Wunsiedel () is a Landkreis (district) in the northeastern part of Bavaria, Germany. Neighbouring districts are (from the south clockwise) Tirschenreuth, Bayreuth, Hof, and to the east the Czech Republic.

Geography
The district is located in the Fichtel Mountains, with the highest elevation the 1,051 m high Schneeberg. The river Ohře originates in the district.

History
In the Bavarian communal reforms of 1972 the district was merged with the previously district-free cities Marktredwitz and Selb, as well as parts of the dissolved district of Rehau.

Coat of arms
The coat of arms shows an eagle in the bottom left as the symbol of the city Marktredwitz, and a deer antler to the right as the symbol of the city Selb. In the top are the black-and-white symbol of the Zollern dynasty. The coat of arms was granted in 1974.

Towns and municipalities

References

External links

Districts of Bavaria

Wunsiedel (district)


Futbolo Klubas Tauras var en fodboldklub fra den litauiske by Šiauliai. Klubben blev stiftet i 1971 og gik konkurs i 1994.

Historie
Futboloklubs Tauras blev dannet i 1971 og repræsenterede tv-fabrikken Tauras. Flyttet til den daværende højeste liga.

1974 blev mester i Litauen. Holdet blev coachet af Česlovas Urbonavičius (1973-1984).

Efter gendannelsen af uafhængigheden i 1991 formået klubben at nå LFF taurė-finalen, men i 1992 gik ned til I-ligaen.

Til sidst, da tv-fabrikken Tauras stoppede med at finansiere holdet, opløstes det.

1994 FK Tauras aktiviteter sluttede.

Titler

Nationalt
 A Lyga
 Vindere (1): 1974
 Andenplads (1): 1980

 Litauiske Cup
 Andenplads (1): 1991

Historiske slutplaceringer

1971 – 1987

1990 – 1994

Trænere
  Česlovas Urbonavičius, 1973-1984

Noter

Eksterne kilder/henvisninger
 futboloinis.lt
 weltfussballarchiv.com

Fodboldklubber i Litauen
Etableret i 1971
Ophørt i 1994
Tidligere fodboldklubber i Litauen

Tauras Šiauliai


Isaac Casaubon, latiniseret Casaubonus (født 18. februar 1559 i Genève, død 1. juli 1614 i London) var en fransk klassisk filolog.

Casaubon blev 1598 professor i Paris, efter Henrik IV's død indkaldt af Jakob I til England, hvor han døde. Foruden skrifterne De satirica Græcorum poësi et Romanorum satira (1605; udgivet ved Johann Jacob Rambach, 1774), De libertate ecclesiastica (1607) og De rebus sacris et ecclesiasticis. Exercitationes ad Baronii prolegomena in annales (1614) har Casaubon leveret kritiske udgaver af talrige græske og romerske forfattere; hans breve er udgivet af Theodorus Janssonius van Almeloveen (1709).

Kilder

Klassiske filologer
Filologer fra Frankrig
Faglitterære forfattere fra Frankrig
Latinske forfattere
Franskmænd i 1500-tallet
Franskmænd i 1600-tallet
Personer fra Genève

Isaac Casaubon


O 22º Campeonato Europeu de Halterofilismo foi realizado em Munique, na Alemanha entre 23 a 24 de outubro de 1930. Foram disputadas cinco categorias.

Medalhistas

Quadro de medalhas

Ligações externas
Site da Federação Europeia de Halterofilismo

1930
Europeu
Halterofilismo
Halterofilismo

Campeonato Europeu de Halterofilismo de 1930


Dixanadu es el tercer álbum de la banda japonesa Moi dix Mois, lanzado el 28 de marzo de 2007. En agosto del mismo año se lanzó una edición limitada que incluía las pistas instrumentales de todas las canciones del álbum. Alcanzó el número # 158 en el Oricon Style Albums Weekly Chart y se mantuvo en las listas durante dos semanas.

Lista de canciones

Véase también
 Discografía de Moi dix Mois

Referencias

Álbumes de 2007
Álbumes de Moi dix Mois
Álbumes de artistas Visual kei

Dixanadu


مسييه 13 , تجمع الجاثي النجمي المغلق وهو عبارة عن تجمع نجمي مغلق يقع في كوكبة الجاثي ويتكون من مئات الآلاف من النجوم وقد اكتشفه العالم إدموند هالي في عام 1714 م، وتم تصنيفه من قِبَل شارل مسييه في فهرس مسييه برقم 13 في سنة 1764 في اليوم الأول من شهر حزيران (يونيو)، وهو أحد ألمع وأشهر العناقيد الكروية في السماء الشمالية. يبلغ قدره الظاهري 5.8+ ويبتعد مسييه 13 عن الأرض بمسافة 22,200 سنة ضوئية (6800 فرسخ فلكي). وتم تعيينه في الكتالوج العام الجديد هو NGC 6205. ويقدّر عمر عنقود هرقل النجمي بـ 11.65 مليار سنة ويحتوي على حوالي 300,000 نجم. الكتلة المقدرة للعنقود حوالي نصف مليون كتلة شمسية. يظهر مسييه 13 في السماء بطول 20 دقيقة قوسية، وهو ما يتوافق مع قطره والذي يبلغ 145 سنة ضوئية. يمكن رؤية مسييه 13 بالعين المجردّة في مناطق السماء الصافية والخالية من التلوث الضوئي. ألمع نجم في مسييه هو V11 ، وهو عملاق أحمر مصنّف كنجم متغير. ويبلغ القدر الظاهري للنجم V11 البصري 11.95+ ويقع على بعد 25,100 سنة ضوئية من الأرض.

تاريخ أكتشافه
تم اكتشاف الكتلة الكروية هرقل من قبل عالم الفلك الإنجليزي إدموند هالي في عام 1714. وأشار إدموند هالي قائلاً: إنه تقريباً في الخط الأيمن مع النجم زيتا وإيتا لباير، وهو أقرب إلى زيتا منه إلى إيتا بمقارنة وضعه بين النجوم، يكون مكانه قريب من [كوكبة العقرب]26 درجة 1/2 مع 57 درجة شمالاً. ويظهر على شكل رقعة صغيرة في السماء بالعين المجردة، عندما تكون السماء هادئة والقمر غائب.

قام شارل مسييه بفهرسة الكائن في 1 يونيو 1764. حيث دونه في كتالوجه الخاص فيما يلي: في ليلة 1 وفجر 2 يونيو من عام 1764، أكتشفت سديماً في محيط هرقل، وأنا متأكد من أنه لا يحتوي على أي نجم؛ بعد أن تم فحصه باستخدام تلسكوب نيوتن الذي يبلغ أرتفاعه 4 أقدام ونصف، والذي تم تكبيره 60 مرة، فهو دائري، جميل ورائع، مركزه أكثر إشراقاً أطرافه: يستطيع المرء أن يراه بمنكسر عادي [غير لوني] بأرتفاع قدم واحدة، قدي بلغ قطره 3 دقائق قوسية: وهي مصحوبة بنجمتين، أحدهما تبلغ درجة لمعانه 9+ ، ويقع أحدهما فوق السديم والآخر أسفله، وبعيداً قليلاً. لقد حددت موقعها عند مرورها في خط الطول، ومقارنتها بالنجم إبسيلون هيرقل؛ ووصل لأعلى ارتفاع من صعوده الأيمن ليكون بأحداثيات 248 ' 18 ' 48 وأنحرافه 36 ' 54 ′ 44 شمالاً.

خصائصه
يحتوي العنقود الكروي هرقل على نجم شاب بشكل غير عادي من النوع B2 ، يُسمى Barnard 29. والغريب في هذا النجم لا ينتمي النجم إلى العنقود، حيث أن نسبة المعدنية فيه أعلى من غالبية نجوم العنقود مسييه 13 من المتوقع أن مسييه 13 جذبه في مداره أثناء دورانه وحيداً حول مجرة درب التبانة. ونجوم العنقود قديمة جداً وحيث تمتلك 5 بالمئة فقط من محتوى الحديد الموجود في الشمس، وكذلك تشكلت قبل أن تخلق نجوم مجرتنا المعادن. ويحتوي مسييه 13 أيضاً على حوالي 15 نجماً أزرق متشرداً، ونجوم قديمة تبدو أصغر وأكثر زُرقة من جيرانها.

و يعتبر ميسييه 13 هو عنقود كروي مغلق من الفئة V وتتركز معظم نجوم العنقود في المركز. حيث يمتلك منطقة مركزية مزدحمة بالنجوم، منتشرة بمتوسط 100 نجم كل 3 سنوات ضوئية على جانبه. وللتوضيح يبعد النجم ألفا سينتوري، أقرب نظام نجمي إلى الأرض، 4.2 سنوات ضوئية. بعبارة أخرى، مركز مسييه 13 يبلغ حجمه 500 ضعف المسافة بين الأرض وبين النجم ألفا سينتوري

معرض صور

انظر أيضًا
 علم الفلك للأشعة السينية
 مجرة حلزونية
 كويكبات
 نجم
 مجرة
 قزم أبيض
 عملاق أحمر
 الانفجار العظيم
 خط زمني للانفجار العظيم
 نجم نيوتروني
 ثقب أسود
 قائمة أسماء النجوم العربية

مراجع

أجرام الفهرس العام الجديد
أجرام فلكية اكتشفت في 1714
اكتشافات إدموند هالي
عناقيد مغلقة
فهرس مسييه
كوكبة الجاثي
مجرة درب التبانة

مسييه 13


Emin Fahrettin Özdilek (1898, Bursa, Osmanlı İmparatorluğu - 13 Mart 1989, Ankara, Türkiye) Türk asker ve siyasetçi. Cemal Gürsel'in cumhurbaşkanı seçilmesi üzerine 1961 yılında kısa bir süreliğine başbakanlığa vekâlet etmiştir.

Hayatı
İlk öğreniminden sonra Edirne Askeri İdadisi'ne girdi. 1916 yılında yedek subay talimgâhına gönderildi. 1 Haziran 1917 tarihinde teğmen rütbesine terfi etti. 19 yaşındayken Kafkas İslam Ordusu ile Azerbaycan'da savaştı. 1920 yılı sonunda Türk Kurtuluş Savaşı'na katıldı. 1 Mart 1921 tarihinde üsteğmen rütbesine terfi ederek 3. Süvari Tümeni emrinde Batı Cephesi'ndeki savaşlara katıldı. 1925-1927 yılları arasında Harp Okulu ve Süvari Binicilik Okulu'nda öğrenimini tamamladı. 1933 yılında Harp Akademisi'ne girdi. 30 Ağustos 1936 tarihinde binbaşı rütbesine terfi etti. 6 Ekim 1936 tarihinde kurmay subay olarak Harp Akademisi'nden mezun oldu. 1936-1949 yılları arasında Türk Silahlı Kuvvetlerinde çeşitli görevlerde bulundu. 1949'da tuğgeneral, 1959'da orgeneral rütbesine terfi etti.

1960 yılında Türk Silahlı Kuvvetleri'nin ülke yönetimine el koyduğu 27 Mayıs Darbesi'ne Birinci Ordu Komutanı olarak katıldı. Millî Birlik Komitesinde görev alan Özdilek, 9 Haziran 1960'ta Cemal Gürsel'in kurduğu hükûmette millî savunma bakanlığına getirildi. 21 Ekim 1960 tarihinde devlet bakanı ve başbakan yardımcılığına atandı. 26 Ekim 1961'de Cemal Gürsel'in cumhurbaşkanlığı görevi başladığı için Başbakanlık makamının boşalması üzerine 27 Ekim 1961 - 20 Kasım 1961 tarihleri arasında geçici olarak başbakanlık görevini yürüttü. 1961-1980 arasında doğal üye ve millî birlik grubu başkanı olarak Cumhuriyet Senatosunda yer aldı. 1983 Genel Seçimlerinde Halkçı Partiden Konya milletvekili seçildi. 13 Mart 1989'da Ankara'da öldü.

Yüksek Adalet Divanı tarafından verilen idam kararlarının onaylanmasıyla ilgili aleyhte oy kullanmıştır.

Ayrıca bakınız
 Millî Birlik Komitesi
 27 Mayıs 1960 Darbesi

Kaynakça

1898 doğumlular
1989 yılında ölenler
Bursa doğumlu siyasetçiler
Darbe girişiminde bulunanlar ve planlayanlar
TBMM 17. dönem Konya milletvekilleri
Türkiye Cumhuriyeti Millî Savunma Bakanları
TBMM Millî Birlik Komitesi üyesi Cumhuriyet Senatörleri
Millî Birlik Komitesi üyeleri
TBMM Cumhuriyet Senatosu Millî Birlik Grubu Başkanları
TBMM Millî Savunma Komisyonu
Kırmızı şeritli İstiklâl Madalyası sahipleri
Edirne Lisesinde öğrenim görenler
Ankara'da ölenler
Cebeci Askerî Şehitliği'ne defnedilenler
Kara Harp Okulunda öğrenim görenler
Halkçı Parti mensubu siyasetçiler
Sosyaldemokrat Halkçı Parti mensubu siyasetçiler
Süvari subaylar

Fahri Özdilek


Trois fois rien est une comédie française réalisée par Nadège Loiseau et sortie en 2022.

Synopsis
Brindille, Casquette et La Flèche vivent comme ils peuvent, au jour le jour, dans le bois de Vincennes. Mais leur situation précaire devrait changer du tout au tout le jour où ils gagnent au Loto. Encore faut-il pouvoir encaisser l'argent, car sans domicile, pas de carte d'identité à jour et sans compte bancaire, pas de paiement !

