (DYP) démissionne le . Il est aussitôt remplacé par Meral Akşener (DYP), qui devient, à cette occasion, la première femme ministre de l'Intérieur de l'histoire de la Turquie. Il est à noter que la démission d'Ağar intervient quelques jours seulement après l'affaire de Susurluk dans laquelle il s'est retrouvé directement mis en cause (des faux signés de sa main ayant été retrouvés dans une voiture à bord de laquelle voyageaient un député de son parti, le numéro deux de la police d'Istanbul et un tueur à gages d'extrême droite accompagné sa compagne) et pourrait donc avoir été, en réalité, motivée par cette dernière.

Le , le ministre de l'Industrie et du Commerce  et le ministre de la Santé , tous deux membres du DYP, démissionnent de leurs postes respectifs pour protester contre l'orientation islamique du gouvernement. Le premier est remplacé par  et le second par le ministre d'État Nafiz Kurt qui assure seulement l'intérim avant que le poste de ministre de la Santé ne soit pris en charge par le ministre d'État , le .

Le , alors que la crise politique s'accentue et que la démission prochaine d'Erbakan est évoquée, c'est au tour du ministre du Tourisme  de donner sa démission, ce dernier refusant le maintien d'une coalition avec le Parti du bien-être au motif qu'.

Succession
Après avoir temporisé en acceptant d'appliquer les mesures prônées par l'armée en avril 1997 lors du mémorandum militaire turc de 1997, Erbakan est finalement contraint de démissionner le  sous la pression de l'armée.  et syndicats dont le TISK, et les trois principales confédérations de salariés avaient lancé début juin au Premier ministre un appel commun l'encourageant à se retirer.

La coalition sortante, qui ne dispose désormais plus de la majorité au Parlement, propose Tansu Çiller comme Première ministre dans le cadre d'une rotation anticipée à la tête du gouvernement, et des élections anticipées pour la fin de l'année 1997 ou pour le printemps 1998. Mais le président Süleyman Demirel désigne de nouveau Mesut Yılmaz, pour former le nouveau gouvernement. Il constitue le  une .

Composition

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Politique de la Turquie
 Necmettin Erbakan
 Élections législatives turques de 1995
 Mémorandum militaire turc de 1997

Lien externe
  Site du Premier ministre turc

Erbakan

Gouvernement Erbakan


The Canadian Alliance, a conservative political party in Canada, held two leadership elections to choose the party's leader. The first was held shortly after the party's founding in 2000, and the second was held in 2002. The party merged with the Progressive Conservative Party of Canada in 2003 to form the Conservative Party of Canada.

The 1987 founding convention of the Reform Party of Canada elected Preston Manning as party leader by acclamation. Manning was re-ratified as leader at every subsequent convention of the party without opposition.

The Reform Party became the "Canadian Reform Conservative Alliance" (better known as the "Canadian Alliance") in 2000 and had its first contested leadership election. Canadian Alliance leadership votes were conducted via a pure one member, one vote system in which each party member cast a ballot with equal weight.

In the CA's system, the leader was the candidate who received 50% plus one of all votes cast (i.e., an absolute majority). If no candidate had an absolute majority on the first ballot, the top two candidates participated in a run-off election several weeks after the first ballot.

2000 leadership election

Candidates
Stockwell Day: 49, Progressive Conservative Treasurer of Alberta (since 1997), Alberta Minister of Social Services (1996-1997) Alberta Minister of Labour (1992-1996), MLA for Red Deer North (since 1986), and former assistant pastor and school administrator at the Bentley Christian Centre in Bentley, Alberta.

Preston Manning: 58, founder and leader of the Reform Party of Canada (1987-2000), Member of Parliament for Calgary Southwest, Alberta (since 1993), Leader of the Opposition (1997-2000).

Tom Long:, 42, lawyer, former president of the Progressive Conservative Party of Ontario (1986-1989), chair of Ontario PC election campaigns in 1995 and 1999, co-chair of Canadian Alliance founding convention.

Keith Martin: 40, physician and Member of Parliament for the riding of Esquimalt—Juan de Fuca, British Columbia (since 1993). Martin advocated a position that was conservative on economic issues but is socially liberal.

John Stachow: 37, Ontario Power Generation worker from Myrtle, Ontario, advocate of a "social credit", and that the government of Canada to assume direct control over the nation's money supply, rather than leaving this responsibility in the hands of private banks. Opponent of the 1913 Bank Act.

To be nominated, candidates needed to submit signatures from 300 Canadian Alliance members and a $25,000 deposit.

2002 leadership election

Stephen Harper: 43, President of the National Citizens Coalition (1998-2002); Reform Party Member of Parliament, 1993-1997, for Calgary West,  Alberta (1993-1997), Reform Party Critic for Intergovernmental Affairs (1994-1997), and Finance (1995-1996). Economist by profession.

Stockwell Day: 51, leader of the Canadian Alliance (2000-2001), Member of Parliament for Okanagan—Coquihalla, British Columbia (since 2000); former Alberta cabinet minister and MLA; agreed to resign and recontest the Canadian Alliance leadership following a caucus revolt.

Diane Ablonczy: 52, lawyer, Opposition Critic for Human Resources Development, Member of Parliament for Calgary North (1993-1997), then Calgary—Nose Hill, Alberta (since 1997).

Grant Hill: 58, medical doctor, Opposition Critic for Intergovernmental Affairs, former Critic for Health (1994-1999), Member of Parliament for Macleod, Alberta (since 1993).

During the early campaign, Toronto drag queen Enza Anderson also declared her candidacy for the leadership, although she dropped her bid before the official registration deadline.

See also
 Canadian Alliance
 leadership convention
 Conservative Party of Canada leadership elections

References

Federal leadership elections in Canada
Canadian Alliance
Conservative Party of Canada leadership elections

Canadian Alliance leadership elections


Yongalık, Sakarya ilinin Akyazı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Sadzların çoğunlukta olduğu bir yerleşimdir. Mahallenin Abhazca adı Beyzir Y'kita'dır. Mahallenin adı, 1928 yılı kayıtlarında Germiye Yongalık olarak geçmektedir.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 46 km, Akyazı ilçesine 14 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yerelnet

Akyazı'nın mahalleleri

Yongalık, Akyazı


216 Kleopatra is a large M-type asteroid with a mean diameter of  and is noted for its elongate bone or dumbbell shape. It was discovered on 10 April 1880 by Austrian astronomer Johann Palisa at the Austrian Naval Pola Observatory, in what is now Pula, Croatia, and was named after Cleopatra, the famous Egyptian queen. It  has two small minor-planet moons which were discovered in 2008 and later named Alexhelios and Cleoselene.

Orbit and classification

Kleopatra is a non-family asteroid from the main belt's background population. It orbits the Sun in the central asteroid belt at a distance of 2.1–3.5 AU once every 4 years and 8 months (1,706 days; semi-major axis of 2.79 AU). Its orbit has an eccentricity of 0.25 and an inclination of 13° with respect to the ecliptic. The body's observation arc begins at Leipzig Observatory  on 20 April 1880, ten days after to its official discovery observation at Pola Observatory.

Physical characteristics

Size and shape
Kleopatra is a relatively large asteroid, with a mean (volume-equivalent) diameter of  and an unusually elongate shape.

The initial mapping of its elongated shape was indicated by stellar occultation observations from eight distinct locations on 19 January 1991. Subsequent observations with the ESO 3.6 m Telescope at La Silla, run by the European Southern Observatory, were interpreted to show a double source with two distinct lobes of similar size. These results were disputed when radar observations at the Arecibo Observatory showed that the two lobes of the asteroid are connected, resembling the shape of a ham-bone. The radar observations provided a detailed shape model that appeared on the cover of Science Magazine. Later models suggested that Kleopatra was more elongate and the most recent models using radar delay-Doppler imaging, adaptive optics, and stellar occultations provide dimensions of 267 × 61 × 48 km.

Satellites
In 1988 a search for satellites or dust orbiting this asteroid was performed using the UH88 telescope at the Mauna Kea Observatories, but the effort came up empty. In September 2008, Franck Marchis and his collaborators announced that by using the Keck Observatory's adaptive optics system, they had discovered two moons orbiting Kleopatra. In February 2011, the minor-planet moons were named Alexhelios  (outer) and Cleoselene  (inner), after Cleopatra's children Alexander Helios and Cleopatra Selene II. The outer and inner satellites are about 8.9 ± 1.6 and 6.9 ± 1.6 km in diameter, with periods of 2.7 and 1.8 days, respectively.

Mass, density, and composition
The presence of two moons provides a way to estimate Kleopatra's mass, although its irregular shape makes the orbital modeling a challenge. The most recent adaptive-optics observations and modeling provides a mass of Kleopatra of , or , which is significantly lower than previously thought. When combined with the best volume estimate for Kleopatra, this indicates a bulk density of .

These recent bulk density results call into question the canonical view of Kleopatra as a pure metallic object. Kleopatra's radar albedo suggests a high metal content in the southern hemisphere, but is similar to the more common S- an C-class asteroids along the equator. One way to reconcile these observations is to hypothesize that Kleopatra is a rubble-pile asteroid with significant porosity in dynamic equilibrium.

Origin

One possible origin that explains Kleopatra's shape, rotation, and moons is that it was created by an oblique impact perhaps 100 million years ago. The increased rotation would have elongated the asteroid and caused Alexhelios to split off. Cleoselene may have split off later, around 10 million years ago. Kleopatra is a contact binary – if it were spinning much faster, the two lobes would separate from each other, making a true binary system.

See also
List of exceptional asteroids

References

External links
 Lightcurve plot of 216 Kleopatra, Palmer Divide Observatory, B. D. Warner (2006)
 Triplicity and physical characteristics of Asteroid (216) Kleopatra
 Astronomers Catch Images of Giant Metal Dog Bone Asteroid – NASA article, May 2000
 An Asteroid for the Dogs, August 2000
 Dictionary of Minor Planet Names, Google books
 Discovery Circumstances: Numbered Minor Planets (1)-(5000) – Minor Planet Center

000216
Discoveries by Johann Palisa
Named minor planets
000216
216 Kleopatra
000216
000216
18800410
000216

216 Kleopatra


Carlos Brujes o Carlos de Brujas ( Brujas, Flandes, fecha indeterminada - Sevilla, 22 de diciembre de 1560) fue un maestro vidriero de origen flamenco que se trasladó a España a mediados del . El 8 de agosto de 1558 fue nombrado maestro vidriero de la Catedral de Sevilla.