Fiche technique
 Titre original : Trois fois rien
 Réalisation : Nadège Loiseau
 Scénario : Nadège Loiseau
 Musique : Guillaume Loiseau
 Décors : Pierre du Boisberranger
 Costumes : Anne-Laure Nicolas
 Photographie : Julien Meurice
 Montage : Christophe Pinel
 Production : Christophe Barral, Toufik Ayadi et Serge Noël
 Sociétés de production : France 2 Cinéma, Possibles Média et SRAB Films
 Société de distribution : Le Pacte
 Pays de production :
 Langue originale : français
 Format : couleur — 2,35:1
 Genre : comédie
 Durée : 94 minutes
 Dates de sortie :
 France :  (Alpe d'Huez) ;  (en salles)
 Canada :

Distribution
 Antoine Bertrand : Brindille
 Philippe Rebbot : Casquette
 Côme Levin : La Flèche
 Émilie Caen : Nadia
 Nadège Beausson-Diagne : Vénus
 Yves Yan : Yi
 Yang Yilin : Thérèse
 Hubert Myon : Olivier
 Laura Sépul : Sophie
 Lili Loiseau : Lucie
 Lewkne Weber : Zélie
 Karin Viard : l'acheteuse de la raclette

Accueil

Critique
La comédie est très bien reçue par la critique presse en France. 20 Minutes parle d'un "petit bijou", Ouest-France "d'une 'époque formidable' des années 2000". La revue Positif déclare "la comédie sociale à la française est un genre en soi qui, bien mené, mérite toute notre estime". Le Journal de Montréal reproche "toutefois quelques excès de bons sentiments dans la dernière partie du film qui s'avère trop prévisible". Pour Le Nouvel Observateur, le film s'inscrit dans "la tradition du boulevard, cinéma populaire et humour bon enfant".

Le site Allociné donne une moyenne de 3,8/5 pour un consortium de 15 titre de presse. Le site Cinoche.com donne une moyenne de 3,2/5 pour 5 titres de presse.

Box-office
Le jour de sa sortie dans les salles françaises, le long-métrage se place en  position dans le classement du box-office des nouveautés en engrangeant , dont  en avant-première, pour 223 copies. Dans les sorties du jour, ce long-métrage est précédé par le drame français À plein temps  et suivi par le drame romantique : L'histoire de ma femme .

Notes et références

Voir aussi

Liens externes

Film français sorti en 2022
Comédie française

Trois fois rien (film)


Kaltenbronn steht für
 Kaltenbronn (Feuchtwangen), Landkreis Ansbach, Bayern
 Kaltenbronn (Gernsbach), Landkreis Rastatt, Baden-Württemberg

außerdem:
 Natur- und Waldschutzgebiet Kaltenbronn, Schutzgebiet in den Landkreisen Rastatt und Calw, Baden-Württemberg

Siehe auch:
 Kaltenbrunn
 Kaltenborn (Begriffsklärung)

Kaltenbronn


Thomas Alva Edison (11 Şubat 1847 - 18 Ekim 1931), 20. yüzyıl yaşamını icatlarıyla büyük bir şekilde etkileyen Amerikalı mucit ve iş adamıdır. Elektrik enerjisi üretimi, kitle iletişimi, ses kaydı, filmcilik gibi birçok alanda cihazlar geliştirdi. Fonograf, film kamerası, ampulün ilk versiyonları gibi icatları sanayileşmiş modern dünyada büyük etki yarattı. İcat geliştirme sürecine düzenli bilim ve takım çalışması prensiplerini uygulayan ilk mucitlerden biriydi. Birçok araştırmacıyla çalıştı. Dünyanın ilk endüstriyel araştırma laboratuvarını kurdu. ABD'de kendi adına kayıtlı 1.093 patentin yanı sıra başka ülkelerde de bulunan patentleriyle tarihin en verimli mucitlerinden biridir.

Edison iki kez evlendi ve altı çocuğu oldu. 1931'de diyabete bağlı komplikasyonlar nedeniyle öldü.

Hayatı

Çocukluk ve gençlik dönemi

Thomas Alva Edison, Milan, Ohio'da doğdu. Yedi kardeşin en küçüğüdür. Babası Samuel "The Iron Shovel" Edison, Jr. (1804-1896)(Kanada), annesi de Nancy Matthews Elliott'dur (1810-1871). Kendisinin Hollandalı olduğu düşünülmektedir. 7 yaşındayken ailesiyle birlikte Michigan'daki Port Huron'a yerleşti ve ilköğrenimine burada başladı; fakat başladıktan yaklaşık 4 ay sonra algılamasının yavaşlığı nedeniyle okuldan uzaklaştırıldı. Bu arada evlerinin kilerinde bir kimya laboratuvarı kurdu. Özellikle kimya deneylerine ve Volta kaplarından elektrik akımı elde etmeye yönelik araştırmalara ilgi duydu. Bir süre sonra kendi başına bir telgraf aleti yaptı ve Mors alfabesini öğrendi. O günlerde geçirdiği ağır bir hastalık sonucu kulakları zor işitmeye başladı. 12 yaşındayken bir trende dergi ve meyve satıyor, bir yandan da trenin yük vagonunu yerleştirdiği küçük bir baskı makinesi ile haftalık bir gazete basıyordu. Ama bir gün içinde kimyasal madde bulunan şeylerden biri kırılıp vagonda yangın çıkınca Edison hem trendeki işinden oldu hem de ömür boyu ağır işitmesine yol açacak biçimde yaralandı. Daha sonra telgrafçılık öğrenmeye karar veren Edison 1863-1868 arasında ABD ve Kanada da birkaç telgrafhanede çalıştı. 1868 de bir atölye kurdu ama yaptığı elektrikli kayıt aygıtının patentini satamayınca bir yıl sonra parasız ve borçlu olarak Boston'dan New York'a gitti.
1880'lerde Fort Myers, Florida'dan bir arsa satın aldı ve daha sonra burada kışları kalmak için kendine küçük bir ev inşa ettirdi. Otomobil endüstrisinin büyük adamı Henry Ford yakın bir zaman sonra Edison'un evinin birkaç yüz metre ötesine taşındı. Bu nedenle Edison ve Ford ölene dek arkadaş kaldılar. 24 Şubat 1886 Edison ikinci evliliğini 20 yaşındaki Mina Miller ile gerçekleştirdi. Bu evliliğinden de üç çocuk sahibi oldu:
 Madeleine Edison, John Eyre Sloane
 Charles Edison, (babası öldükten sonra New Jersey yöneticisi oldu.)
 Theodore Edison.

Buluşları

1879'da Edison bir elektrik ampulü icat etti. Kömürleştirilmiş iplikten Flamanlarla deneyler yaptıktan sonra karbonlaştırılmış kâğıt flamanda karar kıldı. 1880'de evde güvenle kullanılabilecek ampuller üreterek tanesini 2,5 dolara satmaya başladı. Ancak 1878 yılında bir İngiliz bilim insanı olan Joseph Wilson Swan da bir elektrik ampulü icat etmiştir. Ampul camdı ve içinde kömürleştirilmiş bir flaman bulunuyordu. Swan, ampulün içindeki havayı boşalttı; çünkü havasız ortamda flaman yanıp tükenmiyordu. Bu iki bilim insanı güçlerini birleştirmeye karar vererek Edison ve Swan Elektrikli Aydınlatma Şirketi'ni kurdular.

1883'te hayatının en büyük icadı olan Edison etkisi denen olayı gerçekleştirdi; yani ısıtılmış bir flamanın moleküler boşlukta elektron yayılmasını buldu. 1883'te bulduğu bu olay sıcak katotlu tüplerin temelini oluşturdu. Daha sonra akkor lambanın üretimini geliştirmeyi başardı. Bu da ampulün halk arasında yaygınlaşmasını sağladı.

Edison ve Nikola Tesla
New York'ta Pearl Caddesi'ndeki ilk laboratuvarında akkor lambası için pazar aramakla meşgul olan Thomas Edison'a rastladığı zaman Nikola Tesla, gençlik heyecanıyla, kendisinin bulduğu alternatif akım sisteminin açıklamasını yaptı. Edison, "Sen teori üzerinde vaktini harcıyorsun" dedi.

Tesla, Edison'a çalışmalarından ve alternatif akım planından bahseder. Edison alternatif akımla fazla ilgilenmez ve Tesla'ya bir görev verir.

Tesla, Edison tarafından kendisine verilen görevi her ne kadar sevmemiş olsa da Edison'un kendisine 50.000 dolar vereceğini öğrenince görevi birkaç ay içinde tamamlar. Doğru akım santralindeki sorunları çözmüştür. Edison'un kendisine söz verdiği ücreti talep ettiğinde, Edison şaşırmış bir şekilde "Sayın Tesla, Amerikalıların espri anlayışını kavrayamamışsınız hala" der ve herhangi bir ücret ödemez. Tesla derhal istifa eder. Kısa süren birlikte çalışma dönemini, uzun süreli bir rekabet izleyecektir.

Menlo Park

Edison'un en önemli keşfi Menlo Park, New Jersey'deki ilk endüstriyel araştırma laboratuvarıydı. Sürekli olarak teknolojik keşifler ve geliştirmeler-iyileştirmeler yapmak gibi özel bir amaç için kurulmuş ilk kurumdu. Edison birçok icadını resmi olarak bu laboratuvarda üretmiş, birçok çalışanı onun direktifleri doğrultusunda bu icatların araştırma ve geliştirmesinde görev almıştır.

Elektrik mühendisi William Joseph Hammer, 1879 Aralık'ında Edison'un laboratuvar asistanı olarak görevine başlamıştır. Telefon, fonograf, elektrikli tren, demir madeni ayıracı, elektrikli aydınlatma ve diğer birçok icatta büyük katkılarda bulunmuştur. Hammer'ı özel kılansa elektrik ampulünün icadındaki ve bu aletin geliştirme ve testleri sırasındaki çalışmalarıdır. Hammer 1880'de Edison'un lamba çalışmalarının şef mühendisi olmuş, bu mevkiideki ilk yılında Francis Robbins Upton'ın genel müdürlüğünü yaptığı fabrika 50.000 ampul üretmiştir. Edison'a göre Hammer elektrik ampulünün bir öncüsüdür. 1000'e yakın patenti bulunmaktadır.

Ölümü
Thomas Edison, 18 Ekim 1931'de saat 03.21'de New Jersey, West Orange, Llewellyn Park, Glenmont'taki evinde diyabet komplikasyonları nedeniyle öldü. Edison evinin arkasına gömülmüştür. Ölümünün anısına yaşadığı kentte 1 dakikalığına ışıklar söndürülmüştür.

Hakkında yazılmış biyografiler

Kaynakça

Ayrıca bakınız

Dış bağlantılar

 1,093 patentin tam listesi

  - Animasyon biyografisi

1847 doğumlular
Ohio doğumlular
1931 yılında ölenler
Amerikalı mucitler
Amerikalı deistler
Kanada asıllı Amerikalılar
Hollanda asıllı Amerikalılar
İngiliz asıllı Amerikalılar
İskoç asıllı Amerikalılar
Elektrikçi bilim insanları
SSCB Bilimler Akademisi'nin şeref üyeleri
SSCB Bilimler Akademisi'nin yabancı üyeleri
Sağırlık
Telgraf
General Electric kişileri
Matteucci Madalyası sahipleri

Thomas Edison


En fladbue er en flad bue uden recurve med relativt brede ben, der har nogenlunde rektangulært tværsnit. Da benene er relativt brede har fladbue normalt et smallerede og dybere håndtag, der er rundet af, og ikke bøjer med resten af buen når den skydes, for at give bedre greb. Designet adskiller sig fra en langbue, hvis ben er enten runde eller D-formede i tværsnittet, og som normalt er bredest i håndtaget. Fladbuer kan være lige så lang som en langbue, men de kan også være meget korte. Den typiske længde på omkring 1,7-1,8 m, mens en engelsk langbue typisk er 1,8-2,0 m. Traditionelle fladbuer er fremstillet i ét stykke træ, men laminat- og kompositbuer har eksisteret både i oldtiden og i moderne tid. Moderne fladbuer bruger ofte glasfiber.

De ældste buer i verden, er Holmegårdbuerne som er dateret til omkring år 7.000 f.v.t., og disse buer er alle fladbuer.

Referencer

Eksterne henvisninger
 The Traditional Bowyers Bible Volume 1. 1992 The Lyons Press.
 The Traditional Bowyers Bible Volume 2. 1992 The Lyons Press.
 The Traditional Bowyers Bible Volume 3. 1994 The Lyons Press.
 The Traditional Bowyers Bible Volume 4. 2008 The Lyons Press.
 Gray, David (2002) Bows of the World. The Lyons Press.
 The Flat Bow  by W. Ben Hunt & John J. Metz, 1936.

Buer (våben)

Fladbue


Muğla Sıtkı Koçman Üniversitesi (eski adıyla Muğla Üniversitesi), 3 Temmuz 1992 tarihinde 3837 sayılı kanun ile Muğla'da kurulmuş olan devlet üniversitesidir.

Üniversitenin kuruluşunda Fen-Edebiyat, Su Ürünleri Teknik Eğitim ve İktisadî ve İdari Bilimler Fakülteleri, Fen ve Sosyal Bilimler Enstitüleri, Turizm İşletmeciliği ve Otelcilik Yüksekokulu yer almıştır.

132 bölüm/program, 36 ana bilim dalında 400 programa 44.607 öğrenciye; 1772 öğretim elemanı ve 900'e yaklaşan idarî personel ile eğitim-öğretim hizmeti verilmektedir. 31 Mayıs 2012 tarihi itibarıyla iş insanı Sıtkı Koçman'nın üniversiteye yaptığı bağışlardan dolayı adı Muğla Sıtkı Koçman Üniversitesi olarak değişmiştir.

Akademik birimler

Fakülteler

Enstitüler
 Eğitim Bilimleri Enstitüsü
 Fen Bilimleri Enstitüsü
 Sosyal Bilimleri Enstitüsü
 Sağlık Bilimleri Enstitüsü

Yüksekokullar

 Dalaman Sivil Havacılık Yüksek Okulu
 Seydi Kemer Uygulamalı Bilimler Yüksek Okulu
 Turizm İşletmeciliği ve Otelcilik Yüksekokulu
 Yabancı Diller Yüksekokulu

Meslek yüksekokulları

Rektörler
Ethem Ruhi Fığlalı (1992-2002)
Şener Oktik (2002-2010)
Mansur Harmandar (2010-2018)
Hüseyin Çiçek (2018-2022)
Turhan Kaçar (2022- )

Mezunlar
 Cengiz Ergün, Manisa Büyükşehir Belediye Başkanı,
 Şanışer
 Koray Avcı
 Özge Törer

Kaynakça

Dış bağlantılar

Muğla Sıtkı Koçman Üniversitesi
Menteşe'deki yapılar

Muğla Sıtkı Koçman Üniversitesi


Giorgio Francia (* 8. November 1947 in San Giorgio di Piano) ist ein ehemaliger italienischer Automobilrennfahrer.