Tras la muerte de Arnao de Flandes en 1557, continuó la labor que se encontraba muy avanzada de confeccionar las vidrieras de la Catedral se Sevilla, entre sus obligaciones se incluía no solo la realización de nuevos vitrales, sino la restauración y conservación de los ya existentes.

Sin embargo la duración de su actividad fue escasa, poco después del nombramiento fue detenido por la Inquisición bajo la acusación de luteranismo, y condenado a ser quemado en la hoguera en un Auto de fe junto a otros 12 reos. La costumbre era que los condenados fueran desposeídos de todos sus bienes y en el caso de los artistas que se procediera a la destrucción de todas obras. Brujes había finalizado en 1558 una espléndida vidriera que representaba la "Resurrección del Señor", realizada para una ventana situada en el brazo norte del crucero de la Catedral de Sevilla por la que cobró 66.776 maravedíes, obra que no fue destruida y se ha conservado magníficamente hasta nuestros días como única representación de su arte. En ella se denota su concepto manierista de la imagen religiosa basado en una técnica más libre y en unos criterios figurativos más expresivos que los hasta entonces imperantes. En el centro se representa a Jesucristo resucitado con un manto rojo, rodeado por rayos de luz, sobre un fondo de nubes y cabezas de ángeles.

Referencias

B
B
Luteranos
Ejecutados en la hoguera

Carlos Brujes


O Campeonato Mundial de Ginástica Estética de Grupo de 2022, a 22ª edição da competição de ginástica estética de grupo, foi realizada em Graz, na Áustria, de 25 a 27 de novembro, no Raiffeisen Sportpark.

Países participantes

Medalhistas

Quadro de medalhas

Referências

Ligações externas

 Evento no site da IFAGG

2022
Desporto na Áustria em 2022
Mundial
Competições de ginástica da Áustria
Eventos esportivos sediados na Áustria


Laurel Ptak é uma artista, curadora, escritora e educadora baseada na cidade de Nova Iorque.

Carreira
Anteriormente, Ptak atuou como diretora e curadora da organização sem fins lucrativos Art in General, fundada por artistas, na cidade de Nova Iorque de 2017 a 2020. Uma figura multidisciplinar dentro do campo da cultura, ela fez contribuições nas disciplinas de fotografia, novos médias, arte de prática social, curadoria e tecnologia. Ela foi nomeada uma das 100 Principais Pensadores Globais pela revista Foreign Policy em 2014. Atualmente é professora MFA na Escola de Arte, Média e Tecnologia da The New School e membro do corpo docente do programa de pós-graduação em Prática Curatorial da School of Visual Arts.

O seu trabalho analisou os efeitos sociais da tecnologia e projetos recentes abordaram tópicos como feminismo, hackeamento e redes sociais. Ptak é co-editora do livro Undoing Property? com a artista Marysia Lewandowska. Os seus ensaios, entrevistas e projetos artísticos exploram temas de trabalho imaterial, economia política e bens comuns. Um dos projetos mais conhecidos de Ptak, Wages For Facebook, baseia-se em ideias da campanha feminista internacional Wages for housework dos anos 1970 para pensar as relações contemporâneas de capitalismo, classe e trabalho afetivo dentro das redes sociais. Quando foi lançado como website, atraiu imediatamente mais de 20.000 visualizações e foi rapidamente debatido internacionalmente nas redes sociais e na imprensa, desencadeando uma conversa pública sobre os direitos dos trabalhadores e a própria natureza do trabalho, bem como a política da sua recusa, na era digital. Ela é co-fundadora do premiado projeto Arte+Feminismo uma maratona de edição da Wikipédia, que aborda as disparidades de género online e os seus efeitos nas formas públicas de conhecimento, com edições públicas organizadas a cada ano no Museu de Arte Moderna na cidade de Nova Iorque e co-organizado por inúmeras instituições de arte e universidades ao redor do mundo.

Ptak estudou arte, teoria crítica e história da arte no Hampshire College e possui mestrado em curadoria e história da arte contemporânea pelo Center for Curatorial Studies do Bard College, onde escreveu a sua tese de graduação sobre arte feminista na década de 1990.

Referências

Pessoas vivas

Pessoas da Wikipédia

Ano de nascimento desconhecido

Artistas dos Estados Unidos

Curadoras dos Estados Unidos

Laurel Ptak


Isidoro Verga (Bassano in Teverina, 29 de abril de 1832 – Roma, 10 de agosto de 1899) foi um cardeal italiano da Igreja Católica, Penitenciário-mor Apostólico.

Biografia
Estudou no Seminário de Orte; no Seminário de Viterbo; depois, no Collegio Romano (teologia) e, finalmente, na Universidade de Roma "La Sapienza" (direito canônico).

Foi ordenado padre em 1859. Foi advogado no tribunal da Sagrada Rota Romana, sommiste na Sagrada Congregação para os Bispos e cônego da Basílica de São Pedro. Em 29 de janeiro de 1877, foi nomeado pró-secretário da Sagrada Congregação do Concílio Tridentino e secretário, em 30 de julho de 1878. Participou, juntamente com os Monsenhores Luigi Pallotti e Luigi Galimberti, na redação da constituição apostólica Romanos Pontifices, de 8 de maio de 1881, que regulou as relações entre os bispos e as ordens regulares. Foi também Consultor da Sagrada Congregação de Propaganda Fide.

Foi criado cardeal pelo Papa Leão XIII, no Consistório de 10 de novembro de 1884, recebendo o barrete vermelho e o título de cardeal-diácono de Santo Ângelo em Pescheria em 13 de novembro do mesmo ano.

Em 31 de julho de 1885 foi nomeado prefeito do Supremo Tribunal da Assinatura Apostólica e foi prefeito da Sagrada Congregação dos Bispos e Regulares, de 12 de novembro de 1888 a 1 de outubro de 1896. Optou pela diaconia de Santa Maria em Via Lata em 1 de junho de 1891. Optou pela ordem dos cardeais-presbíteros e recebeu o título de São Calisto em 22 de junho de 1896. Em 1 de outubro desse mesmo ano, foi nomeado Penitenciário-mor Apostólico.

Passa para a ordem dos cardeais-bispos e para a sé suburbicária de Albano em 30 de novembro de 1896. Foi consagrado em 13 de dezembro, na capela do Collegio Pio Latino, por Luigi Oreglia di Santo Stefano, cardeal decano do Sagrado Colégio dos Cardeais, assistido por Cesare Sambucetti, secretário da Sagrada Congregação Cerimonial e por Beniamino Cavicchioni, prelado adjunto da Sagrada Congregação do Concílio.

Morreu em 10 de agosto de 1899, em Roma. Velado na basílica de San Lorenzo in Damaso, seu corpo foi sepultado na capela do Sagrada Congregação da Propaganda Fide no cemitério Campo di Verano em 13 de agosto. O funeral realizou-se naquela basílica no dia seguinte, 14 de agosto.

Ligações externas

Naturais de Viterbo (província)
Alunos da Universidade de Roma "La Sapienza"
Cardeais da Itália
Cardeais nomeados pelo papa Leão XIII
Cardeais protodiáconos
Cardeais-bispos de Albano

Isidoro Verga


6664 Tennyo este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
6664 Tennyo este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Oizumi de Takao Kobayashi. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,38 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 4,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 6001-7000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

6664 Tennyo


Kóreuhlynur (fræðiheiti: Acer pseudosieboldianum) er runni eða lítið lauftré af ættkvísl hlyna (Acer) sem er frá norðausturhluta Asíu (norðaustur Kína, Kóreuskaga og austast í Rússlandi).  Hann getur orðið að 8 m hár.

Hann hefur verið lítið eitt reyndur á Íslandi, en með litlum árangri. Hann er talinn mun harðgerðari en japanshlynur.

Tilvísanir

Hlynir

Kóreuhlynur


Şalom, Türk Yahudi toplumuna yönelik yayın yapan, tamamını gönüllü yazar, köşe yazarı ve çizerlerin oluşturduğu, İstanbul'da yayınlanan haftalık gazete.

Gazete 1947 yılında gazeteci Avram Leyon tarafından kuruldu. Şalom gazetesinin ilk baskısı Cumhuriyet Bayramı etkinlikleri kapsamında 29 Ekim 1947'de çıktı. Gazetenin isim hakkı 1984 yılında Gözlem Gazetecilik Basın ve Yayın A. Ş.'ne devredildi. Haftalık tirajı yaklaşık 5.000 civarında olan Şalom gazetesi, Çarşamba günleri yayınlanır.

İçeriğinde; toplum ve cemaat haberleri, dış haberler, yaşam, kültür, sanat, eğitim, çevre, teknoloji ve sağlık konularında yazı ve haberler ile Yahudi dini ve geleneklerine ilişkin bilgiler, köşe yazıları ve karikatürler yer alır.

Gazete kuruluşunu takip eden uzun yıllar boyunca Latin harfleriyle Ladino dilinde yayınlandı. Gazetenin o dönemde esas amacı bu dili Türkçeden çok daha iyi bilen ve konuşan İstanbul'daki Yahudi toplumuna dünya Yahudiliği ile ilgili haberleri verebilmek, ayrıca İstanbul Yahudi Cemaati bünyesindeki haberleri topluma duyurmaktı. Fakat 1984 yılında tabloid boyutta altı ya da sekiz sayfa halinde okurla buluşan Şalom gazetesi, Türkçenin ana dil olarak Ladinonun yerini almasından dolayı, Ladino dilinde bir sayfası hariç Türkçe yayınlanmaya başladı.

Şu anda ulusal gazetelerin ebadında yirmi ile yirmi dört sayfa arasında yayınlanan gazete, Sefarad Yahudileriinin beş yüzyılı aşkın bir süredir kullandıkları Ladino dilini yaşatmak amacıyla bir sayfasını bu dilde yayınlamaktadır. Bunun nedeni Türk Yahudi toplumunda Ladino dilini konuşanların genellikle 65 yaşının üstündekilerin oluşturması ve genç kuşaklara artık aktarılmamasından dolayı ciddi bir yok olma tehlikesiyle karşı karşıya olması. Şalom gazetesi bu yönüyle dünyada tek olma özelliğini sürdürmektedir. Bunun yanı sıra, her ay, tamamı Ladino dilinde olan, 24 sayfalık El-Amaneser eki yayınlanır. Bunun dışında aktüel, kültür, sanat ağırlıklı, Şalom-Dergi, Şalomist, Panorama gibi aylık ekleri bulunur.

Genel Yayın Yönetmeni İvo Molinas, Yayın Koordinatörü Virna Banastey Gümüşgerdan. Baş Yazarlığını İvo Molinas ile birlikte Yakup Barokas sürdürüyor.

Ayrıca bakınız
 Rav İzak Alaluf

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Şalom gazetesi
 Şalom gazetesi

Türkiye'de yayımlanan haftalık gazeteler
İstanbul gazeteleri
Yahudi gazeteleri
Ladino gazeteler
Türkçe gazeteler
İstanbul'da Musevilik
1947'de kurulan yayınlar
Türkiye gazeteleri

Şalom (gazete)


Die Kanadische Badmintonmeisterschaft 1939 fand Anfang März 1939 in Toronto statt.

Finalresultate

Literatur
 The Star-Phoenix (Saskatoon), 6. März 1939, S. 12.
 The Star-Phoenix (Saskatoon), 4. März 1939, S. 14.

1939
Badminton 1939
Badmintonwettbewerb in Toronto

Kanadische Badmintonmeisterschaft 1939


Embalse Zaza, o La Presa Zaza es el mayor embalse artificial de Cuba. Se encuentra ubicado en la provincia de Sancti Spíritus en el centro de la isla, a 10 kilómetros (6,2 millas) al sureste de la ciudad de Sancti Spíritus y 11 kilómetros (6,8 millas) al noroeste de Sierpe. Tiene un área de agua de 113,5 kilómetros cuadrados (43,8 millas cuadradas). y un volumen promedio de 750 millones de m³.

Véase también

 Geografía de Cuba
 Geografía de América

Referencias

Enlaces externos

Mapa de localización del Lago

Zaza

Embalse Zaza


Mads Ibenfeldt (født 26. januar 1985) er en tidligere dansk fodboldspiller, der senest spillede for Nykøbing FC som forsvar.

Han har tidligere blandt andet spillet for Southend United F.C.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Idrætsforeningen Skjold Birkerød
Fodboldspillere fra Lyngby Boldklub
Fodboldspillere fra Randers FC
Fodboldspillere fra AGF
Fodboldspillere fra Silkeborg IF
Fodboldspillere fra Lolland-Falster Alliancen
Fodboldspillere fra B.93
Fodboldspillere fra Brønshøj Boldklub
Fodboldspillere fra Akademisk Boldklub
Fodboldspillere fra Southend United F.C.
Fodboldspillere fra Nykøbing FC

Mads Ibenfeldt


Finnland nahm an den Olympischen Winterspielen 1992 im französischen Albertville mit 62 Athleten (49 Männer und 13 Frauen) in acht Sportarten teil. Das finnische Team belegte mit sieben Medaillen den achten Platz im Medaillenspiegel. Flaggenträger war der Eishockeyspieler Timo Blomqvist.

Der jüngste aber zugleich erfolgreichste finnische Sportler war der erst 16-jährige Skispringer Toni Nieminen, der zwei Gold- und eine Bronzemedaille gewann.

Medaillengewinner

Gold

Silber

Bronze

Teilnehmer nach Sportarten

Biathlon

Eishockey
Die finnische Mannschaft unterlag im Viertelfinale dem späteren Olympiasieger, dem GUS-Team. Nach der Platzierungsrunde belege Finnland letztlich den siebten Rang. Bester Scorer war Teemu Selänne mit sieben Toren und vier Assists.

Spieler:

Eiskunstlauf
Herren
 Oula Jääskeläinen → 19. Platz

Eistanzen
 Susanna Rahkamo und Petri Kokko → 6. Platz

Eisschnelllauf
Männer:
 Harri Ilkka
 500 m: 26. Platz – 38,48 sec
 1000 m: 34. Platz – 1:17,96 min

 Timo Järvinen
 5000 m: 32. Platz – 7:30,88 min
 10000 m: 21. Platz – 14:50,75 min

Freestyle-Skiing
Buckelpiste Männer:
 Janne Lahtela → 18. Platz
 Tero Turunen → 20. Platz
 Petri Penttinen → 41. Platz

Buckelpiste Frauen:
 Minna Karhu → 19. Platz

Ski Nordisch

Langlauf

Nordische Kombination
 Jari Mantila
 Einzel → DNF
 Mannschaft → 7. (+ 9:06,8)

 Sami Kallunki
 Einzel → 28. (+ 6:01,6)

 Pasi Saapunki
 Einzel → 20. (+ 4:35,3)
 Mannschaft → 7. (+ 9:06,8)

 Teemu Summanen
 Einzel → 24. (+ 5:31,3)
 Mannschaft → 7. (+ 9:06,8)

Skispringen
 Risto Laakkonen
 Normalschanze → 16.
 Großschanze → 21.
 Mannschaft →

 Mika Laitinen
 Normalschanze → 5.
 Großschanze → 19.
 Mannschaft →

 Toni Nieminen
 Normalschanze →
 Großschanze →
 Mannschaft →

 Ari-Pekka Nikkola
 Normalschanze → 53.
 Großschanze → 30.
 Mannschaft →

Weblinks

Finnland
Winterspiele 1992
Wintersport (Finnland)

Olympische Winterspiele 1992/Teilnehmer (Finnland)


La traquioniquia es una enfermedad de las uñas de causa desconocida que se caracteriza porque su superficie adopta un aspecto rugoso con estriaciones longitudinales y pequeñas depresiones, dándole al aspecto de haber sido dañadas con un papel de lija. Puede aparecer solamente en algunas uñas o afectar a la totalidad, tanto de las manos como de los pies, en cuyo caso se denomina distrofia de las 20 uñas.

La traquioniquia puede aparecer como un fenómeno aislado, o bien asociarse a otras enfermedades de la piel, como alopecia areata, liquen plano y psoriasis. En general se considera un proceso inflamatorio benigno que afecta con más frecuencia a niños y adolescentes de ambos sexos. Es raro a partir de los 30 años.

La causa de la enfermedad es desconocida, se ha especulado con la posibilidad de que sea de origen autoinmune. Otros autores consideran que puede deberse a una alteración genética, pues se ha observado que algunos casos tienen carácter familiar.

Referencias

Enfermedades de las uñas

Traquioniquia


Anne van Olst (* 25. März 1962 in Aalborg, Region Nordjylland, als Anne Koch Jensen) ist eine dänische Dressurreiterin.

Im Mai 2012 belegt sie Platz 78 der Weltrangliste.

Werdegang
1988 startete sie bei den Olympischen Spielen in Seoul und belegte im Einzel den 42. Rang, mit dem Team ritt sie auf Platz 9. Vier Jahre darauf belegte die Mannschaft bei den olympischen Reitwettbewerben in Barcelona den 5. Platz, im Einzel ritt van Olst auf Platz 10.

Bei den Europameisterschaften 1999 in Arnheim gewann sie im Team mit Lars Petersen, Lone Jörgensen und Jon Pedersen Mannschaftsbronze.

Bei den Olympischen Spielen 2000 in Sydney erritt das Team Platz vier, im Einzel belegte sie Rang 29. 2008 gewann die dänische Mannschaft bei den Olympischen Spielen in Peking die Bronzemedaille, im Einzel ritt van Olst auf Platz 21.

Pferde (Auszug)
 Clearwater (* 2002), brauner DWB-Wallach, Vater: Carpaccio, Muttervater: Limebrand, Besitzer: Anne van Olst + Team Eyquis

Weblinks
 Stall van Olst

Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1988
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 1992
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Reiter (Dänemark)
Olympiateilnehmer (Dänemark)
Däne
Geboren 1962
Frau

Anne van Olst


أبو قحافة عثمان بن عامر بن عمرو التيمي القرشي (83 ق هـ - 14 هـ / 542م - 635م) صحابي جليل وهو والد الصحابي أبو بكر الصديق  ، أسلم يوم فتح مكة سنة 8 هـ وتوفي في مكة سنة 14 هـ وله سبع وتسعون عاماً، وهو أول من ورث خليفةٍ في الإسلام.

نسبه
هو عثمان بن عامر بن عمرو بن كعب بن سعد بن تيم بن مرة بن كعب بن لؤي بن غالب بن فهر بن مالك بن النضر وهو قريش بن كنانة بن خزيمة بن مدركة بن إلياس بن مضر بن نزار بن معد بن عدنان التيمي القرشي، وأمه قيلة بنت أذاة بن رياح بن عبد الله بن قرط بن رزاح بن عدي بن كعب. يلتقي مع الرسول محمد في الجد الخامس مرة بن كعب.

أثناء هجرة ابنه أبي بكر
لما توجه النبي صلى الله عليه وسلم من مكة، حمل أبو بكر معه جميع ماله -خمسة آلاف، أو ستة آلاف- فأتى أبو قحافة وقد عمي، فقال: إن هذا قد فجعكم بماله ونفسه. فقالت أسماء بنت أبي بكر: كلا، قد ترك لنا خيرا كثيرا. فعمدت إلى أحجار، فجعلتهن في كوة البيت، وغطت عليها بثوب، ثم أخذت بيده، ووضعتها على الثوب، فقالت: هذا تركه لنا. فقال: أما إذ ترك لكم هذا، فنعم.

إسلامه
كان إسلامه يوم فتح مكة في السنة 8 هـ، تروي أسماء بنت أبي بكر وتقول:

موقفه من تولى أبى بكر الخلافة
استعظم والد أبي بكر أبو قحافة حين سمع بتولية ابنه خليفة فقال: أو رضيت بنو عبد مناف وبنو مخزوم

زوجاته وذريته
تزوج من:
 أم الخير سلمى بنت صخر بن عامر التيمية القرشية وولدت له: الخليفة أبو بكر الصديق.
 هند بنت نُقَيد بن بُجَير بن عبد بن قصي بن كلاب القرشية وولدت له: قريبة بنت أبي قحافة، وأم عامر بنت أبي قحافة، وأم فروة بنت أبي قحافة.

وفاته
لم يزل أبو قحافة بعدما أسلم في مكة لم يهاجر حتى توفي أبو بكر الصديق فورثه أبو قحافة السدس فرد ذلك على ولد أبي بكر، ثم توفي أبو قحافة في مكة في المحرم سنة 14 هـ وهو ابن 97 سنة.