Francia engagierte sich im Formel-Sport und nahm zudem an zahlreichen Sport- und Tourenwagenrennen teil. 1974 gewann er die Polifac Formel 3 Trophy. In den 1980er-Jahren war Francia eng mit der italienischen Osella Squadra Corse verbunden. Francia unternahm zwei Versuche, an einem Formel-1-Rennen teilzunehmen. Beide Versuche scheiterten, weil er sein Auto an seine Teamkollegen abtreten musste.

Karriere

Anfänge
Zwischen 1964 und 1968 fuhr Francia Kart-Rennen, bevor er sich ab 1969 für vier Jahre in der nationalen Nachwuchsklasse Formel Italia engagierte. 1973, im Alter von 25 Jahren, wechselte Francia in die Britische Formel-3-Meisterschaft; das Jahr schloss er als 23. der Gesamtwertung ab. 1974 schrieb er sich für das italienische Team Scuderia Mirabella Millemiglia in der Polifac Formel 3 Trophy ein. In diesem Jahr gewann er sechs von acht Rennen und damit am Saisonende vor Hans Binder den Meistertitel. 1975 fuhr Francia noch einige weitere Rennen in der Deutschen Formel 3, sein Hauptaugenmerk lag aber auf der Formel 2.

Formel 2
1975 erschien Francia mit der Osella Squadra Corse in der Formel-2-Europameisterschaft. Es war das erste Jahr, in dem das Turiner Team an dieser Rennserie teilnahm. Anders als die meisten Wettbewerber, die sich auf Chassis von March verließen, hatte Osella ein eigenes Chassis aufgebaut, den Osella FA2. Francia beendete die Debütsaison mit 16 Punkten auf Platz sieben der Fahrerwertung.

1976 setzte er das Engagement mit Osella zunächst fort. In diesem Jahr war das Turiner Team, das an erheblichen finanziellen Problemen litt, indes nicht mehr konkurrenzfähig. Osella beendete sein Formel-2-Engagement zunächst nach dem sechsten Rennen des Jahres. Francia wechselte zu Trivellato Racing. Hier fuhr er im letzten Rennen seinen einzigen Punkt des Jahres ein. Er beendete die Saison als gleichrangiger 17.

1977 beendete Francia sein Formel-2-Engagement. Er wurde hauptberuflich Testfahrer für Alfa Romeo. In den folgenden Jahren war er unter anderem an der Entwicklung von Alfa Romeos Formel-1-Programm beteiligt. Parallel dazu fuhr er Sportprototypen für Osella.

Formel 1

1977

1977 unternahm Francia einen Versuch, an einem Formel-1-Rennen teilzunehmen. Er kam durch seinen Arbeitgeber Alfa Romeo zustande, der seit 1976 das britische Brabham-Team exklusiv mit Motoren ausrüstete. Brabhams Stammfahrer waren in der zweiten Hälfte der Saison John Watson und Hans-Joachim Stuck. Für den Großen Preis von Italien war Brabham im Interesse Alfa Romeos bereit, ein drittes Auto an den Start zu bringen, das von Francia gefahren werden sollte. Im ersten Training zum Großen Preis von Italien war Francia der langsamste Fahrer. Zu einer weiteren Trainingsteilnahme und einer möglichen Verbesserung seiner Zeiten kam es nicht: Da Stuck im Training sein Auto beschädigt hatte, musste Francia das ursprünglich für ihn bestimmte dritte Auto an Stuck abgeben. In den Statistiken dieses Rennens wird Francia als Nichtqualifikant geführt.

1981
Weitere Versuche, an Formel-1-Rennen teilzunehmen, folgten 1981. Osella, für das Francia weiterhin Sportwagenrennen fuhr, hatte inzwischen ein eigenes Formel-1-Team gegründet. 1980, im Debütjahr, hatte Osella lediglich ein Auto eingesetzt, das von Eddie Cheever gefahren worden war. 1981 wollte Osella mit zwei Fahrzeugen vom Typ Osella FA1B antreten. Ein Cockpit erhielt Beppe Gabbiani. Für den zweiten Wagen hatte Teamchef Enzo Osella zunächst seinen langjährigen Sportwagenpiloten Francia vorgesehen; kurz vor Saisonbeginn vergab er das zweite Cockpit allerdings an den Argentinier Miguel Ángel Guerra, der über größere Sponsormittel verfügte.

Guerra gelang es bei den ersten drei Rennen des Jahres nicht, sich zu qualifizieren. Beim Großen Preis von San Marino schaffte er die erste Qualifikation. In der ersten Runde des Rennens verunglückte Guerra. Bei dem Unfall brach er sich die Hand, sodass er für die weiteren Rennen des Jahres nicht zur Verfügung stand. Osella versuchte in den folgenden Wochen, Guerras Cockpit an Francia zu geben, doch die FISA verweigerte Francia zunächst die Superlizenz. Bei den folgenden zwei Rennen setzte Osella daher Piercarlo Ghinzani ein.

Für den Großen Preis von Spanien erhielt Francia letztlich eine Superlizenz, und Osella meldete ihn zu diesem Rennen für das zweite Cockpit. Auch hier kam Francia nicht zum Renneinsatz: Sein Teamkollege Gabbiani beschädigte seinen Osella bei einem Trainingsunfall so schwer, dass der Wagen an diesem Wochenende nicht mehr einsatzbereit war. Da Osella nur zwei Fahrzeuge zur Verfügung hatte, musste Francia sein Auto an Gabbiani geben, der damit am Qualifikationstraining teilnahm. Gabbiani qualifizierte sich nicht; da Osella aber Francias Meldung inzwischen zurückgezogen hatte, konnte Francia keinen weiteren Qualifikationsversuch unternehmen. Auch für dieses Rennen wird Francia als Nichtqualifikant geführt.

Für die folgenden Rennen wurde Francia nicht mehr gemeldet; Osella vergab das zweite Cockpit stattdessen an Jean-Pierre Jarier, der dem Team zwei Jahre verbunden blieb.

Weitere Rennaktivitäten
Nach diesem Großen Preis gab Francia, inzwischen 33-jährig, seine Formel-1-Bemühungen auf. Er blieb allerdings bis 1985 Testfahrer für Alfa Romeos Formel-1-Team. Francia fuhr zunächst weiter Sportwagenrennen für Osella und gewann 1981 das 6-Stunden-Rennen von Mugello. Von 1982 bis 1995 engagierte er sich für Alfa Romeo im Tourenwagensport. Hier fuhr er Sportversionen des Alfa Romeo GTV, des Alfa Romeo 75 und des Alfa Romeo 155 unter anderem auch in der DTM.

1982 siegte er gemeinsam mit Henri Pescarolo auf einem Rondeau M382 beim 1000-km-Rennen von Monza.

1993 und 1994 nahm Giorgio Francia im Schübel-Team auf Alfa Romeo 155 V6 TI an der Deutschen Tourenwagen-Meisterschaft teil. Er fuhr dabei insgesamt drei zweite und vier dritte Plätze ein und beendete die Saisons auf den Rängen sieben bzw. 13 der Gesamtwertung.

Weblinks

 Biographie Giorgio Francias auf der Internetseite www.f1rejects.com (englisch)
 Kurzvorstellung des Formel-1-Engagements Francias auf der Internetseite 8w.forix.com (englisch)

Rennfahrer (Italien)
Sportwagen-WM-Rennfahrer
DTM-Rennfahrer
Geboren 1947
Italiener
Mann

Giorgio Francia


Oklungen Station (Oklungen stasjon) var en jernbanestation på Vestfoldbanen, der lå i Porsgrunn kommune i Norge. Stationen bestod af tre spor og en perron. De sidste år den var i drift, blev den kun betjent efter behov af to-tre tog om dagen i hver retning.

Stationen blev åbnet 24. november 1882, da Vestfoldbanen blev forlænget fra Larvik til Skien. Oprindeligt hed den Aaklungen, men den skiftede navn til Oklungen i april 1921. Stationen blev fjernstyret 16. december 1971. Stationen blev nedlagt 7. august 2018 i forbindelse med de sidste arbejder forud for omlægningen af Vestfoldbanen ad en ny dobbeltsporet strækning mellem Larvik og Porsgrunn. Den nye strækning er en del af Bane Nors InterCity-projekt og følger hovedsageligt Europavej E18, om end den mest ligger i tunnel.

Stationsbygningen blev opført efter tegninger af Balthazar Lange i 1880. Den toetages bygning var opført i træ i laftekonstruktion og rummede oprindeligt ventesal, kontor og to tjenesteboliger for banevogtere. Den blev revet ned i 1985. Et udhus i bindingsværk blev opført i 1880.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Vestfoldbanen
Etableret i 1882
Ophørt i 2018
Jernbanestationer i Telemark
Nedlagte jernbanestationer i Norge

Oklungen Station


NGC 5758 est une vaste galaxie lenticulaire relativement éloignée et située dans la constellation du Bouvier. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5758 a été découverte par l'astronome américain Lewis Swift en 1886.

Selon la base de données Simbad, NGC 5758 est une galaxie LINER, c'est-à-dire une galaxie dont le noyau présente un spectre d'émission caractérisé par de larges raies d'atomes faiblement ionisés.

À ce jour, une mesure non basée sur le décalage vers le rouge (redshift) donne une distance d'. Cette valeur est très loin à l'extérieur des valeurs de la distance de Hubble.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5758 sur le site du professeur C. Seligman

5758
Constellation du Bouvier
Galaxie lenticulaire
Galaxie LINER
Objet céleste découvert en 1886
Objet céleste découvert par Lewis Swift

NGC 5758


معاهدة سان جرمان هي معاهدة وقعت بعد انتهاء الحرب العالمية الأولى في 10 سبتمبر 1919 بين دول الحلفاء المنتصرين والنمسا. بالتوقيع على هذه الاتفاقية، التي كسرت شوكة الإمبراطورية النمساوية المجرية من قبل 27 دولة حليفة ومشاركة. أخّرت رومانيا ويوغوسلافيا التوقيع على هذا الاتفاق، اعتراضًا على ضمانات المعاهدة التي أُعطيت للأقليات، حيث مضت عدة أشهر قبل أن تقتنع الدولتان بالتوقيع على الوثيقة.

وافق البرلمان النمساوي على المعاهدة في 17 أكتوبر 1919، وأصبحت المعاهدة سارية منذ 16 يوليو 1920. ووقعت الولايات المتحدة التي لم توقع على المعاهدة على اتفاق سلام منفصل مع النمسا في 24 أغسطس 1921.

نص الجزء الأول من المعاهدة على أن يمكن للنمسا الانضمام إلى عصبة الأمم بعد فترة كافية من حسن السلوك، بينما يخفض الجزء الثاني من الاتفاقية مساحة النمسا من 297,800 كم² إلى 83,835 كم² فقط. وبذلك انخفض عدد السكان من 30 مليون إلى 6 ملايين، وتضمنت الاتفاقية ثمانية بنود تحفظ استقلال وسلامة الأقليات النمساوية.

أعطت معاهدة سانت جرمان استقلالًا كاملًا لكل من بولندا وتشيكوسلوفاكيا والمجر ويوغوسلافيا. واستطاعت هذه الدول بالإضافة إلى إيطاليا أن تستعيد بعض الأراضي التي كانت تحت سيطرة النمسا قبل الحرب. كما قلصت البنود العسكرية حجم الجيش النمساوي إلى 30,000 جندي، وسمحت بمصنع واحد فقط لإنتاج الأسلحة. كما آل أكثر الأسطول النمساوي ـ المجري إلى الحلفاء، حيث احتفظت النمسا بأربعة قوارب للحراسة فقط.

منعت بنود المعاهدة قيام أي اتحاد بين ألمانيا والنمسا، وبالرغم من ذلك، استطاع هتلر أن يفرض اتحادات مع النمسا عام 1938، وقد ألغت الحرب العالمية الثانية هذه الاتفاقية.

المراجع

طالع أيضًا
 الإمبراطورية النمساوية المجريةٍ

فرنسا في 1919
أحداث سبتمبر 1919
التقسيم (السياسة)
تاريخ الإمبراطورية النمساوية المجرية
تفكك الإمبراطورية النمساوية المجرية
رومانيا الكبرى
ما بعد الحرب العالمية الأولى في النمسا
معاهدات أبرمت في 1919
معاهدات الإمبراطورية اليابانية
معاهدات الجمهورية الألمانية النمساوية
معاهدات الجمهورية البولندية الثانية
معاهدات الجمهورية الفرنسية الثالثة
معاهدات الولايات المتحدة
معاهدات بلجيكا
معاهدات بنما
معاهدات تايلاند
معاهدات تشيكوسلوفاكيا
معاهدات جمهورية الصين (1912–49)
معاهدات سلام
معاهدات سلام النمسا
معاهدات في الحرب العالمية الأولى
معاهدات كوبا
معاهدات مملكة المتحدة (1801–1922)
معاهدات مملكة اليونان
معاهدات مملكة إيطاليا (1861–1946)
معاهدات مملكة رومانيا
معاهدات مملكة يوغوسلافيا
معاهدات نيكاراغوا
العلاقات التشيكوسلوفاكية النمساوية

معاهدة سان جرمان (1919)


Hyponogogigal Drift é um gênero músical, e também uma forma de "Hypnagogia" fazendo assim com que ele se repita várias vezes, a interpretação para isso é o estado de hypnagogia se repetindo constantemente  e não acabando, como se isso fosse a sensação que esse subgênero quisesse te passar. Esse gênero também é um subgênero do Vaporwave.  Esse subgênero tenta emula uma atmosfera de um sonho, as vezes bem surrealista, e para algumas pessoas até estranho, e é comum associa esse estilo de música com imagens 3D que dão esse sentimento estranho.  A técnica mais comum nesse estilo de música é usar apenas um Sampler e repetir ele de diversas formas pela música inteira.

Hyponogogigal Drift


Samir Harrag est un acteur, auteur, réalisateur et producteur de cinéma français né le  à Paris , ayant grandi à Montreuil (Seine-Saint-Denis). Il est le frère jumeau de Hicham Harrag avec qui il a fondé le Studio Ciné Magueule.