المصادر

أجداد الصحابة
صحابة
عائلة أبي بكر الصديق
عرب في القرن 6
عرب في القرن 7
مكفوفون
مواليد 540
مواليد 542
مواليد 81 ق هـ
مواليد في مكة
وفيات 14 هـ
وفيات 635

أبو قحافة


حافلة المطار هي حافلة تنقل الناس من وإلى المطار، أو داخله للتنقل بين صالات المطار المختلفة. وتكون هذه الحافلات - في العادة - مزودة بمساحات رحبة لسهولة وضع الأمتعة. بدأ استخدامها في ستينات القرن الماضي في لندن وكانت تقل الركاب من وإلى مطار لندن هيثرو.

مراجع

حافلات حسب النوع
مناولة أرضية للطائرات

حافلة المطار


Încurcături sentimentale (titlu original: Mixed Nuts) este un film de Crăciun american din 1994 regizat de Nora Ephron pe baza unui film de comedie  franțuzesc din 1982, Le Père Noël est une ordure. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Steve Martin, Madeline Kahn, Rita Wilson, Anthony LaPaglia, Garry Shandling, Juliette Lewis și Adam Sandler.

Prezentare

Distribuție
 Steve Martin - Philip
 Madeline Kahn - doamna Blanche Munchnik
 Robert Klein - domnul Lobel
 Anthony LaPaglia - Felix
 Juliette Lewis - Gracie
 Rob Reiner - Dr. Kinsky
 Adam Sandler - Louie Capshaw
 Liev Schreiber - Chris
 Garry Shandling - Stanley
 Rita Wilson - Catherine O'Shaughnessy
 Parker Posey și Jon Stewart - Rollerbladers
 Joely Fisher - Susan
 Christine Cavanaugh și Henry Brown - ofițeri de poliție
 Brian Markinson - Policeman / Voice of obscene caller
 Steven Wright - Man at pay phone
 Caroline Aaron și Mary Gross - Hotline callers
 Victor Garber - Voice of irate neighbor
 Haley Joel Osment - Băiețel
 Michael Badalucco - șofer AAA
 Sidney Armus și Diane Sokolow - părinții lui Chris
 Kurt Lockwood - Omul de zăpadă cu role (necreditat)

Coloană sonoră

 "Mixed Nuts" – Dr. John (02:29)
 "I'll Be Home for Christmas" – Fats Domino (04:08)
 "Santa Baby" – Eartha Kitt (03:26)
 "Jingle Bells" – Eastern Bloc (02:25)
 "Blue Christmas" – Leon Redbone (02:24)
 "What Are You Doing New Year's Eve?" – The O'Jays (05:14)
 "Mixed Notes" – George Fenton (03:48)
 "Grape Jelly" – Adam Sandler (01:25)
 "Christmas Melody" – George Fenton (02:54)
 "The Night Before Christmas" – Carly Simon (03:39)
 "Silent Night" – Baby Washington (03:23)
 "White Christmas" – The Drifters (02:41)

Note

Legături externe

Vezi și
 1994 în film
 Listă de filme de comedie din anii 1990

Filme din 1994
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de Nora Ephron
Filme de Crăciun
Filme de comedie din anii 1990
Filme dramatice
Filme refăcute

Încurcături sentimentale


භාෂා දෙකක් හෝ වැඩි ගණනක් කථා කරන තත් කථිකයෙක්, භාෂා දෙකක් හෝ වැඩි ගණනක් කථා කරන කථික ප‍්‍රජාවක් හෝ විවිධ භාෂා කථා කරන කථිකයන් අතර ඇතිවන සිදුවිම් බහුභාෂාත්මක බව යන්නෙන් හැදින්වේ.

බහු භාෂාමය පුද්ගලයින්

ඉතා පෘථුල අර්ථයෙන් ගත් කළ බහුභාෂාමය පුද්ගලයෙක් යනු එකකට වඩා වැඩි භාෂා ගණනක් කථා කළ හැකි ඕනෑ පුද්ගලයෙකි. එය සක‍්‍රිය (කථා කිරිම හෝ ලිවිම මගින්) හෝ අක‍්‍රිය (සවන්දිම හා කියවිම) විය හැකිය. වඩාත් නිශ්චිත වශයෙන් භාෂා දෙකක් හෝ තුනක් සම්බන්ධ වන අවස්ථාවන් විස්තර කිරිම 'ද්විභාෂාමය' හෝ 'ත්‍රෛභාෂාමය' යන පදය යෙදේ. බහුභාෂාමය පුද්ගලයන් හැදින්විමට යොදන වර්ගීය පදයක් වනුයේ 'බහුභාසී' යන්නයි.

බහුභාෂාමය යන්න භාෂා දෙකක් හෝ වැඩි ගණනක් සම්බන්ධව ස්වදේශිකයෙක් වැනි යනුවෙන් දැඩිව නිර්වචනය කළ හැකිය. ස්වදේශිකයෙක් වැනි වු මට්ටමට වඩා අඩු නමුත් භාෂා දෙකක් හෝ වැඩි ගණනින් සන්නිවේදනය කළ හැකි යනුවෙන් එය ලිහිල්ව ද නිර්වචනය කළ හැකිය.

බහුභාෂා කථා කරන්නන් සිය කුඩා කාලයේදී ප‍්‍රථම භාෂාව වශයෙන් හදුන්වන අවම වශයෙන් එක් භාෂාවක් අත්කරගෙන පවත්වා ගත්හ. ප‍්‍රථම භාෂාවන් (සමහරවිට මව් භාෂාව යනුවෙන් ද හදුන්වන) දැඩි ලෙස  භාවිතයට ගැනුන ක‍්‍රම මගින් විධිමත් අධ්‍යාපනයකින් තොරව අත්කර ගැනේ. උත්පත්තියේ සිට මුල් භාෂා දෙකක් අත්කරගන්නා දරුවන් සමගාමී ද්විභාෂිතයක් ලෙස හැදින්වේ. සමගාමි ද්විභාෂිකයින් සම්බන්ධයෙන් වුව ද එක් භාෂාවක් අනික් භාෂාවට වඩා බල පැවැත්වේ. මෙවැනි ද්විභාෂාත්ම තත්ත්වයක් බොහෝවිට ඇතිවිය හැක්කේ වැඩි වශයෙන් ළදරුවකු ඒක භාෂික පරිසරයක් තුළ ද්විභාෂාත්මක දෙමව්පියන් විසින් ඇති දැඩි කරනා විටදීය. දෙමව්පියන් ඒක භාෂාත්මක වන නමුත් තමන්ගේ දරුවා හෝ දරුවන් වෙනස් රටවල් දෙකක ඇති දැඩි කළ විට දී ද මෙය සිදවිය හැකිය.

බහු භාෂාත්මක භාවය පිළිබද නිර්වචනය

	එක් විද්වතුන් කණ්ඩාටහක් උපරිමවාදි නිර්වචනයක් වෙනුවෙන් තර්ක කරති. ඔවුනට අනුව එක් භාෂාවක් කථා කරන්නන් අනෙක් භාෂාවන්හි මෙන් එම භාෂාවෙහි දේශියත්වයක් සතුව සිටි අතර අනෙක් භාෂාවන්හි මෙන්ම එම භාෂාව පිළිබද දැනිමක් හා පාලනයක් ද සතුව සිටිති. අනෙක් විද්වතුන් කණ්ඩායමක්, පාවිච්චිය මත පදනම් වු අවම නිරිවචනයක් වෙනුවන් තර්ක කරති. මෙම කණ්ඩායමේ අදහස අනුව භාෂාවෙහ ව්‍යක්ත බවක් නොමැතිව වාක්‍ය කණ්ඩය හා අදහස් සාර්ථකව සන්නිවේදනය කරන සංචාරකයන් ද්විභාෂික ලෙස හැදින්විය හැකිය.

	කෙසේ වුව, ද්විභාෂාත්මක ලෙස වර්ගීකරණය කිරිම සදහා භාෂාවක් පිළිබද කොපමණ ප‍්‍රමාණයක් දැනුමක් ලබා තිබිය යුතු ද යන ප‍්‍රශ්නයට පිළිතුරු නොසපයන නිසා මෙම නිර්වචනයන් සම්බන්ධයෙන් ගැටළු පැන නැගිය හැකිය. එහි ප‍්‍රතිඵලයක් ලෙස බොහෝ කථිකයින් උපරිම පරමාදර්ශි තත්ත්වයක් අයත් කර නොගන්නා නිසා භාෂා හදාරන්නන් අසම්පුර්ණ ලෙස දැකිමට ඉඩ ඇති අතර එහිම දිගුවක් ලෙස භාෂාව ඉගැන්වීම අසාර්ථක කාර්යයක් ලෙස දැකීමට ද ඉඩ ඇත. ළමයින් නොබෙල් ත්‍යාග දිනුවත් ලෙස 'රසායන විද්‍යාව ගැන කථා කිරිමට' හෝ ඔවුන් පාසැලෙන් ඉවත් වු වහාම වෘත්තිය මලල ක‍්‍රිඩකයන් විය යුතු යැයි හෝ කිසිවෙක් අපේක්ෂා නොකරයි. නමුත් උපාධි ලබා යන ළමයින් සම්බන්ධයෙන් දෙවැනි භාෂාවක් පිළිබද චතුර භාවයට අඩු තත්ත්වයක් කෙසේ නමුත් අප‍්‍රමාණාවත්වය.

	අනෙක් අතට 'හෙලෝ' යන්න එකකට වඩා වැඩි භාෂා ගණනකින් කිව හැකි පුද්ගලයෙක් බහු භාෂාත්මක යැයි තර්ක කිරිම භාෂා ඉගෙනුම් ක‍්‍රියාවලිය හැල්ලූවට පත් කරයි.

	බොහෝ බහුභාෂාත්මක කථිකයන් මෙම අවම හා උපරිම නිර්වචනයන් අතර කිසියම් තැනක සිටින බව කුක් 1992 වර්ෂයේ සිට තර්ක කළේය. කුක් මොවුන් බහු ප‍්‍රවීණයන් ලෙස හදුන්වයි.

සටහන්

| Multilingualism
|}
{|

බහු භාෂා


Kırıkkale Fen Lisesi (KFL) 1993-1994 eğitim-öğretim yılında hizmete açılarak, Kırıkkale'deki yerleşkesinde eğitim-öğretim'e devam etmekte olan Türkiye cumhuriyeti Milli Eğitim Bakanlığı'na bağlı bir Fen Lisesidir.