Biographie
Né le  à Paris  et ayant grandi à Montreuil (Seine-Saint-Denis), Samir Harrag est issu d'une famille d'origine marocaine. Dès l'âge de 13 ans il fréquente le théâtre de quartier de Montreuil avec son frère jumeau Hicham Harrag.

En 2005 il entre au Cours Florent où il suit une formation d'acteur avec pour professeur Jean-Yves Roan. Il complète sa formation avec son entrée en 2007 à l'Atelier de la Méthode de l'Actor's Studio avec pour enseignant Joël Bui.

Samir Harrag tourne dans le long métrage Donne-moi la mainde Pascal-Alex Vincent, Trois Souvenirs de ma jeunesse d'Arnaud Desplechin, la série américaine Patriot saison 2 de Steve Conrad, Nos frères blessés de Hélier Cisterne.

En 2014 il fonde le Studio Ciné Magueule avec son frère Hicham Harrag. Les frères jumeaux produisent et réalisent ainsi la web-série en vingt épisodes Ramadance sortie en 2016. Grâce à cette série, lui et son frère Hicham sont repérés par France Télévisions et Cocorico Production. Les jumeaux deviennent ainsi auteurs de la web-série Et toi tu votes ? afin d'inciter les jeunes à voter.

Samir Harrag et son frère Hicham écrivent et réalisent leur premier court-métrage, Sacré Cœur sorti en 2016. Le film obtient plus d'une trentaine de sélections à travers le monde et remporte entre autres, le Prix du Public au Brownsville International Film Festival aux États-Unis et le prix du meilleur scénario et du meilleur film au Festival du Film de Oujda.

En 2018, Samir et Hicham Harrag écrivent et réalisent Nhel Cheitan, court-métrage sélectionné au Short Film Corner du Festival de Cannes 2018.

Grand Gaillard, le troisième court-métrage écrit et réalisé par les frères Harrag remporte le Prix du Jury au LAHFF Film Festival de Londres de 2020 et le Silver Award au Meihodo International Film Festival de New York.

En 2020, Samir Harrag est à l'affiche du long métrage Compatible de Patrick Attali et Thibaut Miche.

Samir Harrag a joué dans le prochain long métrage de Kim Chapiron et Ladj Ly, Le Jeune Imam, dont la sortie est prévue en 2022.

Filmographie

Cinéma
2007 : Donne-moi la main de Pascal-Alex Vincent
2012 : Dracula XO d'Atila Lucas
2014 : La Paillasse de Baptiste Drop
2015 : Voyoucratie de Fabrice Garcon et Kevin Olivier
2015 : Wolf Totem de Jean-Jacques Annaud (doublage voix)
2018 : Nos frères blessés de Hélier Cisterne
2020 : Compatible de Thibaut Miche et Patrick Attali
2022 : Le Jeune Imam de Kim Chapiron et Ladj Ly

Courts métrages
 2003 : Saladin de Vincent le Garlantezec
 2005 : Joyeuse France d'Amélia Craig
 2006 : Sur le quai de Gabriel Buret
 2009 : La Petite Lilia de Réda Mustafa
 2010 : La Trilogie des limbes d'Éric Bu
 2011 : Le Bruit autour de Julien Darras
 2013 : Je vois de Al Huynh
 2014 : Brûle de Sofia Manousha
 2014 : Un métier bien de Farid Bentoumi
 2015 : No Mans Land de Hicham et Samir Harrag
 2015 : La voiture craint de Thomas Cazeaux, Hicham Harrag et Samir Harrag
 2016 : Je suis excédé de Gaëlle Tournier
 2016 : Sacré Cœur de Hicham Harrag, Samir Harrag et Al Huynh
 2017 : Deglet Nour de Sofiane Halis
 2017 : Chanine de Youcef Khemane
 2018 : Nhel Cheitan de Hicham Harrag et Samir Harrag
 2020 : Grand Gaillard de Hicham Harrag et Samir Harrag
 2021 : Swan dans le centre de Iris Chassaigne
 2022 : Remakers Training Day de Hicham Harrag et Samir Harrag

Réalisation courts métrages
 2015 : No mans Land de Hicham et Samir Harrag
 2015 : La voiture craint de Hicham et Samir Harrag
 2015 : L'Eau à emporter de Hicham et Samir Harrag
 2016 : Sacré Cœur de Hicham et Samir Harrag
 2018 : Nhel Cheitan de Hicham et Samir Harrag
 2020 : Grand Gaillard de Hicham et Samir Harrag
 2022 : Remakers Training Day de Hicham et Samir Harrag

Web-séries
 2016 : Ramadance de Hicham et Samir Harrag
 2017 : Et toi tu votes ? (auteur)

Notes et références

Acteur français de cinéma
Naissance en juillet 1984
Naissance dans le 11e arrondissement de Paris

Samir Harrag


Lipnica je naseljeno mjesto u općini Kakanj, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 274

 Muslimani - 173
 Hrvati - 98
 Jugoslaveni - 3

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 58

 Bošnjaci - 53
 Hrvati - 5

Izvori

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Kakanj

Lipnica (Kakanj, BiH)


Cet article est la liste non exhaustive des récompenses et des nominations de Harry Styles.

Harry Styles est un chanteur, auteur-compositeur et acteur anglais qui a remporté 36 prix sur 109 nominations. La carrière musicale de Harry Styles a commencé en 2010 en tant que membre du boys band One Direction, qui ont reçu de nombreux prix et nominations. Styles a remporté trois BMI London Awards pour avoir co-écrit des chansons pour le groupe. À la suite de la pause indéfinie du groupe en 2016, il a signé un contrat de disque solo avec Columbia Records et a sorti son premier single, Sign of the Times l'année suivante. Il a remporté le Brit Awards de la vidéo britannique de l'année et le IHeartRadio Music Awards du meilleur clip musical. Il a sorti son premier album studio éponyme en 2017, ce qui lui a valu le prix ARIA du meilleur artiste international.

En 2019, le deuxième album studio de Harry Styles, Fine Line, a été précédé par la sortie de deux singles, Lights Up et Adore You. Le premier a remporté la meilleure chanson aux Global Awards 2020, tandis que le second a remporté trois nominations aux MTV Video Music Awards 2020. Fine Line a remporté l'American Music Awards pour l'album pop / rock préféré et a reçu des nominations pour l'album britannique de l'année aux Brit Awards et pour l'album international de l'année aux Danish Music Awards et aux Juno Awards. En 2020, Styles a reçu le Billboard Chart Achievement Award lors de la cérémonie des Billboard Music Awards. En 2021 aux  Grammy Awards annuels, Harry Styles a été nominé dans trois catégories, dont le meilleur album pop vocal pour Fine Line et le meilleur clip musical pour Adore You. Le quatrième single de Fine Line, Watermelon Sugar, a remporté la meilleure performance pop solo lors de la même cérémonie, faisant de cette récompense le premier Grammy Awards de Styles.

En dehors de la musique, Harry Styles a joué dans le film de guerre épique de Christopher Nolan, Dunkerque, pour lequel il a reçu deux nominations d'ensemble d'acteur aux Critics' Choice Movie Awards et aux Washington DC Area Film Critics Association Awards. Il est également connu pour son style vestimentaire, pour lequel il a remporté un Fashion Award et six Teen Choice Awards.

Musique

American Music Awards

ARIA Music Awards

BBC Music Awards

Billboard Music Awards

BMI London Awards

BMI Pop Awards

BreakTudo Awards

Brit Awards

British LGBT Awards

Capricho Awards

Danish Music Awards

GAFFA Awards

Global Awards

Grammy Awards

Hungarian Music Awards

IHeartRadio Music Awards

Ivor Novello Awards

Juno Awards

LOS40 Music Awards

Meus Prêmios Nick

MTV Europe Music Awards

MTV Italian Music Awards

MTV Millennial Awards

MTV Millennial Awards Brazil

MTV Video Music Awards

Music Week Awards

Myx Music Award

Nickelodeon Australian Kids' Choice Awards

Nickelodeon Kids Choice Awards

Nickelodeon Kids Choice Awards México

NME Awards

NRJ Music Awards

Pollstar Awards

Rockbjörnen

Silver Clef Award

Teen Choice Awards

Variety's Hitmakers Awards

Cinéma
En plus des nominations et récompenses ci-dessous, Harry Styles a aussi été nominé à la cérémonie des Teen Choice Awards (pour le prix du « Choice de la révélation star de cinéma » et « Choice de l'acteur de film estival ») citée supra dans la catégorie musique.

Critics' Choice Movie Awards

National Film Awards UK

Washington DC Area Film Critics Association

Mode

En plus des nominations et récompenses ci-dessous, Harry Styles a aussi été nominé à la cérémonie des Capricho Awards (pour le prix de "Fashionista Internationale") citée supra dans la catégorie musique.

The Fashion Awards

People's Choice Awards

Notes

Références

Styles, Harry
Harry Styles

Liste des distinctions de Harry Styles


Frerakengmor (fræðiheiti: Entomobrya nivalis) er stökkmorstegund sem er með heimsútbreiðslu. Í bol hennar er mikið af frostvarnarefnum.

Tilvísanir

Liðdýr
Mordýr

Frerakengmor


Får er en dansk kortfilm fra 2009, der er instrueret af Frederikke Aspöck efter manuskript af hende selv og Christian Torpe.

Handling
Et psykologisk kammerspil om Mogens og hans kone Bitten, som har besøg i sommerhuset af deres elskede datter og hendes nyfødte barn. Den lille familie har brug for en stille dag sammen, men da et vennepar kommer en dag for tidligt til Sankt Hans middag, sætter det gang i en kædereaktion. I midsommernatten afdækkes hemmelighederne, og skeletterne vælter ud af skabet.

Medvirkende
 Vibeke Hastrup, Bitten
 Susanne Heinrich, Janne
 Søren Sætter-Lassen, Mogens
 Kitt Maiken Mortensen, Kira
 Peter Schrøder, Steen
 Nikolaj PapaDuke, Andrzej
 Sophie Jacobsen, Baby

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2009

Får (film)


Senior master sergeant is the military rank for a senior non-commissioned officer in the armed forces of some countries.

Philippines

Armed forces
Senior master sergeant is the second-highest attainable rank for enlisted personnel of the Philippine Army, the Philippine Air Force and the Philippine Marine Corps (a component of the Philippine Navy).

The rank stands above that of master sergeant and below that of chief master sergeant.

Philippine National Police
As of February 8, 2019, a new ranking classification for the Philippine National Police was adopted, eliminating confusion of old ranks. The Police Senior master sergeant is third highest non-commissioned officer rank on the service. It stands above the rank of Police Master sergeant and below the Police Chief master sergeant.

United States

Senior master sergeant (abbreviated SMSgt) is the eighth-highest enlisted rank (pay grade E-8) in the United States Air Force and United States Space Force, just above master sergeant and below chief master sergeant, and is a senior non-commissioned officer (SNCO).

According to Air Force Instruction 36-2618, The Enlisted Force Structure:
SMSgts are key, experienced, operational leaders, skilled at merging their personnel's talents, skills, and resources with other teams' functions to most effectively accomplish the mission. SMSgts continue to develop their leadership and management skills in preparation for expanded responsibilities and higher leadership positions. SMSgts normally operate at the operational level of leadership.

Promotion to senior master sergeant is the most difficult enlisted promotion to attain in the Air Force and Space Force. It is the second enlisted grade in which results of a central promotion board is the only factor in selection for promotion. Usually, less than ten percent of eligible master sergeants are selected for promotion to senior master sergeant in most years. Selectees typically have vast technical and leadership experience gained from a broad variety of assignments at both line and staff functions during their careers. Additionally, the successful candidate typically has completed an associate or bachelor's degree in their Air Force and Space Force specialty as well as the Senior Non-commissioned Officer Correspondence Course, and has had his or her latest performance report endorsed by a senior rater, usually a colonel or brigadier general.

in preparation for promotion to the rank of chief master sergeant, senior master sergeants typically assume superintendent duties, overseeing enlisted members' efforts to accomplish a major segment of a unit's mission. They are expected to serve as mentors for non-commissioned and junior commissioned officers.

Public Law 107-107, the "National Defense Authorization Act", establishes senior enlisted strength levels for all branches of the United States Armed Forces. Currently, only 2.5 percent of the Air Force's total active duty enlisted strength may hold this rank.

Senior master sergeants are sometimes referred to by the nickname of "Senior." In the past, this was a casual nickname that was inappropriate in formal situations. However, on 12 July 2018, new Air Force regulations were issued that made "Senior" one of the official terms of address for senior master sergeants, in addition to the pre-existing "Senior Master Sergeant" and "Sergeant" addresses.

Senior master sergeants in the first sergeant special duty serve as first sergeants of larger units than those employing master sergeants as first sergeants. These first sergeants (pay grades E-7 to E-9) are referred to officially as "First Sergeant" (regardless of their pay grade), and unofficially as "First Shirt" or simply "Shirt".

Historical note

Although the Air Force had been an independent service since 1947, the rank of senior master sergeant did not come into being until the authorization of the Military Pay Act of 1958. This act established the pay grades of E-8 and E-9 but without title. It was not until late 1958 that the title of "senior master sergeant" (and the accompanying rank insignia) was decided upon after the enlisted force was polled. At that time, the senior master sergeant rank had only a single chevron above and six below, and a chief master sergeant two above and six below. In 1994 the Air Force changed its non-commissioned officer insignia so that a maximum of five stripes were placed on the bottom of the chevrons, adding one above to each of the top three grades, resulting in the present form.

Civil Air Patrol

The Civil Air Patrol (CAP), a non-profit corporation Congressionally chartered to operate as the civilian auxiliary of the U.S. Air Force, has a quasi-military structure which includes the rank of senior master sergeant. The grade of senior master sergeant is below chief master sergeant and above master sergeant. Former military enlisted personnel who held the rank of senior master sergeant in the United States Armed Forces may retain that rank as members of the CAP.

See also
 Sergeant
 United States military pay
 U.S. Air Force enlisted rank insignia

References
 Air Force Instruction 36-2618, The Enlisted Force Structure
 Technical Sergeant Spink, Barry L.  "A Chronology of the Enlisted Rank Chevron of the United States Air Force, 19 February 1992."  Air Force Historical Research Agency.

Enlisted ranks of the United States Air Force
Enlisted ranks of the United States Space Force
United States military enlisted ranks

Senior master sergeant


Osječka liječnička afera je naziv za organiziranu akciju proustaških liječnika u Osijeku protiv liječnika Židova koji su živjeli i radili u ovom gradu, a zbila se u Nezavisnoj Državi Hrvatskoj tijekom Drugog svjetskog rata.

Ciljevi
Ciljevi afere bilu su:
 Prisvajanje odlično opremljenih ordinacija od strane proustaških liječnika, što je predstavljalo poseban vid pljačke
 Sustavno zlostavljanje i ponižavanje Židova
 Sustavno istrebljenje Židova, u cilju rasne čistoće zdravstvene službe Nezavisne Države Hrvatske.

Povjest
Do početka Drugog svjetskog rata u Osijeku je radilo oko 40 liječnika Židova, od kojih je u 1942. godini u tom gradu ostalo samo njih četiri. Neki su odvedeni u konc-logore, ili su uključeni u sustav ekipe za suzbijanje endemskog sifilisa u Bosni i Hercegovini, dok je manji broj uspio prebjeći na teritorije pod talijanskom okupacijom.

Aferu, odnosno akciju pokrenula je grupa ustaških liječnika u Osijeku 1942. koju su predvodili dr Zvonimir Senić i dr Ivanović. Naime, oni su uputili zahtjev Glavnom ravnateljstvu za javni red i sigurnost u Zagrebu "da se i navedena četiri liječnika Židova upute u konc-logor u interesu rasne čistoće zdravstvene službe NDH".

Izvori

Povezani članci
 Logor Tenja

Povijest medicine
Povijest Osijeka
Židovi u Hrvatskoj

Osječka liječnička afera


El Musicante glazbena škola osnovana je 2014. godine u Zagrebu i na tržištu glazbene edukacije ponudila originalnu metodologiju i pristup glazbenom razvoju djece i mladih. Osnivač škole je glazbenik Tomislav Šnidarić koje je proteklih 20 godina aktivan na sceni kao autor, pjevač, gitarist i multiinstrumentalist.

Osnovne informacije
Trenutno škola djeluje na 6 lokacija u gradu Zagrebu: Kustošija, Sveti Duh, Voltino, Remete, Dugave i Gredice. Škola održava Ljetne kampove u Zagrebu i Moslavini. U sklopu raznih projekata snimljena su tri glazbena albuma, objavljeno sedam video spotova te izdane tri pjesmarice i jedan DVD. Od 2021. škola je otvorila podružnicu u gradu Krku  te također pokrenula svoju izdavačku kuću El Records koju vode polaznici.

Programi

Škola ima pet edukacijskih programa - gitara, bubanj, El bend, El Flagship i El Pro. Programe provode licencirani predavači koji su istovremeno multiinstrumentalisti i aktivni glazbenici.

Metodologija i pristup
El Musicante je škola u kojoj dominira grupna nastava jer ta dinamika kreira motivirani i pozitivni stav prema učenju. Zajedničko muziciranje, druženje te iskustvo nastupanja stvaraju prostor unutar kojeg se polaznik osjeća dobro i postiže brz napredak. Svaki učenik dobiva i individualnu pozornost predavača, a motivirane se učenike organizira u posebne grupe koji se usmjeravaju prema naprednom El Flagship programu. Polaznicima su cijelo vrijeme dostupne lekcije svih razina znanja što omogućuje učinkovitu mobilnost unutar programa i grupa prema individualnim sposobnostima. Na kraju svakog kvartala radi se evaluacija polaznika za roditelje radi praćenja napretka.

Nastavnički kadar
Škola okuplja mlade, ambiciozne profesore koji uz gitaru sviraju i druge instrumente te su i sami aktivni glazbenici. Na taj način autentično provode u nastavi koncept i filozofiju osnivača škole Šnidarića - iskustvo glazbe je puno više od vještine sviranja instrumenta. Dio kadra čine završeni polaznici Flagship programa koji u ulozi nastavnika novim generacijama prenose znanja i vrijednosti koje njeguje El Musicante glazbena škola.

Posebnost i originalnost El Musicantea
Postoji niz aktivnosti i sadržaja koji El Musicante izdvajaju od ostalih institucija i pokazuju originalni karakter škole.

Integrirana nastava
Suočeni s izazovom pandemije El Musicante je uveo u Hrvatskoj jedinstveni koncept Integrirane nastave. Povezana je nastava uživo s interaktivnim priručnikom opremljenim QR kodovima s video lekcijama te Virtualnom učionicom na kojoj se uz video lekcije nalaze i zabavni kvizovi znanja. Na taj način škola osigurava kontinuitet nastave za polaznike koji zbog izolacije ili drugih razloga preskoče termin uživo.

Nastupi

Kad su u pitanju nastupi tu El Musicante ne radi kompromise - više od 130 nastupa u sedam godina postojanja apsolutni je rekord u odnosu na bilo koju drugu školu. Škola to sve organizira kao bonus uz uobičajene nastavne programe.

Nastupa se u školama, knjižnicama, crkvama, klubovima ili javnim gradskim prostorima. Prije korone uspješno se organizirao El festival zamišljen kao produkcija školskih bendova. Posebnu kategoriju nastupa čine medijska pojavljivanja te sviranje na televiziji ili radio postajama. Nastupi imaju važnu funkciju u cijelom glazbenom razvoju jer motiviraju polaznike te im pomaže u savladavanju javnog nastupa i povećanju samopouzdanja.

Ljetne škole
Ovaj program se provodi ili u Moslavini na Soeskom turizmu Kezele ili u jednom od zagrebačkih El Musicante centara - Dugave i Gredice. U Moslavini je riječ o šestodnevnom programu ispunjenim glazbenim radionicama, ali i sadržajima poput sviranja uz logorsku vatru na kojoj djeca peku kobasice, ljetno kino pod zvijezdama, jahanje, bazeni, otkrivanje prirodne i kulturne baštine tog kraja. U Zagrebu se održavaju dnevni programi ispunjeni glazbom i sportom, a svaka ljetna škola završava svečanim koncertom i podjelom diploma.

Projekti
Za ambicioznu djecu - polaznike El Flagship i El Pro programa El Musicante osmišljava tematske projekte. Cilj projekata je upoznavanje polaznika sa svim aspektima glazbene industrije te umrežavanja s ljudima povezanih s glazbenom scenom. Osnovan je grunge band koji niz godina već nastupa u klubu Sax uz bok profesionalnim glazbenicima. Oformljen je Božićni El bend koji je objavio album s autorskim božićnim pjesmama. Osnovana je izdavačka kuću El Records koju vode polaznici i koja je objavila bendove naših polaznika Jabaderu, Slance, Božićni El bend i Wilhelminu Agnes. U sklopu raznih projekata snimljen je live akustični DVD, humanitarna pjesma za Petrinju, sedam videospotova te kreirane dvije pjesmarice.

Medijska prepoznatljivost
O postignućima i aktivnostima El Musicante glazbene škole i mediji često objavljuju vijesti od internetskih portala, novina, radio postaja do nacionalnih i lokalnih televizija:

 RTL
 Glas Koncila
 HRT
 bitno.net
 srednja.hr
 Radio Student
 Večernji list

Izvori

Vanjske poveznice
 El Musicante web
 El Musicante instagram
Programi:
 Gitara
 Bubanj
 Bend
 Napredni programi
Lokacije:
 Črnomerec - Sv. Duh
 Remiza - Voltino
 Kustošija
 Gredice
 Dugave
 Remete
 Krk

Glazbeno obrazovanje u Hrvatskoj
Zagreb

El Musicante glazbena škola


ප්‍රතිලෝම කෝටැංජන හෙවත් චාප කෝටැංජන යනු දී ඇති කෝටැංජන අගයක කෝණයයි. උදාහරණ වශයෙන් කෝටැංජන 45හි අගය 1 බැවින් ප්‍රතිලෝම කෝටැංජන 1 හෙවත් චාප කෝටැංජන 15 හි අගය අංශක 45 වේ. පහත දැක්වෙන්නේ විශේෂ චාප ටැංජන අගයයන් කිහිපයකි. පිළිතුර ඇත්තේ අංශක වලින් බව සලකන්න.

කෝටැංජන 0 හි අගය අනන්තය නිසා ප්‍රතිලෝම කෝටැංජන අනන්තය අංශක 0 යැයි කියනු ලැබේ.

ප්‍රතිලෝම කෝටැංජන      (චාප කෝටැංජන ) = 30

ප්‍රතිලෝම කෝටැංජන 1    (චාප කෝටැංජන 1 ) = 45

ප්‍රතිලෝම කෝටැංජන    (චාප කෝටැංජන ) = 60

ප්‍රතිලෝම කෝටැංජන 90 (චාප කෝටැංජන 90) = 0

මෙය සමහර පැතුරුම්පත් සඳහා වන මෘදුකාංගවල ද පරිගණකා භාෂාව්ලද ත්‍රිකෝණමිතික ශ්‍රිතයක් වශයෙන් දක්නට ඇත.

ත්‍රිකෝණමිතිය

ප්‍රතිලෝම කෝටෑංජන


Das BMW-Urteil ist eine Entscheidung des Bundesgerichtshofs (BGH) aus dem Jahr 2010, mit dem der BGH seine Rechtsprechung zu den Stundenverrechnungssätzen bei Abrechnung des Schadens nach einem Verkehrsunfall weiterführte.

Zunächst hatte er im Porsche-Urteil bestätigt, dass auch bei fiktiver Schadensberechnung die Stundenverrechnungssätze einer Markenwerkstatt ungekürzt in Ansatz gebracht werden können. Im VW-Urteil hatte er hiervon Einschränkungen zugelassen bei Kraftfahrzeugen älter als drei Jahre. Eine weitere Ausnahme hiervon machte der BGH in seinem Urteil vom 23. Februar 2010, dem so genannten BMW-Urteil (Az. VI ZR 91/09).

Sachverhalt
Die Haftpflichtversicherung hatte in ihrem Regulierungsschreiben drei Werkstätten aufgeführt, die in der Nähe des Geschädigten gelegen waren, zertifizierte Meisterbetriebe waren, die regelmäßig von TÜV oder DEKRA kontrolliert wurden und ausschließlich Original-Ersatzteile verwendeten. Außerdem gewährten diese Werkstätten eine dreijährige Garantie. Der Geschädigte rechnete jedoch aufgrund eines Sachverständigengutachtens ab, das auf den Preisen von Vertragswerkstätten beruhte.

Urteil
Der Bundesgerichtshof entschied, dass der Geschädigte in einem solchen Fall darzulegen habe, warum er zur Zugrundelegung der kostenintensiveren Reparaturmöglichkeit berechtigt sei. Hierbei könnte es etwa von Bedeutung sein, dass der PKW regelmäßig in den markengebundenen Werkstätten gewartet und repariert wurde oder der Geschädigte durch eine vorgelegte Reparaturrechnung im konkreten Fall sein Interesse an einer Reparatur durch eine markengebundene Werkstatt darlegt. Letzteres kommt bei der Abrechnung fiktiver Reparaturkosten natürlich nicht in Betracht.

Der Leitsatz des Urteils lautet:
 Der Schädiger darf den Geschädigten im Rahmen der fiktiven Schadensabrechnung unter dem Gesichtspunkt der Schadensminderungspflicht im Sinne des § 254 Abs. 2 BGB auf eine günstigere und vom Qualitätsstandard gleichwertige Reparaturmöglichkeit in einer mühelos und ohne Weiteres zugänglichen "freien Fachwerkstatt" verweisen, wenn der Geschädigte keine Umstände aufzeigt, die ihm eine Reparatur außerhalb der markengebundenen Fachwerkstatt unzumutbar machen

Weblinks
 Text des BMW-Urteils

Entscheidung des Bundesgerichtshofs
Gerichtsentscheidung (21. Jahrhundert)

BMW-Urteil


Wasim Akram (urdu: وسیم اکرم; født d. 3. juni 1966) er en tidligere pakistansk cricketspiller. Han betragtes som en af de største cricketspillere nogensinde. Wasim bliver betragtet som den bedste left-arm fastbowler nogensinde. Han repræsenterede Pakistans cricketlandshold i Test cricket og One Day International cricket.

Kilder

Eksterne henvisninger

Cricketspillere fra Pakistan
Personer fra Lahore

Wasim Akram


An Liparis coelogynoides in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Ferdinand von Mueller, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni George Bentham. An Liparis coelogynoides in nahilalakip ha genus nga Liparis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Liparis (Orchidaceae)

Liparis coelogynoides


Aporá es un municipio brasileño localizado en al este de Bahía. Su población, según el censo del IBGE de 2002, era de 17.085 habitantes y su área es de 572 km² (29,36 h/km²).

Fue separado del municipio de Inhambupe el 14 de agosto de 1958 con la resolución de nº 89.

Aspectos geográficos
Aporá es cortado por los ríos Quatis, Gangu, Pamonhas y Papagayo. Posee la Laguna de Aporá, Tanque del Agua Blanca, Laguna de la Reina, Laguna de la Tapera, y el represa de Itamira. Posee también una pequeña área de bosque virgen, con animales pequeños. Su suelo es muy fértil, constituido de masapé mixto, rojo y arenoso.

Galería de Fotos

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Bahía

Aporá


Emilio Stuberg Simonsen (født 31. oktober 1999) er en fodboldspiller fra Danmark, der spiller for Nykøbing FC.

Klubkarriere
Simonsen skiftede til Lyngby Boldklub som U/13-spiller.

Han fik sin debut i Superligaen for Lyngby Boldklub den 3. marts 2018, da han startede inde og spillede de første 60 minutter, inden han blev erstattet af Mathias Hebo Rasmussen i et 0-3-nederlag hjemme til Hobro IK. Han blev i denne kamp kåret til kampens spiller af tilskuerne. Det blev starten på en periode fra starten af marts til slutningen af april 2018, hvor han spillede samlet ni kampe i træk.

Han skrev den 24. marts 2018 under på en forlængelse af sin hidtidige kontrakt, således parterne havde papir på hinanden frem til sommeren 2021. Fra sommeren 2018 af, hvor han afsluttede sin skole, blev han fuldtidsprofessionel.