Tarihçe
1993-1994 öğretim yılında Nevzat Ayaz tarafından açılışı yapılan Kırıkkale Fen Lisesi, 2 yıl boyunca Yıldırım Beyazıt Ortaokulu'na ait binada eğitim vermiştir. 1995-1996 ve 2009-2010 öğretim yılları arasında Kız Meslek Lisesi'ne ait olan binada eğitim-öğretimine devam etmiştir. Eylül 2009 tarihinde kendi binasında eğitim-öğretimine devam etmektedir. İlk mezunlarını 1996 yılında vermiştir.

Eğitim ve Öğretim
Fen liseleri yatılı ve karma okullardır. Ancak öğrenci velilerinin istekleri doğrultusunda gündüzlü de okunabilir. Okul 2022 yılında 90 öğrenci almıştır.

Kırıkkale Fen Lisesi LGS puanıyla öğrenci almakta olup her yıl yaklaşık %2'lik dilimden öğrenci almaktadır. 2022 yılında 443 taban puan ile öğrenci almıştır.

Dış bağlantılar
 Kırıkkale Fen Lisesi Web Sitesi

Notlar

Fen liseleri
Kırıkkale ilinde bulunan liseler
1993'te kurulan eğitim kurumları

Kırıkkale Fen Lisesi


Les meurtres  sont un phénomène social des Philippines faisant référence à des algarades mortelles survenues dans des bars à karaoké à la suite d'interprétations en public de la chanson , popularisée en 1969 par Frank Sinatra.

La popularité de la chanson dans les bars à karaoké philippins ou encore le contenu des paroles de  ont été avancés pour expliquer les causes de ces incidents.

Contexte et histoire

Le karaoké est un passe-temps très répandu aux Philippines. Du fait de son coût très modique (5 pesos par chanson, soit  américain de 2007), il est particulièrement prisé des catégories les plus pauvres de la population, dans un pays où près de la moitié des habitants vit avec moins de  par jour ; pour bon nombre d'individus issus de ces milieux, c'est aussi une manière d'échapper aux difficultés du quotidien.

Malgré l'absence de statistiques précises, pas moins d'une demi-douzaine de meurtres imputables à la chanson My Way se sont produits entre 2000 et 2010, ce qui a incité les médias à qualifier ce phénomène de « meurtres My Way » ('My Way' killings). Le journaliste Palash Ghosh de lInternational Business Times écrit quant à lui en 2012 que « la chanson phare de Frank Sinatra, My Way, a servi de bande-son à pas moins d'une douzaine de meurtres au cours de la dernière décennie ». À la suite de ces événements, le New York Times note que « nombreux sont les établissements à retirer [My Way] de leur catalogue » alors que « les admirateurs de Sinatra pratiquent souvent l'autocensure par instinct de survie ».

Explications

Le journaliste du New York Times Norimitsu Onishi écrit à propos des meurtres :

Selon Roland B. Tolentino, spécialiste de culture pop à l'Université des Philippines Diliman, la corrélation entre les meurtres et la chanson s'expliquerait par le fait que My Way est l'un des tubes les plus fréquemment interprétés dans les bars à karaoké du pays, ce qui augmenterait sa probabilité d'être impliqué dans des incidents violents. Tolentino admet cependant que le « triomphalisme » des paroles de My Way peut être un facteur aggravant, dans la mesure où d'autres chansons tout aussi populaires aux Philippines n'ont provoqué aucun meurtre.

Butch Albarracin, propriétaire d'une école de chant à Manille, pointe également du doigt le contenu des paroles, qu'il juge arrogantes et orgueilleuses.

Notes et références

Décès aux Philippines
Frank Sinatra
Karaoké

Meurtres My Way


جنوب بنت عجلان هي شاعرة جاهلية أخت عمرو بن العجلان بن عامر بن برد بن منبه، من بني كاهل بن لحيان بن هذيل. ولها أخت شاعرة اسمها ريطة. رثاها أخوها عمرو.

المصادر
 شرح شذور الذهب في معرفة كلام العرب تحقيق وتعليق الدكتور إميل يعقوب.
 أعلام النساء.

جاهليات
شعراء العصر الجاهلي

جنوب بنت عجلان


Bastille (stilizat ca BΔSTILLE) este o trupă britanică de Electropop/indie-pop înființată în Londra în anul 2010. Aceasta a început drept proiect al solistului Dan Smith, dar ulterior s-a dezvoltat ca o formație prin venirile bateristului Chris 'Woody' Wood, basistului/chitaristului Will Farquarson și clăparului Kyle Simmons.

Numele grupului provine de la Ziua națională a Franței, cunoscută și ca Ziua Căderii Bastiliei (numită Bastille Day în engleză). Evenimentul, care este celebrat pe 14 iulie, coincide cu ziua de naștere a vocalistului.

După un început de carieră la o casă de discuri independentă, cvartetul a semnat, în 2011, un contract cu Virgin Records. Primul album al acestora, Bad Blood, a fost lansat în martie 2013 și a debutat pe prima poziție în UK Albums Chart. În 2014, aceștia au fost nominalizați la patru categorii de la Premiile BRIT, unde au și câștigat la secțiunea British Breakthrough Act.

Până la sfârșitul anului 2014, Bastille vânduseră deja 5 milioane de albume în Statele Unite și 2.5 milioane în Regatul Unit.

Începuturi (2010-2012)
Primul pas în cariera celor de la Bastille a fost reprezentat de lansarea unui dublu single, care includea piesele Flaws și Icarus, în iulie 2011. Produsul, care aparținea de casa de discuri independentă Young and Lost Club, nu a existat decât în 300 de exemplare.

Totuși, una dintre copii a fost suficientă pentru a atrage atenția prezentatorului de radio Alex Baker de la Kerrang! Radio. Acesta a devenit un prim susținător și promotor al grupului, prin intermediul propriei sale emisiuni, dedicată artiștilor fără casă de discuri.

În noiembrie 2011, cei patru au lansat primul lor EP, Laura Palmer. Alte materiale încărcate pe platforme precum YouTube sau Myspace le-au crescut popularitatea, fapt ce a dus, în luna decembrie a anului 2011, la semnarea unui contract cu Virgin Records.

Anul 2012 a fost marcat de apariția on-line a două mixtape-uri, Other People's Heartache și Other People's Heartache, Pt.2. Cele două EP-uri, devenite disponibile în februarie, respectiv decembrie, cuprindeau combinații de coveruri după alți artiști sau trupe, sample-uri din alte melodii, citate din filme și chiar fragmente din compoziții proprii.

Conceptul seriei de compilații Other People's Heartache a fost descris de către Dan Smith ca fiind "de a crea o coloană sonoră prin folosirea unor coveruri după piese de care oamenii își amintesc, dar nu mai știu exact de unde provin". sau ca fiind înregistrarea "unei coloane sonore pentru un film imaginar".

Bad Blood și All This Bad Blood (2012-2015)
Primul single oficial publicat de formația londoneză a fost Overjoyed. Piesa, anterior inclusă pe EP-ul Laura Palmer, a văzut lumina zilei în aprilie 2012, dar nu s-a bucurat de succes comercial. A avut însă parte de aprecierea criticilor, fiind numită, pe 7 martie 2012, drept "Piesa zilei" de către publicația Q Magazine.

Lui Overjoyed i-a urmat single-ul care va da titlul discului de debut, și anume Bad Blood. Clipul acestuia a apărut pe prorpriul canal al acestora de pe VEVO pe data de 29 iunie 2012. La aproape o lună de la apariția părții vizuale, cei patru erau prezentați de către ziarul britanic The Guardian drept "noua trupă a zilei". Cântecul a apărut în format digital pe 20 august 2012 și s-a clasat pe locul 90 în UK Singles Chart, devenind astfel prima plasare a grupului în clasamentul britanic.

După o vară în care au performat la festivalurile Reading și Leeds și un început de toamnă întâmpinat în deschiderea cântăreței Emeli Sandé, Bastille au mai scos un single, Flaws. Piesa, apărută anterior semnării cu Virgin, a beneficiat de un videoclip, publicat pe 12 septembrie 2012, iar formatul digital a venit pe data de 21 octombrie 2012. Flaws a devenit prima piesă a cvartetului care s-a clasat în top 40 în UK Singles Chart, ajungând până pe locul 21.

Trupa engleză se va bucura, în continuare, de și mai multă popularitate. Celor trei cântece anterior lansate le-a urmat Pompeii, în ianuarie 2013.

Al patrulea single de pe Bad Blood, devenit cu timpul cea mai cunoscută compoziție a londonezilor, a ajuns pe locul 2 în Marea Britanie și Italia, a atins prima poziție în Scoția și Irlanda și, la aproape un an de la lansare, s-a aflat pe a cincea poziție în top-ul american Billboard Hot 100.

Albumul Bad Blood a fost lansat pe 4 martie 2013 și a debutat pe locul 1 în clasamentul de specialitate britanic. În aceeași săptamană a fost anunțat al cincilea single de pe album, și anume Laura Palmer. Piesa, denumită după personajul care declanșează intriga serialului american Twin Peaks, a atins locul 42 în țara natală a cvartetului.

Aceștia au mai apărut în deschidere pentru cei de la Muse în mai și iunie 2013. În luna iulie a aceluiași an, grupul a devenit, în premieră, cap de afiș la un festival britanic prin apariția la Blissfields.

Al șaselea single de pe Bad Blood, Things We Lost in the Fire, a avut premiera pe 24 august 2013. Primul album al londonezilor a fost lansat oficial în Statele Unite pe 3 septembrie 2013, prin intermediul ITunes.

Pe 9 octombrie 2013 a fost lansat Of the Night. Combinația dintre piesele Rythm is a Dancer de la Snap! și The Rythm of the Night de la  Corona , care se aflase anterior pe unul dintre mixtape-urile din seria Other People's Heartache, a avut parte de o prezentare publică menită să promoveze versiunea extinsă a materialului de debut, All This Bad Blood.

Of the Night a fost la un pas de a intra pe locul 1 în UK Singles Chart, însă a debutat pe locul 2. Acesta a fost depășit de cover-ul făcut de Lily Allen după cântecul Somewhere Only We Know de la Keane, care a vândut cu 660 de exemplare mai mult.

All This Bad Blood a apărut pe 25 noiembrie 2013.

Pe 25 ianuarie 2014, Bastille au cântat la emisiunea americană Saturday Night Live.