Landsholdskarriere
Han blev i august 2016 udtaget til landsholdssamling i Tilst med  sammen med holdkammaraten Oskar Snorre, men det resulterede dog ikke i, at han fik sin landsholdsdebut.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Danmark
Fodboldspillere fra Lyngby Boldklub

Emilio Simonsen


Murshidabad (en bengalí: মুর্শিদাবাদ জেলা) es un distrito de la India en el estado de Bengala Occidental. Código ISO: IN.WB.MU.

Comprende una superficie de 5 324 km².

El centro administrativo es la ciudad de Baharampur.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 7 102 430 habitantes, de los cuales 3 472 835 eran mujeres y 3 629 595 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Murshidabad

Distrito de Murshidabad


Josip Mustać (Privlaka, 5. rujna 1935. – Gospić, 15. siječnja 2015.) – hrvatski katolički svećenik, monsinjor

Rodio se 5. rujna 1935. godine u Privlaci kod Zadra. U Senju se zaredio za svećenika 3. srpnja 1960. godine. Bio je župnik župe Cvitović kraj Slunja od listopada 1960., a na čelu župe Drežnik od 1963. godine. Došao je u župu Perušić-Kaluđerovac 1965. godine i ostao u njoj do smrti – 50 godina, a ukupno je imao 55 godina svećeništva.

Bio je začasni kanonik katedralnog kaptola sv. Marije u Senju i dekan Perušićkog i Gospićkog dekanata.

Hrvatski katolički svećenici
Životopisi, Gospić

Josip Mustać


Jun Hoong Cheong (* 16. April 1990 in Ipoh) ist eine malaysische Wasserspringerin, die im Kunst- und Turmspringen sowie im Synchronspringen antritt.

Cheong bestritt bei der Juniorenweltmeisterschaft 2006 in Kuala Lumpur ihre ersten internationalen Titelkämpfe. Vom 3-m-Brett belegte sie Rang acht. Zwei Jahre später erreichte sie bei der Juniorenweltmeisterschaft in Aachen im 3-m-Synchronspringen Rang sechs. Cheong debütierte schließlich im Jahr 2007 auch im Erwachsenenbereich und nahm an der Weltmeisterschaft in Melbourne teil, schied dort jedoch vom 10-m-Turm nach dem Vorkampf aus. Erste Erfolge errang sie im Jahr 2010. Bei den Commonwealth Games in Delhi wurde sie vom 1-m-Brett Zehnte und mit Traisy Tukiet im 10-m-Synchronspringen Fünfte. Cheong startete auch bei den Asienspielen in Guangzhou. Dort konnte sie mit Bronze vom 1-m-Brett ihre erste internationale Medaille gewinnen.

Cheong nahm an der Weltmeisterschaft 2011 in Shanghai teil. Vom 1-m- und 3-m-Brett schied sie jedoch jeweils nach dem Vorkampf aus. Sie konnte beim Weltcup 2012 in London vom 3-m-Brett im Einzel- und mit Pandelela Rinong Pamg im Synchronwettbewerb jeweils einen Quotenplatz für die Olympischen Spiele an gleicher Stelle erringen.

Weblinks

 Ergebnisübersicht auf www.the-sports.org (englisch)
 Eintrag bei olympics.com (englisch)

Einzelnachweise

Wasserspringer (Malaysia)
Olympiateilnehmer (Malaysia)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2020
Weltmeister (Wasserspringen)
Südostasienspielesieger (Wasserspringen)
Sieger bei den Commonwealth Games (Wasserspringen)
Teilnehmer an den Asienspielen (Malaysia)
Teilnehmer an den Südostasienspielen (Malaysia)
Teilnehmer an den Commonwealth Games (Malaysia)
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2011
Universiadeteilnehmer (Malaysia)
Malaysier
Geboren 1990
Frau

Jun Hoong Cheong


Ada Kale (od turskog: Adakale - "Otočna tvrđava"; mađarski: Újorsova; srpski i bugarski: Адакале) bio je otok na Dunavu u današnjoj Rumunjskoj naseljen većinom Turcima, koji je potopljen tijekom izgradnje hidroelektrane Đerdap 1970. Otok se nalazio oko 3 kilometara nizvodno od Orșove i bio je dugačak 1,75 km i širok 0,4 do 0,5 km ovisno o vodostaju.

Otok Ada Kale vjerojatno je najzanimljivija žrtva izgradnje brane hidroelektrane Đerdap. Nekada osmanska eksklava koja je više puta mijenjala vladare u 18. i 19. stoljeću, otok je imao džamiju i brojne uličice, a bio je poznat kao slobodna luka i krijumčarsko gnijezdo. Postojanje Ade Kale zanemareno je na mirovnim pregovorima Berlinskog kongresa 1878. tijekom Rusko-turskog rata, poznatog u Rumunjskoj kao Rat za neovisnost, koji joj je omogućio da ostane de jure u vlasništvu Osmanskog sultana do 1923.

Povijest

Habsburška Monarhija je na otoku sagradila utvrdu Vaubanovog tipa kako bi je obranila od vojske Osmanskog Carstva, a ta će utvrda postati predmetom konflikta između dva carstva. Godine 1699. otok je došao pod osmansku vlast, međutim, ponovno su ga zauzeli Austrijanci u Habsburško-turskom ratu 1716. – 1718.., a tvrđavu Nova Orșova sagradio je austrijski pukovnik Nicolas Doxat. Nakon četveromjesečne opsade 1738. otok ponovno postaje osmanski teritorij, nakon čega su ga Austrijanci ponovno osvojili 1789., ali su morali vratiti otok Šistovskim ugovorom (1791.), kojim je okončan rat 1787. – 1791. između Osmanlija  i Habsburške Monarhije. Nakon toga, otok je izgubio svoju vojnu važnost.

Za vrijeme Prvog srpskog ustanka 1804., srpski pobunjenici predvođeni Milenkom Stojkovićem, zarobili su i pogubili dahije (odmetnutu janjičarsku huntu u Smederevskom sandžaku) koji su pobjegli iz Beograda i sklonili se na otok, čime je okončana dahijska tiranija.

Iako su Osmanlije izgubile područja oko otoka nakon rusko-turskog rata (1877. - 1878.), poznatog iz rumunjske perspektive kao Rumunjski rat za neovisnost, na otok se u potpunosti zaboravilo tijekom mirovnih pregovora na Berlinskom kongresu 1878., što mu je omogućilo da ostane de jure osmanski teritorij i privatni posjed osmanskog sultana, iako je de facto 1913. Austro-Ugarska jednostrano proglasila svoj suverenitet nad otokom, sve do Ugovora iz Lausanne 1923.

Između 1878. i 1918., područja oko otoka bila su pod kontrolom Austro-Ugarske na sjeveru i Srbije na jugu, ali je otok bio pod osmanskim suverenitetom. Osmanska vlada nastavila je redovito postavljati i slati nahije (upravne poglavare jedinice manje od okruga i veće od sela) i kadije (sudce). Stanovnici otoka (službeno građani Osmanskog Carstva) bili su oslobođeni plaćanja poreza i carina i nisu bili obveznici vojnog roka. Otočani su također imali pravo glasa tijekom osmanskih općih izbora 1908.

Dana 12. svibnja 1913., iskoristivši Balkanske ratove, natporučnik Županije Krassó-Szörény dr. Zoltán Medve doplovio je na otok pod austro-ugarskom zastavom kao predstavnik Dvojne Monarhije i uveo mađarsku upravu. Otok je pretvoren u općinu poznatu kao Újorsova i dodijeljen okrugu Orsova okruga Krassó-Szörény. To je bilo posljednje teritorijalno proširenje Mađarske prije izbijanja Prvog svjetskog rata koje osmanska vlada nikada nije službeno priznala.

Nakon završetka Prvog svjetskog rata, Rumunjska je 1919. jednostrano proglasila svoj suverenitet i ojačala svoje zahtjeve Trianonskim ugovorom 1920. Dana 24. srpnja 1923. nova Republika Turska službeno je ustupila Adu Kale Rumunjskoj uz članke 25. i 26. Ugovora iz Lausanne formalnim priznavanjem srodnih odredbi u Trianonskom ugovoru.

Stanovništvo je živjelo prvenstveno od uzgoja duhana i ribarstva, a kasnije i od turizma.  Posljednjih godina postojanja otok je imao između 600 i 1000 stanovnika. Prije nego što je otok potopljen izgradnjom hidroelektrane Đerdap, veći dio stanovništva preselio se u Constanțu u Rumunjskoj, a na poziv premijera Demirela tijekom svog posjeta otoku ostatak se odselio u Tursku.

Džamija Ada Kale iz 1903. izgrađena je na mjestu ranijeg franjevačkog samostana. Tepih džamije, poklon turskog sultana Abdülhamida II, premješten je u džamiju u Constanti 1965.

Otok su posjetili rumunjski kralj Karlo II. 1931. i turski premijer Süleyman Demirel 13. rujna 1967.

Potapanje
Tijekom izgradnje brane, neke od značajnijih građevina otoka premještene su na obližnji otok Šimijan, poput dijela zidanih katakombi tvrđave, džamije, bazara, Mahmut-pašine kuće, groblja i mnogih drugih. Međutim, dio zajednice Ade Kale nakon evakuacije otoka odlučio je emigrirati u Tursku, umjesto predloženog preseljenja na Šimijan. Manji dio odselio je u Dobrudžu, još jedan rumunjski teritorij sa značajnom turskom manjinom, stoga rekonstrukcija " Nove Ade Kale" na Šimijanu nikada nije završena.

U književnosti
Ada Kale jedno je od mjesta događaja u romanu Móra Jókaija, jednog od najpoznatijih mađarskih autora. U romanu Zlatni čovjek (mađ. Az Arany Ember) objavljenom 1872., Ada Kale se naziva "Ničijim otokom" i postaje gotovo mitski simbol mira, povučenosti i ljepote, nasuprot materijalnom vanjskom svijetu.

U drugom svesku priče Patricka Leigha Fermora "Između šuma i voda" (eng. Between the Woods and the Water) o svom putovanju po Europi 1934., autor opisuje ugodno druženje sa skupinom starijih stanovnika otoka i raspravlja o njegovoj povijesti.

Literatura

 (njemački) Philippe Henri Blasen: Mustafa Bego, türkischer Nargileh-Raucher und ungarischer Nationalheld. Nationale Aneignung und internationale Vermarktung der Insel Ada-Kaleh. Spiegelungen, 2/2014.
 (rumunjski) Așa a fost pe Ada Kaleh ("Ovako je bilo na Adi Kale"), Jurnalul Național, 7. studenoga 2005. Pristupljeno 3. veljače 2022.
 (rumunjski) Supraviețuitorii de pe insula scufundată de Ceaușescu (Preživjeli s otoka potopljenog od strane Ceaușescua), Evenimentul Zilei 21. listopada 2006. Pristupljeno 3. veljače 2022.
 (rumunjski) Ada Kale, pristupljeno 3. veljače 2022.
 Stari otok Ada Kaleh , pristupljeno 3. veljače 2022.
 Obnova Ade Kaleh na otoku Șimian  16. svibnja 2007. Pristupljeno 3. veljače 2022.

Izvori

Vanjske poveznice

 Ada Kaleh, osmanska Atlantida na Dunavu, pristupljeno 3. veljače 2022.
 Ada-Kaleh: Balkansko ostrvo na kojem su nekada živjeli bez države i gospodara, memoari Petra Georgijeva Mandžukova Harbingers of Storm (Sofija: FAB, 2013.), pristupljeno 3. veljače 2022.
 Ada Kaleh: izgubljeni otok na Dunavu - fotogalerija, pristupljeno 3. veljače 2022.

Otoci na Dunavu
Rumunjski riječni otoci

Ada Kale


Gara Capul Midia este o stație de cale ferată care deservește orașul Năvodari, județul Constanța, România. Se află lângă Rafinăria Petromidia.

Capul Midia

Gara Capul Midia


Synon was a software company which, at its height, dominated the worldwide market for third-party application development tools for the IBM i (formerly AS/400) platform. Its products continue to be used in that sector today, distributed and supported by CA Inc.

Chronology
Synon Ltd was founded in London in 1984  by Simon Williams (CEO),  Melinda Horton (COO) and Nick Knowles (CTO) with the objective of developing an application generator for the IBM System/38 platform. They were soon joined by Simon Haigh (VP Sales).

Synon's first product was Synon/1, a programming productivity toolkit for the System/38, launched in 1985. In the same year the company appointed its first overseas distributors, in Australia and Norway.

Synon's flagship product, Synon/2 was launched in 1986 and became an immediate success with System/38 users. The same year, Chris Herron, formerly CEO of Fusion, along with Patrick Batty of Toronto, and Gerard Wolf of Chicago, set up Synon Inc, Synon's US sales and marketing subsidiary, in Larkspur, California. Synon also established a worldwide distribution channel with subsidiaries in France, Germany, Australia, Hong Kong and Japan.

In 1987, Synon played a key role alongside IBM at the UK launch of its AS/400 platform. The AS/400 version of Synon/2 was named Synon/2E.
In 1989, Synon, along with Bachman, Intersolv, KnowledgeWare and Systematica, was chosen by IBM to be at the heart of AD/Cycle, its framework for application development and CASE. IBM later acquired an equity stake in Synon.
In 1990, French Connection sold its equity stake to General Atlantic Partners and TA Associates, two US VCs. As a condition of the transaction, Synon moved its HQ to Larkspur and became a Delaware corporation, changing its name to Synon Corporation. Shortly afterwards, Chris Herron became CEO. Simon Williams, who remained based in the UK, continued as Chairman and CTO.
In 1990, Technicolor Rome following the vision of IT Director: Vincenzo Compagnoni, used Synon (at that time, a pioneer technology), to develop its entire information system (6,000 RPG programs) computerising the whole Film Laboratory supply chain and demonstrating the consistency of CASE TOOL technologies.
In 1991, Synon launched Synon Model Applications, an accounting package developed using Synon/2E. In the same year, the company won the Queen's Awards for Technology and for Export, becoming one of only a handful of companies ever to win both awards in the same year.
In 1992, Simon Williams, believing that the company was in danger of missing the client/server technology wave, left Synon together with Melinda Horton to establish Dysys, a self-funded UK start-up whose object was to develop a client/server, cross-platform successor to Synon/2E. In 1993 Williams and Horton sold Dysys to Synon, and returned to the fold. Their new product, Obsydian, was launched by Synon in 1994.
In 1994, Synon/PE (Performance Expert) was created by Lou Kurrelmeyer and added to the Synon product line as a royalty product. Synon/PE analyzed 2E design models and suggested/automatically made corrections that reduced resource utilization by up to 600% when comparing end results of the executing application with starting results.
By 1997, Synon's revenue was $80 million, with around 6,000 customers worldwide.
In 1998, Synon was acquired by Sterling Software of Plano, Texas. Sterling continued to distribute and support Synon/2E and Obsydian as COOL:2E and COOL:Plex. La Crosse Management Systems of La Crosse, Wisconsin acquired Synon Model Applications from Sterling and continues to distribute it as La Crosse Financials.
In 2000, Sterling was acquired by Computer Associates (now CA), which continues to distribute and develop Synon/2E and Obsydian as CA 2E and CA Plex.