Pe 19 februarie 2014, cvartetul a câștigat premiul British Breakthrough Act, la Premiile BRIT. Victoria, dar și colaborarea cu Rudimental și Ella Eyre de pe scena ceremoniei, au contribuit la creșterea vânzărilor atât pentru Pompeii, cât și pentru materialul discografic pe care se afla. Astfel, s-a ajuns ca, la un an de la lansare, Bad Blood  să se afle din nou pe prima poziție în UK Albums Chart, iar cel de-al patrulea extras de single să ajungă pe locul 20 în UK Singles Chart.

Prestația celor trei, intitulată Pompeii/Waiting All Night, a ajuns și ea în clasamentul britanic, pe locul 21.

După obținerii titulaturii de cel mai bine vândut album în format digital pe anul 2013, anul care a urmat a fost marcat de prezența grupului londonez la festivaluri renumite, precum Coachella, Rock Wechter, T in the Park sau Sziget. Aceștia au efectuat și o primă vizită în România, la festivalul Summer Well, unde au fost cap de afiș în prima zi, pe 9 august.

Ultimul single de pe Bad Blood, Oblivion, a fost lansat în septembrie 2014. Acesta a avut un clip care a beneficiat de prezența actriței engleze Sophie Turner, cunoscută pentru rolul Sansei Stark din serialul Game of Thrones.

B-side-ul lui Oblivion, bad_news, a fost o piesă anterior nelansată, care a avut parte și ea de un videoclip.

Vs. și Wild World (2014-2017)
Lucrul la un al doilea material discografic al trupei a început în anul 2014, iar declarațiile inițiale ale basistului Will Farquarson arătau că trupa avea deja pregătite 16-17 demouri pentru acesta. Înregistrările pentru acesta urmau să înceapă în luna septembrie a aceluiași an. Alte indicii, de data asta referitoare la stilul muzical care va fi abordat, au venit din partea solistului Dan Smith, care a afirmat că vor exista "mai multe chitare" pe viitorul album, atât din dorința de a experimenta, cât și din libertate artistică.

Pe 21 octombrie 2014 a fost anunțat oficial al treilea mixtape al grupului, VS.(Other People's Heartache Pt.III). În aceeași zi a fost lansată și piesa Torn Apart, în colaborare cu Grades și rapperița americană Lizzo. O săptămână mai târziu a apărut și cântecul The Driver, inclus inițial într-un remake al coloanei sonore a filmului Drive.

VS.(Other People's Heartache Pt.III) a fost lansat pe 8 decembrie 2014. Printre colaboratorii celor patru la acest material s-au mai numărat HAIM, Angel Haze, MNEK, Rag'n'Bone Man, Rationale și Skunk Anansie.

Sfârșitul anului 2014 a marcat apariția grupului pe o versiune reînregistrată a Do They Know It's Christmas? și o nominalizare la Premiile Grammy la categoria Cel mai bun artist nou, la care au fost ulterior învinși de Sam Smith.

Referințe

Artiști câștigători ai premiilor BRIT
Cvartete muzicale
Formații britanice
Formații muzicale fondate în 2010

Bastille (trupă)


Universitatea din Pisa (în , sau UniPi) este o universitate publică italiană situată în orașul Pisa. A fost fondată în 1343 printr-un edict al papei Clement al VI-lea. Este cea de-a 19-a universitate din lume ca vechime (de la data înființării) și cea de-a 10-a din Italia.. Această prestigioasă universitate este clasată în Top 10 la nivel național și în Top 400 mondial, potrivit ARWU și QS. Ea găzduiește și Grădina botanică din Pisa (Orto botanico di Pisa), cea mai veche grădină botanică din Europa, înființată în 1544.

Universitatea din Pisa face parte din "Sistemul Universitar din Pisa" (Sistema Universitario Pisano), care mai include Școala Normală Superioară (Scuola Normale Superiore di Pisa) și Școala de Studii Avansate Sant'Anna (Scuola superiore di studi universitari e di perfezionamento Sant'Anna). Universitatea are aproximativ 57.000 de studenți (dintre care 3.500 urmează studii de doctorat și de specializare superioară).

Istoric

Universitatea din Pisa a fost înființată oficial pe 3 septembrie 1343. Cu toate acestea, o serie de cercetători susțin că originea sa datează din secolul al XI-lea.

Primele date certe privind prezența unei școli de drept laic și monahal în Pisa provin din a doua jumătate a secolului al XII-lea, atunci când Pisa reușise o remarcabilă dezvoltare economică. Din secolul următor datează primele documente care atestă prezența unor doctori în medicină și chirurgie. Cel mai vechi document păstrat despre această școală (Studium) pisană datează din 1338, când juristul Ranieri Arsendi de la Universitatea din Bologna s-a transferat la Pisa. El, împreună cu Bartolo da Sassoferrato, lector de drept civil, erau plătiți de către municipalitate pentru a preda lecții publice.

Prin bula papală In supremae dignitatis, emisă de papa Clement al VI-lea în Avignon la 3 septembrie 1342, este recunoscut Studium-ul din Pisa ca un Studium Generale (o instituție de educație fondată sau confirmată de o autoritate universală: Papa sau Împăratul). Această dată, 3 septembrie 1342, este considerată ca fiind data oficială de înființare a Universității din Pisa, iar cuvintele cu care începea bula papală, In supremae dignitatis, constituie și în prezent motto-ul Universității.

Câteva luni mai târziu, o altă bulă a aceluiași papă Clement al VI-lea, permitea și laicilor să participe la Studium, un lucru rar pentru acele vremuri, când accesul în universități era permis, în general, numai clericilor. În 1355 Universitatea din Pisa a fost recunoscută, de asemenea, și de către împăratul Carol al IV-lea.

Odată cu cucerirea Pisei de către Florența (1406), Studium-ul a intrat într-o perioadă de declin, iar unele componente ale sale au fost transferat la Pistoia, Prato și Florența. În secolul al XVI-lea s-a reluat însă dezvoltarea sa, ceremonia de redeschidere a universității la 1 noiembrie 1543, sub conducerea Ducelui Cosimo I de' Medici, fiind considerată ca o a doua inaugurare. Tot în timpul lui Cosimo I de' Medici a fost înființată Grădina botanică a universității, una dintre cele mai vechi din lume și care s-a păstrat până în prezent. De asemenea, a fost inaugurat sediul universității, Palazzo della Sapienza, a cărui construcție fusese începută de către Lorenzo de' Medici cu mai mult de o jumătate de secol înainte. A fost înființată catedra Semplici (botanică), titularul acesteia fiind , fondatorul Grădinii botanice a universității. El a fost urmat de Andrea Cesalpino, care a inițiat prima metodă științifică de clasificare a plantelor, și care este considerat și un precursor în descrierea circulației sanguine. Gabriele Falloppio și Marcello Malpighi au predat anatomie și medicină. Galileo Galilei, care s-a născut și a studiat în Pisa, a devenit profesor de matematică al acestei universități în 1589.

În cursul secolelor al XVII-lea și al XVIII-lea Universitatea din Pisa a cunoscut o lungă perioadă de activitate intensă, în timpul căreia au predat aici profesori eminenți din Italia și alte țări din Europa. În această perioadă au fost înființate noile catedre de fizică și chimie, au fost extinse Grădina botanică și Muzeul de Științe Naturale și a fost finalizat Observatorul astronomic.

În perioada în care Toscana a fost anexată de Imperiul Napoleonian, Universitatea din Pisa a fost transformată în "Academie Imperială", filială a Universității din Paris. Programele de studiu și cursurile au fost structurate după modelul educațional francez. Au fost înființate cinci noi facultăți: teologie, drept, medicină, științe și literatură). În 1810 a fost înființată Scuola Normale Superiore din Pisa, după modelul celebrei École normale supérieure din Paris.

În 1839, Universitatea din Pisa a găzduit primul congres al oamenilor de știință. Între 1 și 15 octombrie, peste patru sute de experți din diferite discipline au discutat subiecte legate de matematică, fizică, chimie, botanică, zoologie, anatomie comparată, fiziologie, geologie, mineralogie, geografie și agronomie, subliniindu-se cu această ocazie  importanța cercetărilor efectuate în universități pentru dezvoltarea diverselor domenii științifice.

După constituirea Regatului Italiei, prin Legea din 31 iulie 1862, Universitatea din Pisa a fost recunoscută ca fiind una dintre cele șase mari universități naționale italiene, împreună cu cele din Bologna, Padova, Torino, Napoli și Pavia.

Odată cu apariția Legii nr. 168 din 9 mai 1989 a fost recunoscută autonomia universitară (autonomie legislativă, administrativă, financiară și educațională), Universitatea din Pisa adoptând propriul statut și regulamentele sale interioare.

Organizare și administrare
Universitatea din Pisa este formată din 11 facultăți și 57 de departamente. Facultățile oferă cursuri din următoarele domenii de studiu:
 Agricultură
 Drept
 Economie
 Farmacie
 Inginerie
 Limbi străine și Literatură
 Literatură și Filozofie
 Matematică, Fizică și Științe naturale
 Medicină și Chirurgie
 Medicină veterinară
 Științe Politice

Studiile pentru doctorat sunt de obicei organizate de către departamente.

Cursurile sunt predate, în cea mai mare parte, în limba italiană, cu excepția unei serii de cursuri de la Facultatea de limbi și literaturi străine, a unor programe științifice, precum și a masteratelor în inginerie aerospațială (EuMAS) și a masteratelor în informatică și crearea de rețele (organizate în comun cu Scuola superiore di studi universitari e di perfezionamento Sant'Anna).

Universitatea din Pisa nu este organizată sub forma unui campus universitar unic, ea dispunând de mai multe clădiri amplasate în Pisa, îndeosebi în centrul orașului. Sediul rectoratului universității se află în , un monument istoric datând de la sfârșitul secolului al XVI-lea.

Clasări
 În 2011 Universitatea din Pisa s-a clasat pe primul loc între universitățile italiene și printre cele mai bune 30 de universități din Europa, potrivit Clasamentului Mondial al Universităților.
 Times Higher Education World University Rankings a clasat Universitatea din Pisa printre cele mai bune 300 universități din lume.
 Conform QS World University Rankings, Universitatea din Pisa se clasa pe locul 115 în lume în domeniul Științelor naturale, pe locul 148 în domeniile Arte și Științe umaniste, pe locul 168 în domeniile Inginerie și Tehnologia informației și pe locul 298 în domeniul Bioștiințelor.
 Conform U.S. News & World Report, Universitatea din Pisa se clasa în 2011 printre cele mai bune 300 de universități din lume.
 În cadrul "Clasamentului European de Cercetare", care se bazează pe datele puse la dispoziția publicului de Comisia Europeană, Universitatea din Pisa se clasează printre cele mai bune din Italia și printre cele mai performante instituții de cercetare europene.