Simon Williams went on to develop the Associative Model of Data and to found Lazysoft.

Technology
As early as 1986, Synon pioneered the approach to development which in early 2005 became known as Architected Rapid Application Development  (ARAD). Such tools use abstract patterns as building blocks to automatically generate the components of an application.

In Synon/2, developers use a specialized language to define an application's data model and the rules that ensure its integrity. They then select from a set of around 30 pre-built program design templates which perform edit, display and print functions in full screen, multi-line and transaction (full screen header above a multi-line detail) modes. Developers may further specialise the procedural logic of the selected templates and link templates together by using action diagrams.

The tool then automatically instantiates the specialized templates over the data model and generates high-level language code in RPG or COBOL without any further developer intervention. It also generates the SQL or DDS code to define the necessary database tables and views.

Synon kept precise productivity metrics during the internal development of its SMA accounting system. In total, 2,385 days of effort were expended on development and QA over a 14-month period, which resulted in the creation of 2.42 million lines of HLL code (excluding comments) in 2,081 programs. This is equivalent to the production of 1,016 lines of fully tested and documented code per person per day. The all-in, fully loaded cost (including management, design and end-user documentation) was £416 per program.

Synon/2 was also ahead of its time by adopting a strictly object oriented approach to the programs that it generated. For instance, programmers could not use native HLL commands to operate on database tables: instead, all physical database creates, changes and retrievals were encapsulated within individual templates, which were in turn evoked by generated programs. Thus programs could be automatically regenerated with no manual intervention following changes to the structure of the database.

In 2001, CA introduced an add-on tool to CA 2E called Web Option, which allows 2E customers to web-enable their existing applications and to run those applications (which were originally designed for an IBM 'green-screen') inside a standard web browser.

Obsydian follows the same general principles as Synon/2, with the important exception that developers can create and re-use their own abstract design templates. The CA Plex toolset also operates web and client-server applications, and generates in C#, C++, Java, RPG/III and IV/ILE IBM RPG and is multi-platform.

References

External links
2E Wiki (broken)
Plex World: Plex and related technologies portal (different content)
Plex Wiki (expired)
CA Application Development products
La Crosse International web site (domain for sale)
Lazysoft web site (under construction!?)
CA PLEX (formerly OBSYDIAN) at CA's Corporate Website

Software companies of the United Kingdom
Companies established in 1984
Companies disestablished in 1998

Synon


Farenstedgaard (på tysk Gut Fahrenstedt) er et tidligere adeligt gods, der går tilbage til begyndelsen af det 16. århundrede, da Clement Eriksen, der i 65 år var herredsfoged i Strukstrup Herred og 1507 boede i Farensted, fik frihed for en del bondejord til belønning for at understøtte Frederik I, da denne blev valgt til konge, mod Christian IIs tilhængere. Efter hans søn Ditlev Clementsen, der også var herredsfoged, foretog dennes sønner en deling, idet Erik Clementsen, der også var herredsfoged, fik stamgården til en værdi af 10 mark guld, mens broderen Asmus fik de sydlige jorder til en værdi af 6 mark guld, hvor han opførte en gård.

Efter Erik Clementsen overtog Bendir Kamphovener, der giftede sig med enken og købte godset af sine stedbørn. Den fraskilte gård var 1577 ejet af Breide Ahlefeldt. Senere ejere af hovedgården var Ditlev Christian von Rumohr af Østergaard i 1736, kammerherre og amtmand von Rewentlow i 1754, som i 1763 solgte gården til kancelliråd Lucas Klippe, der i 1766 solgte til oberstløjtnant baron Frederik von Gersdorff, der - efter at gården var blevet et adeligt gods i et af Angels to godsdistrikter i 1764 - i 1789 fik ophøjet godset til et fideikommisgods for sin familie.

Litteratur
J.P. Trap: Hertugdømmet Slesvig, 1864; s. 514f

Eksterne henvisninger
 Farenstedgaards hjemmeside (tysk)

De to adelige godsdistrikter i Angel

Farenstedgaard


Gomashio (hiragana: ごま塩; also spelled gomasio) is a dry condiment, similar to furikake, made from unhulled  and . It is often used in Japanese cuisine, such as a topping for sekihan. It is also sometimes sprinkled over plain rice or onigiri.  Some commercially sold gomashio also has sugar mixed in with the salt.

Composition and use
The sesame seeds used to make gomashio may be either tan or black in color.  They are toasted before being mixed with the salt.  Occasionally the salt is also toasted.  The ratio of sesame seeds to salt varies according to taste and diet, generally ranging between 5:1 (5 parts sesame seeds to 1 part salt) and 15:1. Gomashio is often homemade, though it is also commercially available in glass or plastic containers.

Gomashio is also a part of the macrobiotic diet, where it is used as a healthier alternative to ordinary salt.  Generally, the gomashio used in macrobiotic cuisine will contain less salt than traditional Japanese gomashio (a ratio of 18 parts sesame seeds to 1 part salt is recommended for some individuals with a particularly restricted diet) and made by hand grinding in a suribachi.

The word gomashio is also used in the Japanese language to describe a head of hair containing both white and black hair strands that intermingle, similar to the English idiom "salt and pepper".

See also
 List of sesame seed dishes

External links
Gomashio page at northof49naturals.com
Blog post discussing Gomashio (includes recipe)

Japanese condiments
Salted foods
Sesame dishes

Gomashio


Karl Alexander Müller (Basel, 20. travnja 1927.), švicarski fizičar. Doktorirao (1958.) na Švicarskome saveznom institutu za tehnologiju (ETH Zürich). Od 1963. radio je na istraživanjima u fizici čvrstoga stanja u laboratorijima IBM-a u Zürichu, te nekoliko godina vodio fizikalni odjel. Posebno područje njegova rada bila su istraživanja svojstava keramičkih oksida pa je 1980-ih godina među prvima istraživao njihovu supravodljivost na višim temperaturama. Za otkriće (1986.) supravodljivosti na temperaturama između 10 K i 35 K (od - 263 do - 238 ˚C) u keramičkome materijalu (slitini barijeva, lantanova i bakrova oksida) dobio, s J. G. Bednorzom, Nobelovu nagradu za fiziku 1987.

Svojstva supravodljivih materijala

Supravodljivim tvarima na vrlo niskim temperaturima više ili manje naglo se mijenja karakter ovisnosti električnog otpora o temperaturi. Pri postepenom snižavanju temperature, na određenoj, takozvanoj kritičnoj temperaturi Tc, električni otpor, umjesto da se, kao dotada, polako smanjuje, manje ili više naglo pada praktički na nulu. Ako je taj pad sasvim skokovit, govori se o supravodiču tipa S 1, ako je blaži, o supravodiču tipa S 2. Supravodič tipa S 1 ima dva stabilna stanja: normalno vodljivo i supravodljivo; supravodič tipa S 2 ima u odsutnosti magnetskog polja tri stabilna stanja: normalno vodljivo (iznad "gornje" kritične temperature), supravodljivo (iznad "donje" kritične temperature) i miješano (između obiju kritičnih temperatura). Često se supravodič tipa S 2 karakterizira samo jednom kritičnom temperaturom, srednjom između gornje i donje.

Kritične temperature supravodljivosti nekih (čistih) metalnih elemenata nalaze se vrlo blizu apsolutne nule (na primjer za volfram Tc = 0,01 K). Za većinu drugih supravodiča iz te skupine tvari one iznose nekoliko kelvina. Samo neke od tih tvari imaju vrijednost Tc u blizini 10 K (na primjer niobij Tc = 9,5 K). Kritične temperature supravodiča iz skupine legura redovito su više od 10 K (na primjer za neke ternarne legure u sustavu niobij-aluminij-germanij, Tc = 20,7 K).

Magnetsko polje snižava kritičnu temperaturu, i to s tim više što je polje jače. Kad se prekorači određena, takozvana kritična jakost polja Hc na nekoj temperaturi Tc supravodljivost sasvim nestaje, i tvar postaje normalno vodljiva. Zbog ovisnosti supravodljivosti o magnetskom polju, jakost električne struje koja može teći supravodičima ograničena je jakošću magnetskog polja koje te struje stvaraju. W. Meissner i R. Ochsenfeld pokazali su pokusima 1933. da supravodič, ako se najprije izloži magnetskom polju a onda ohladi, na temperaturama ispod Tc istiskuje iz sebe magnetsko polje. Supravodiči tipa S 1 na oštro određenoj vrijednosti jakosti polja Hc potpuno istisnu magnetsko polje (magnetska indukcija B u njima skokovito padne na nulu), u supravodiči tipa S 2 magnetsko se polje može između vrijednosti Hc2 i Hc1 djelomice održati u obliku pojedinačnih lokaliziranih i pravilno raspoređenih cijevi (niti), nosilaca magnetskog toka, koje su okružene supravodljivim područjem. Supravodiči tipa S 1 imaju znatno manje karakteristične vrijednosti H0 nego supravodiči S 2. U supravodiči tipa S 2, dok su u stanju miješane vodljivosti, nemoguć je prijenos električnih naboja, jer struja okomita na magnetsko polje izaziva Lorentzovu silu koja stavlja u gibanje rešetku niti magnetskog toka. Tehnološkim mjerama uspjelo je u nekim supravodljivim legurama blokirati gibanje niti magnetskog toka i time omogućiti veće gustoće struje. Takav materijal naziva se supravodičem S 3.

Supravodiči S 1 i S 2, takozvani meki, prelaze iz jednog u drugo stanje vodljivosti potpuno reverzibilno (povratno), a u odsutnosti magnetskog polja to se odvija bez toplinskog učinka (izotermno). Pod utjecajem magnetskog polja prijelaz je iz supravodljivog stanja u stanje normalne vodljivosti endoterman (odvija se uz vezanje topline), a prijelaz u suprotnom smjeru egzoterman (odvija se uz razvijanje topline). Zbog Meissner-Ochsenfeldova učinka (efekta) električnu struju u supravodičima vodi samo vrlo tanki površinski sloj (debljina približno 10-7 metara).

Supravodiči tipa S 3, takozvani tvrdi, razlikuju se od supravodiča tipa S 1 i S 2 po djelomičnoj ireverzibilnosti (nepovratnosti) njihovih indukcijskih svojstava, zbog čega se u njima pojavljuje magnetska histereza slično kao u feromagnetskim materijalima. Ovi supravodiči imaju veću kritičnu gustoću električne struje i veću kritičnu jakost magnetskog polja nego supravodiči tipa S 1 i S 2.

Izvori

 Švicarski fizičari
Dobitnici Nobelove nagrade za fiziku

Karl Alexander Müller


Ričica je rijeka u Hrvatskoj u Lici. Duga je 16,4 km. Izvire u blizini Lovinca. Kod Štikade se ulijeva u akumulacijsko jezero Štikada (ili jezero Ričice). Prolazi kroz sljedeća naselja: Lovinac, Ličko Cerje, Ričice i Štikada.

Rijeke u Hrvatskoj
Endoreični bazeni (Europa)

Ričica (rijeka)


Cheryl Donegan, née en  à New Haven, est une artiste conceptuelle américaine.

Elle est connue pour ses œuvres vidéo, comme  (1993) ou  (1992), qui se penchent notamment sur les clichés de la représentation du corps féminin dans l'art, sur l'auto-représentation et sur la mode et la publicité.

Biographie
Cheryl Donegan nait en 1962 à New Haven. Elle obtient un B.F.A. en peinture à l'École de design de Rhode Island et un M.F.A. au Hunter College.

Elle vit et travaille à New York avec son compagnon Kenneth Goldsmith et leurs deux enfants.

Œuvre

Présentation
Avec une approche provocatrice, ironique et jamais dénuée d'humour, Cheryl Donegan travaille notamment sur les clichés de la représentation du corps féminin dans l'art, sur l'auto-représentation, et sur la mode et la publicité. Souvent qualifiées de féministes, ses vidéos nihilistes mettent en avant sa place en tant que femme dans un monde de l'art masculin, et en tant que punk dans les beaux-arts.

Adepte de l'esthétique du collage, elle crée des images en juxtaposant des vêtements, de la publicité et le corps humain. Elle s'approprie les codes des clips de MTV, de la pornographie ou de ce qu'elle trouve sur internet : publicités, eBay, suggestions YouTube… Elle reprend également les formes des performances vidéos des années 1970, comme celles de Bruce Nauman ou de Vito Acconci : low-tech, une seule prise, accent sur le processus, répétition…

Les premiers travaux de Donegan, très variés et souvent ambigus, annoncent l'ère des vidéos YouTube à la fois intimes et gênantes (on peut penser au travail de ).

La courte vidéo  (1993), qui figure dans la collection du MoMA, montre Cheryl Donegan boire du lait sortant d'une bouteille.

Alors que la chanson  de Sugar passe en fond, Donegan entre dans le champ et enlève un bouchon sur le côté d'une bouteille en plastique vert. Du lait jaillit, qu'elle essaye d'attraper avec sa bouche. Donegan, dont on ne voit que la tête et le haut du corps, porte un justaucorps et du gloss. Quand sa bouche se remplit, elle avale le lait ou le recrache par le haut de la bouteille. Quand le jet diminue, elle se met à lécher le trou de la bouteille.

La vidéo évoque les images pornographiques. Chris Darke décrit  comme  qui intègre des éléments traditionnels et contemporains : du côté de la tradition, la prise de vue en une prise qui évoque les performances vidéo des années 1970 ; du côté de la contemporanéité, le modèle de  de la promotion pop. Pour Collier Schorr (),  évoque de façon audacieuse des images de domination sexuelle, voire d'esclavage sexuel et les représentations de la femme fatale aux appétits sexuels dangereux.

Du  au , Cheryl Donegan présente six vidéos sur la  à New York :
  (1993) : dénudée, elle se sert de ses mains enduites de peinture comme d'un tampon en forme de pied, avant de tout gribouiller.
  (1993) : dans un champ, elle peint en quelques secondes un vague cercle jaune autour d'elle, puis s'effondre sur le sol. L'œuvre en elle-même n'est pas grand-chose, il reste le processus et surtout le corps de l'artiste, habillée de manière enfantine, comme un écho moqueur au virilisme de l'.
  (1997) : filmé dans une station-service dans le Tennessee, la vidéo fait entendre les Beach Boys en pleine répétition de , sous les indications autoritaires de leur père et manager Murry Wilson. Ce film met en lumière les fêlures derrière l'image du rêve américain véhiculée par le groupe.
  (1999) : se moquant de la posture de l'artiste créateur, Donegan, dénudée, « fabrique » () des images en mordant dans un sandwich au fromage Kraft. Elle retravaille ensuite les images à l'ordinateur d'une façon brutale, pixelisée.
  (« Arrêtez-moi si vous pensez l'avoir déjà entendu ») (1993) : Donegan récite un long monologue de Viva issu du film d'Andy Warhol , un  selon Donegan. Elle est assise nue à côté d'un jeune garçon, probablement son fils. Assise face caméra, avec un casque anti-buit, regardant rarement l'objectif, ignorant le garçon, Donegan semble ne pas se préoccuper du public. Dans la scène finale, Donegan réagence les éléments présents dans une cuisine (des bananes, deux enfants) comme si elle composait un tableau.
  (2015) : ce projet, alors en cours, est une compilation de courtes vidéos issues de sa page sur Vine, qui s'appelle .

Autres œuvres
  (1993) : Cheryl Donegan, les mains attachées dans le dos, mange une baguette placée entre ses jambes, évoquant la pornographie. On peut considérer cette vidéo comme une ébauche de  (1994).
  (, 1993) : Donegan produit en série des peintures de trèfle irlandais en trempant ses fesses dans la peinture et en s'asseyant sur une feuille.
  (1995) est un ensemble de trois vidéos et d'autoportraits grand format, peints en bleu et évoquant les Anthropométries d'Yves Klein, sauf qu'ici Donegan se réapproprie son corps et son image. Les vidéos montrent Donegan en lingerie en train de peintre les autoportraits sur trois grandes toiles accrochées au mur ou au sol. Elle dirige elle-même la caméra à l'aide d'une ficelle, et se sert d'un écran vidéo pour regarder son image. À certains moments, la vidéo montre des gros plans de son corps presque abstraits, évoquant l'affiche du Lauréat, ou des pots de peinture, évoquant les pots Savarin de Jasper Johns. L'œuvre est un commentaire amusant, ironique et sans doute légèrement anxieux, sur l'auto-référencement en vase clos de l'art contemporain.

Expositions
Cheryl Donegan est représentée par la galerie Levy.Delval à Bruxelles et par la galerie David Shelton à Houston.

Après avoir participé à l'exposition collective  (2013), le New Museum of Contemporary Art lui consacre une rétrospective, .

Elle a également été exposée au White Flag Projects à Saint-Louis, à la Biennale du Whitney, au MoMA, au Tang Teaching Museum of Art, lors du New York Film and Video Festival, à la Biennale de Venise 1993 et à la Biennale d'art contemporain de Lyon.

Parmi ses autres expositions, on peut citer :

 2013 : « Blood Sugar », Galerie VidalCuglietta, Bruxelles
 2015 : « Cheryl Donegan: The Softest Punk », HorseAndPony, Berlin
 2017 : «  », Kunsthalle Zürich, Zurich
 2017 : « Cheryl Donegan: GRLZ + VEILS », , Aspen

Récompenses
 1997 : Grand Prix de la 7 Biennale de l'Image en Mouvement, Centre pour l'image contemporaine, Saint-Gervais
 1997 : Prix Anonymous Was A Woman

Bibliographie
 .
 .

Références

Liens externes

Naissance en 1962
Naissance à New Haven
Plasticien américain contemporain
Artiste contemporain américain
Personnalité féminine américaine
Prix Anonymous Was A Woman
Vidéaste
Art vidéo

Cheryl Donegan


محطة تحكم أرضية (اختصار: GCS) هي مركز تحكم أرضي أو في عرض البحر الذي يقدم خدمات التحكم في المركبات غير المأهوله بالبشر المحلقة في الجو أو الفضاء. تستطيع محطة التحكم الأرضية التحكم في الطائرات بدون طيار أو الصواريخ الموجهة أسفل أو أعلى الغلاف الجوي الأرضي.

معدات محطة التحكم الأرضية
معدات محطة التحكم الأرضية هي مجموعة كاملة من أنظمة المعدات الموجودة في موقعٍ أرضي تُستخدم للسيطرة على الطائرات بدون طيار. وتتضمن هذه الأنظمة واجهة المستخدم وحاسوب، وجهاز قياس عن بعد وبطاقة التقاط فيديوهات وهوائيات تحكّم، ووصلات فيديو وبيانات للطائرات بدون طيار.

انظر أيضاً

 طائرة بدون طيار.

مراجع

طيران عسكري

محطة تحكم أرضية


Christoph Voll (født 27. juli 1897 i München, død 16. juni 1939 i Karlsruhe) var en tysk billedhugger og grafiker.

Opvækst
Christoph Voll blev født i München i 1897 som søn af billedhuggeren Roman Voll og moderen Augusta Felicitas. Faderen døde kort efter sønnens fødsel, og moderen besluttede at overlade sine børn Christoph og Christophs søstre til længere ophold på børnehjemdrevet af nonner. Christoph Volls opvækst var præget af den strenge og følelseskolde opvækst på børnehjemmene og den fjerne moderskikkelse, hvilket kom til at præge Volls kunst. Dette ses tydeligt i Volls tidligere værker, hvor nonner og forældreløse børn er gennemgående temaer. Barndommen synes også at have medført en vis social indignation.

I 1911 flyttede moderen fra München til Dresden efter at være blevet gift igen. Christoph Voll kom i lære som skulptør hos Albert Starke, der lærte ham de grundlæggende teknikker som skulptør. I 1915 blev han indkladt til den tyske hær, og han deltog i de følgende fire år i første verdenskrig på både Vestfronten og Østfronten. Han modtog Jernkorset af 2. grad og producerede senere enkelte værker med krigstemaer (eksempelvis Soldat mit verwundetem Kameraden fra 1927–28). Voll udtalte sig aldrig offentligt om sine krigserfaringer, men forblev overbevist pacifist resten af livet.

Karriere som kunstner
Efter afslutningen af 1. verdenskrig blev han i 1920 medlem af Dresdner Sezession. I 1924 flyttede han til Saarbrücken i 1924 og var leder og senere professor for den nyligt etablerede Statslige skole for Kunst og Håndværk. Efter 1928 havde han en stilling ved Badische Landeskunstschule i Karlsruhe.

Hans værker blev erklæret entartet efter den nationalsocialistiske magtovertagelse i 1933. Han blev imidlertid ikke opsagt fra professoratet med det samme, men fik tværtimod forlænget med to år. Derefter blev han udsat for nye undersøgelser, men kunne fortsætte med at bruge skolens faciliteter – men kun til autoriserede formål. Protester fra kolleger med nazisympatier fortsatte, indtil ansættelsen ikke blev forlænget i 1937. I alt 11 værker blev beslaglagt.

Voll døde 1939 som fyrreårig i Karlsruhe. Han blev begravet på landsbykirkegården ved Oksby Kirke ved Blåvand i Danmark. Flere af Volls værker blev ved Volls død bragt i sikkerhed i Danmark, hvor de under krigen blev opbevaret i Christiansborgs kælder.

2005 købte Germanische Nationalmuseum fra en privatsamling 5 skulpturer (Arbeiter mit Kind (1922), Arbeiterfrau mit Kind (um 1923), Der blinde Bettler (1923), Schwangere Frau (1923) og Der Kritiker – Porträt des Literaturkritikers Arthur Binz (um 1925/26)).

Galleri

Noter

Litteratur
 Anne-Marie Kassay-Friedländer. Der Bildhauer Christoph Voll. 1897-1939. Orme: Wernersche Verlagsgesellschaft, 1994.

Eksterne links

 Verkfortegnelse fra Germanischen Nationalmuseum 2006
 Biografi med eksempler på værker, Heidelberg Universitet

Personer fra München
Billedhuggere fra Tyskland
Kunstnere fra Tyskland

Christoph Voll


Romeo i Julija, Shakespearova tragedija, po kome su nastala druga djela

Glazba
 Romeo i Julija (Prokofjev), balet Sergeja Prokofjeva
 Roméo et Juliette (Berlioz), zborska simfonija Hectora Berlioza
 Romeo i Julia (Čajkovski), fantazija-uvertira Petra Iljiča Čajkovskog
 Romeo and Juliet (pjesma), skladba britanskog sastava Dire Straits

Film
 Romeo and Juliet (1936.), film Georgea Cukora s Normom Shearer (Julija) i Lesliejem Howardom (Romeo)

Romeo i Julija (razdvojba)


Yvette Vincent-Alleaume, née le  à Annecy (Haute-Savoie) et morte à Paris le , est une plasticienne et sculptrice française.

Elle est connue pour ses réalisations sculptées qui ornent les équipements publics ou les édifices privés, ainsi que pour ses œuvres monumentales qui s'inscrivent dans les grands projets urbains.

Biographie

Diplômée de l'École nationale supérieure des Arts Décoratifs et des Beaux-arts de Paris, Yvette Vincent-Alleaume se tourne très tôt vers la fresque et la gravure. Son inspiration est très ancrée dans l'histoire des civilisations anciennes.

Elle utilise dans son art différents matériaux : la mosaïque, la brique, la céramique, l'ardoise, le granit ou l'acier, puis, plus tard, le béton.

Avec son mari Bernard Alleaume, elle collabore avec l'architecte André Gomis dans les années 1960. Dès 1966, elle travaille avec les architectes Michel Andrault et Pierre Parat qui intègrent régulièrement ses œuvres à leurs projets dans les années 1970.

Également photographe, elle devient une personnalité reconnue du 12e arrondissement de Paris, où elle aménage son atelier au 37 de la rue du Sahel.

Œuvres principales

 1965 : Décoration du groupe scolaire de la rue du Général-Sarrail, à Bagneux (Hauts-de-Seine), avec le sculpteur grec Philolaos ;
 1960 : Peinture murale, théâtre d'Annecy (Haute-Savoie) ;
 1971 : Réalisation des espaces sculptés du campus de Tolbiac, 13e arrondissement de Paris ;
 1973 : « Lully », place sculptée, Épernay (Marne) ;
 1979: Hall de la tour Totem, avec Michel Andrault et Pierre Parat, Front de Seine, 15e arrondissement de Paris ;
 1981 : « L'Allée du dragon », à Évry (Essonne) ;
 1982 : Dallage coloré, commande des Assurances Générales de France, avec Michel Andrault et Pierre Parat, Madrid (Espagne) ;
 1982 : « Le Blavet » ou « Cimetière de Thoniers », tapisserie pour le Crédit agricole de Rennes (Ille-et-Vilaine) ;
 1982 : « Papasquare », aménagement de la place Jacques-Prévert, Évry (Essonne) ;
 1984 : « Le Voile de la Mariée » ou «Vive la mariée» , sculpture-fontaine monumentale, avec Bernard Alleaume, place François Mitterrand, Hérouville-Saint-Clair (Calvados). L'œuvre a été inaugurée par François Mitterrand dans le cadre du projet urbain de l'architecte Eugène Leseney;
 1985: « Les Génies des Eaux», fontaine de la rue des Amandiers,  de Paris ;
 1986: « Les Bâtisseurs », fresque monumentale sculptée pour le pont TGV de Malakoff.
 Fontaine en mosaïque, Guidel.

Articles connexes
 Place Yvette-Vincent-Alleaume à Paris
 Art urbain
 Peinture murale

Notes, sources et références

Liens externes

Sculpteur français du XXe siècle
Sculptrice française
Photographe française
Élève de l'École nationale supérieure des beaux-arts au XXe siècle
Élève de l'École nationale supérieure des arts décoratifs
Plasticien français contemporain
Artiste contemporain français
Femme street artiste
Peintre muraliste
Naissance en juillet 1927
Naissance à Annecy
Décès en juin 2011
Décès dans le 14e arrondissement de Paris
Décès à 84 ans

Yvette Vincent-Alleaume


Griva konjska (paštitkasta konopljuša, konopljuša, lat. Eupatorium cannabinum) je ljekovita biljka iz porodice glavočika, u narodu poznata još kao konopljuša.

Upotrebljava se prah od korijena ove biljke za liječenje žučnih kanala i žučnog mjehura. Zbog obilnog sadržija tanina korisna je kod krvarenja svake vrste. I korijen i biljka u narodu važe kao ljekovito sredstvo. Preporučuje se kod gripe, čije trajanje skraćuje. Danas se smatra da je korištenje bolje izbjegavati jer sadrži i pirolizidinske alkaloide.

Sadrži: eterično ulje, smolu, fosfat, kalcij oksalat, kalij nitrat, silicijevu kiselinu, eupatorin i inulin.
Koristi se: list, cvijet i korijen.
Sakupljaju se: list i cvijet u svibnju.lipnju, srpnju i kolovozu a korijen u rujnu, listopadu i studenom.

Podvrste
 Eupatorium cannabinum subsp. cannabinum
 Eupatorium cannabinum subsp. corsicum (Loisel.) P. Fourn.

Dodatna literatura
 Sandro Pignatti, Flora d'Italia. Volume terzo, Bologna, Edagricole, 1982, p. 14, .

Vanjske poveznice
https://pfaf.org/user/Plant.aspx?LatinName=Eupatorium+cannabinum

Izvori

Eupatorieae
Ljekovito bilje

Griva konjska