Persoane notabile
Printre profesorii care au predat de-a lungul timpului la Universitatea din Pisa se numără:
 Anatomiștii Marcello Malpighi, Gabriele Falloppio
 Matematicienii Eugenio Beltrami, Enrico Bombieri, Giovanni Alfonso Borelli, Sergio Campanato, Benedetto Castelli, Corrado De Concini, Ennio De Giorgi, Luigi Guido Grandi
 Fizicienii Bernard H. Lavenda, Carlo Matteucci, Roy McWeeny, Giulio Racah, Gian Carlo Wick
 Istoricii Jože Pirjevec, Pasquale Villari
 Filosofii Armando Carlini, Arnold Davidson, Dominic de Flandra, Lorenzo Magalotti, Ugo Spirito

Dintre numeroasele persoane notabile care au absolvit Universitatea din Pisa pot fi amintite:
 Oameni politici: Giuliano Amato, Carlo Azeglio Ciampi, Massimo D'Alema, Enrico Letta, René Préval
 Conducători religioși: papii Clement al IX-lea, Clement al XII-lea, Leon al X-lea, Paul al III-lea, Urban al VIII-lea și cardinalul Cesare Borgia
 Matematicieni: Enrico Betti, Cesare Burali-Forti, Bonaventura Cavalieri, Giovanni Ceva, Guido Fubini, Giovanni Salvemini, Vito Volterra
 Fizicieni: Galileo Galilei, Antonio Pacinotti, Franco Rasetti, Enrico Fermi, Carlo Rubbia
 Filosofi: Francesco Cattani da Diacceto, Aldo Gargani, Giovanni Gentile, Eufrosin Poteca, Jiyuan Yu
 Alții: Andrea Bocelli, Tiziano Terzani, Remus Opreanu, Giosuè Carducci, Carlo Chiti

Referințe

Legături externe

 University of Pisa website
 MSSE – Master of Science in Space Engineering

Fondări în 1343
Pisa

Universitatea din Pisa


Fyrst Viktor 1. Amadeus af Anhalt-Bernburg (; 6. oktober 1634 – 14. februar 1718) var fyrste af det lille tyske fyrstendømme Anhalt-Bernburg fra 1656 til sin død i 1718.

Han var søn af sin forgænger fyrst Christian 2. Han giftede sig i 1667 med Elisabeth af Pfalz-Zweibrücken, datter af pfalzgreve og hertug Frederik af Pfalz-Zweibrücken. Fyrst Viktor 1. Amadeus blev efterfulgt af sin ældste søn, Karl Frederik.

Eksterne links

 Slægten Askaniens officielle hjemmeside

Huset Askanien
Fyrster af Anhalt-Bernburg
Tyskere i 1600-tallet
Tyskere i 1700-tallet

Viktor 1. Amadeus af Anhalt-Bernburg


An Pseudohydrosme gabunensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Adolf Engler. An Pseudohydrosme gabunensis in nahilalakip ha genus nga Pseudohydrosme, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Gabon. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Pseudohydrosme

Pseudohydrosme gabunensis


Sir Archibald Hector McIndoe  (4 May 1900 – 11 April 1960) was a New Zealand plastic surgeon who worked for the Royal Air Force during the Second World War. He improved the treatment and rehabilitation of badly burned aircrew.

Early life
Archibald McIndoe was born 4 May 1900 in Forbury, in Dunedin, New Zealand, into a family of four. His father was John McIndoe, a printer and his mother was the artist Mabel McIndoe née Hill. He had three brothers and one sister. McIndoe studied at Otago Boys' High School and later medicine at the University of Otago. After his graduation he became a house surgeon at Waikato Hospital.

In 1924 McIndoe was awarded the first New Zealand Fellowship at the Mayo Clinic in the United States to study pathological anatomy. The fellowship was for an unmarried doctor and as McIndoe had recently married Adonia Aitkin they had to keep their marriage secret and he sailed without her. When it was no longer possible to maintain the secret she joined him 12 months later. He worked in the clinic as First Assistant in Pathological Anatomy 1925–1927 and published several papers on chronic liver disease. Impressed with his skill, Lord Moynihan suggested a career in Britain, and in 1930 McIndoe moved to London.

When McIndoe could not find work, his cousin Sir Harold Gillies, an otolaryngologist specialising in plastic surgery (who now has an operation for reducing a broken cheekbone named after himself), invited him to join the private practice he ran with Rainsford Mowlem and offered him a job at St Bartholomew's Hospital, where he became a clinical assistant. In 1932 McIndoe received a permanent appointment as a General Surgeon and Lecturer at the Hospital for Tropical Diseases and the London School of Hygiene and Tropical Medicine.

In 1934, McIndoe received a Fellowship of the American College of Surgeons, where he worked until 1939. That year he became a consulting plastic surgeon to the Royal North Stafford Infirmary and to Croydon General Hospital. In 1938 he was appointed consultant in plastic surgery to the Royal Air Force.

Second World War

When the Second World War broke out plastic surgery was largely divided on service lines. Gillies went to Rooksdown House near Basingstoke, which became the principal army plastic surgery unit; Tommy Kilner (who had worked with Gillies during the First World War, and who now has a surgical instrument named after him, the kilner cheek retractor), went to Queen Mary's Hospital, Roehampton, and Mowlem to St Albans. McIndoe moved to the recently rebuilt Queen Victoria Hospital in East Grinstead, Sussex, and founded a Centre for Plastic and Jaw Surgery. There, he treated very deep burns and serious facial disfigurement like loss of eyelids. With McIndoe's support, patients at the hospital formed the Guinea Pig Club, a social club and mutual support network: members included Richard Hillary, Geoffrey Page, Bill Foxley and Jimmy Edwards.

McIndoe was a brilliant and quick surgeon. He not only developed new techniques for treating badly burned faces and hands but also recognised the importance of the rehabilitation of the casualties and particularly of social reintegration back into normal life. He disposed of the "convalescent uniforms" and let the patients use their service uniforms instead. With the help of two friends, Neville and Elaine Blond, he also encouraged the locals to support the patients and invite them to their homes. McIndoe referred to the patients as "his boys", while the staff called him "the Boss" or "the Maestro".

Important work included development of the walking-stalk skin graft, and the discovery that immersion in saline promoted healing as well as improving survival rates for victims with extensive burns – this was a serendipitous discovery drawn from observation of differential healing rates in pilots who had come down on land and in the sea.

Later years
After the end of the war McIndoe returned to private practice. His speciality was the "McIndoe nose".

McIndoe was created CBE in 1944 and after the war he received a number of British and foreign honours, including a Commandeur de la Légion d'honneur (Commander of the Legion of Honour) and was knighted in 1947 for his remarkable work on restoring the minds and bodies of the burnt young pilots of the Second World War through his innovative reconstructive surgery techniques. That same year he visited East Africa for the first time, and took up farming on Kilimanjaro. In 1957, with two former pupils, Michael Wood and Tom Rees, he co-founded the African Medical and Research Foundation (AMREF).

He became a member of a council of the Royal College of Surgeons in 1946 and its vice-president in 1958. His marriage to Adonia ended in 1953, and he married Constance Belchem in 1954. In 1958 McIndoe delivered the Bradshaw Lecture at the Royal College of Surgeons on the topic of the reconstruction of the burned face. He took part in the founding of the British Association of Plastic Surgeons (BAPS) and later served as its third President. The Guinea Pig Club continued to meet after the war, and McIndoe remained its President until his death.

Death
Archibald McIndoe died in his sleep of a heart attack on 11 April 1960, aged 59, in his house at 84 Albion Gate, London. He was cremated at Golders Green Crematorium, and his ashes were given the unique honour for a civilian of being buried at the Royal Air Force church of St Clement Danes in London.

Personal life
McIndoe married Adonia Aitkin of Dunedin on 31 July 1924. They had two daughters, Adonia and Vanora. They were divorced in 1953. In 1954 McIndoe married Constance Belchem, the former wife of Major-General R. F. K. Belchem.

Legacy

On 22 March 1961, the British Minister of Health opened the Blond McIndoe Centre named in his honour at the Queen Victoria Hospital, East Grinstead. The Blond McIndoe Centre, now named the Blond McIndoe Research Foundation, continues research into pioneering treatments to improve wound healing. The Blond McIndoe Research Foundation is a registered charity.

The McIndoe Burns Centre at Queen Victoria Hospital was dedicated in 1994, and there is a burns victim support group centred there which also bears his name.

Specialist science laboratories at Otago Boys' High School, built in 1967, are named in his honour. The school later named one of its houses after McIndoe after the introduction of a house system in 2013.

The Gillies McIndoe Research Institute, a major medical research centre in Wellington, New Zealand, is named in honour of McIndoe and his cousin Sir Harold Gillies.

In 2000 an English Heritage blue plaque was erected on McIndoe's former London home at Avenue Court, Draycott Avenue, Chelsea.

A bronze monument commemorating McIndoe by Martin Jennings, whose own father was one of his patients, was unveiled by Princess Anne in East Grinstead High Street, in front of Sackville College, in 2014. It depicts the standing McIndoe resting his hands reassuringly on the shoulders of a seated injured airman, whose burned hands are clawed together, and whose scarred face is turned to one side. The two figures are encircled by a stone bench.

Publications

See also
Mollie Lentaigne, a medical artist and nurse at East Grinstead who made drawings of McIndoe's procedures

References

Bibliography

  – autobiography of a double amputee (both legs) fighter pilot who was treated many times to repair facial damage

External links
Artists' Masks Hid Wounds of World War I Soldiers
Blond McIndoe Research Foundation
McIndoe Surgical Centre
75th Anniversary of The Guinea Pig Club & Sir Archibald McIndoe

1900 births
1960 deaths
Academics of the London School of Hygiene and Tropical Medicine
New Zealand Commanders of the Order of the British Empire
Commanders of the Legion of Honour
Commanders of the Order of the White Lion
New Zealand Knights Bachelor
New Zealand expatriates in the United Kingdom
New Zealand recipients of the Legion of Honour
People educated at Otago Boys' High School
New Zealand plastic surgeons
University of Otago alumni
Hill-McIndoe-Gillies family
20th-century surgeons
20th-century British medical doctors
20th-century New Zealand medical doctors
Members of the Guinea Pig Club

Archibald McIndoe


Crkva sv. Ivana Krstitelja je crkva u naselju Gornji Desinec koje je u sastavu grada Jastrebarsko, zaštićeno kulturno dobro.

Opis dobra
Crkva neogotičkih stilskih karakteristika današnji izgled je dobila prilikom dogradnje manje barokne crkve krajem 19.stoljeća. Jednobrodna je, pravokutnog tlocrta s poligonalno zaključenim svetištem, sakristijom i zvonikom bočno uz glavno pročelje. U cijelosti je svođena. Inventar je djelomično barokni i ostatak je inventara stare crkve, a dijelom potječe iz 19. i početka 20.stoljeća.

Zaštita
Pod oznakom Z-1892 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "sakralna graditeljska baština".

Izvori

Zaštićene sakralne građevine u Zagrebačkoj županiji
Katoličke crkve u Hrvatskoj
Građevine u Jastrebarskom
Gornji Desinec

Crkva sv. Ivana Krstitelja u Gornjem Desincu


Svijet

Natjecanja

Svjetska natjecanja

Kontinentska natjecanja

Europska natjecanja
 Od 21. do 28. svibnja – Europsko prvenstvo u košarci u Kaunasu u Litvi: prvak Litva

Osnivanja
 Rio Ave Futebol Clube, portugalki nogometni klub

Rekordi

Nagrade

Ostali događaji

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Natjecanja

Timski športovi

Pojedinačni športovi

Osnivanja

Rekordi

Nagrade

Ostali događaji

Rođenja

Smrti

Izvori

Vanjske poveznice

Šport u 1939.


Die Engineer Range ist ein Gebirgszug im Westen des australischen Bundesstaates Tasmanien. Er liegt südöstlich des Lake Burbury in der Nordwestecke des Franklin-Gordon-Wild-Rivers-Nationalparks.

Das Gebirge erstreckt sich östlich der West Coast Range und südlich des Mount Fincham in Nordwest-Südost-Richtung und wird durch die Täler des Andrew River (im Südwesten) und des Franklin River (im Nordosten) begrenzt. Der nächsterreichbare Wanderweg mit Aussichtspunkten ist der frühere, von Hydro Tasmania angelegte Mount McCall Track.

Die unteren Hänge des Gebirges an den Ufern der begrenzenden Flüsse waren einst Arbeitsplätze der West Coast Piners. Sie suchten dort nach den Huon-Steineichen (Lagarostrobos franklinii).

Weblinks
 Tasmanian Wilderness World Heritage Area. Tasmania Parks and Wildlife Service

Literatur
H. Gee & J. Fenton (Herausgeber): The South West Book - A Tasmanian Wilderness. Australian Conservation Foundation. Hawthorn VIC 1978. ISBN 0858020548 (Taschenbuch)

Einzelnachweise

Gebirge in Australien und Ozeanien
Gebirge in Tasmanien
Tasmanische Wildnis

Engineer Range


ماركس أند سبنسر  هي سلسلة متاجر تجزئة بريطانية ضخمة تملك نحو 840 متجرا في أكثر من 30 بلدا حول العالم (600 متجر داخل المملكة المتحدة و285 متجر حول العالم). تعتبر ماركس أند سبنسر من أكثر الشركات المساندة للصهيونية في العالم ومن أكبر متاجر الملابس بالتجزئة في بريطانيا إضافة لكونها من متاجر البضائع والمواد الغذائية. وفي 2008 اعتبرت متاجر التجزئة الأربع والثلاثون في العالم، ومعظم متاجرها المحلية داخل بريطانيا تبيع الملابس والمواد الغذائية، ومنذ بداية القرن الحادي والعشرين بدأت ماركس أند سبنسر في توسعة نشاطات عملها لتشمل الأدوات المنزلية الأثاث والمعدات التكنولوجية.

في العام 1998 صارت أول متاجر تجزئة بريطانية تحقق أرباحا قبل خصم الضرائب تجاوزت المليار جنيه سترليني. ماركس أند سبنسر مدرجة في بورصة لندن كما أنها أحد مؤسسي مؤشر فوتسي 100.

أسس ماركس أند سبنسر ميشيل ماركس وهو مهاجر من منسك في روسيا البيضاء الحالية في 1884 كمحل في ليدز، لينضم إلي الشركة توماس سبنسر في 1894 لتعرف باسم "Marks and Spencer"

لماركس أند سبنسر فروع في كل من البحرين، برمودا، بلغاريا، الصين، كرواتيا، قبرص، جمهورية التشيك، جبل طارق، اليونان، جيرنزي، هونغ كونغ، هنغاريا، الهند، جمهورية آيرلندا، إندونيسيا، جيرسي، الكويت، لاتفيا، ليبيا، لتوانيا، ماليزيا، مالطا، مونتينيغرو، عمان، الفلبين، بولندا، قطر، رومانيا، روسيا، السعودية، سنغافورة، صربيا، سلوفاكيا، سلوفينيا، كوريا الجنوبية، سويسرا، تايلاندا، تركيا، أوكرانيا والإمارات العربية المتحدة.

اتهامها بدعم لإسرائيل

تنتقد الجماعات المؤيدة للقضية الفلسطينية واليسارية ماركس آند سبنسر على خلفية دعمها للصهيونية وتعاملها التجاري مع إسرائيل، وهي قضية أثيرت منذ افتتاح سلسلة المتاجر. إذ كان العديد من قيادات الشركة مدافعين مستبسلين عن الفكر الصهيوني حتى قبل نشأة دولة إسرائيل، ومن هؤلاء سايمون ماركس ابن مؤسس ماركس آند سبنسر (والذي ترأس المجموعة لفترة) الذي عمل مع حاييم فايتسمان من أجل استصدار وعد بلفور، كما دافع أيضاً إسرائيل سيف ـ رئيس المجموعة ـ عن سياسة التهجير الجماعي سنة 1941 بقوله إن تأسيس الدولة الصهيونية يتطلب «إعادة توطين قطاعات كبيرة من السكان العرب في العراق وغيره من دول الشرق الأوسط». وقد ثمن حاييم فايتسمان جهود سايمون ماركس وإسرائيل سيف «ليس فقط بقيمتهما المعنوية التي اعتمد عليها كثيراً ولكن أيضاً لتأثيرهما الواسع عبر معارفهما في مجال التجارة والجمهور العريض الذي يمكن التأثير عليه عبر الجرائد والمطبوعات التي يملكانها».
استمر هذا الدعم المعنوي إلى ثمانينيات القرن العشرين، وفي كتاب صدر سنة 1990 لرئيس المجموعة السابق ماركوس سيف (الذي رأس المجموعة بين عامي 1974 و1984) تحدث سيف عن «مساعدة النمو الاقتصادي لإسرائيل كأحد أهدافها الأساسية». وقد أدى هذا إلى نشوء العديد من مجموعات الضغط الرامية إلى مقاطعة بضائع ماركس آند سبنسر، والتي نظمت مظاهرات أمام محلات ماركس آند سبنسر، ومن أشكال الاحتجاج التي قامت بها تلك المجموعات قيامها بكتابة شعارات مؤيدة للقضية الفلسطينية ومعادية للصهيونية على واجهة أحد متاجر ماركس آند سبنسر في برايتون، من بينها «قاطعوا ماركس آند سبنسر» و«لا تدعموا التفرقة العنصرية» و«هذا المتجر يساعد في تمويل التفرقة العنصرية الإسرائيلية»، وذلك احتجاجاً على جرائم إسرائيل في قطاع غزة. ويقدر حجم تجارة ماركس آند سبنسر في إسرائيل بمبلغ 233 مليون دولار سنوياً حسب تقرير لصحيفة جيروزاليم بوست نشر سنة 2000، كما تقوم متاجرها بتسويق منتجات المستوطنات الإسرائيلية. وفي سنة 1998 حصل السير ريتشارد غرينبيري (الذي كان يشغل منصب الرئيس التنفيذي للمجموعة آنذاك) على جائزة اليوبيل الذهبي لدولة إسرائيل من رئيس الوزراء بنيامين نتنياهو، كما كرم السفير الإسرائيلي في إنجلترا مجموعة ماركس آند سبنسر في ديسمبر 2000 لدعمها المستمر لإسرائيل. وتحاول الشركة حالياً نفي أي دعم لها لإسرائيل، وخاصة بعد أن افتتحت فروعاً لها في عدة دول عربية وإسلامية.

وفي معرض رده على سؤال بخصوص بيع سلع إسرائيلية في متاجر ماركس آند سبنسر سنة 2008، قال متحدث باسم الشركة إن الشركة تشتري «من إسرائيل كما تشتري من 70 دولة أخرى..» وتابع مؤكداً إن الشركة ستستمر في ذلك قائلاً «نحن نحرص دائماً على وضع اسم دولة المنشأ على المنتجات التي نبيعها. وعندما نبيع منتجات إسرائيل نكتب عليها أنها منتجات إسرائيل».

ومن المنتجات الإسرائيلية التي تسوقها ماركس آند سبنسر كل من العنب والليتشي والتين والبرقوق والتمر والأعشاب الخضراء والبطاطا والبطاطس، وكثير من تلك المنتجات يرد إلى الشركة عن طريق شركة كرمل أغريكسكو، وهي شركة مملوكة جزئياً للحكومة الإسرائيلية. كما تسوق الشركة كميات كبيرة من ملابس دلتا جليل، أكبر منتج ومسوق للمنسوجات في إسرائيل، كما يعد ماركس آند سبنسر من أكبر المستفيدين من اتفاقية المناطق الصناعية المؤهلة (الكويز) في كل من مصر والأردن.

مصادر

وصلات خارجية
 Marks & Spencer

تأسيسات سنة 1884 في إنجلترا
تصميم أزياء
سوبر ماركت في المملكة المتحدة
شركات بريطانية أسست في 1884
شركات تجارة التجزئة أسست في 1884
شركات تجارة التجزئة في المملكة المتحدة
شركات تجارة التجزئة في ماليزيا
شركات تجارة التجزئة مقرها في لندن
شركات مدرجة في بورصة لندن
شركات مقرها لندن
علامات تجارية بريطانية
محلات سوبر ماركت في أيرلندا الشمالية

ماركس أند سبنسر