කොළඹ-කුලියාපිටිය මහාමාර්ගයේ දංකොටුවට හා කිරිමැටියාන අතර පිහිටි හාල්දඬුවන රෝමානු කතෝලික දෙව්මැදුර අද දේවස්ථාන තුනක් පමණක් අයිති මීසමක් වුවද මුල් කාලයේ එය දෙව්මැදුරු 14 කට අයිති වූ මහා පරිමාණයේ මීසමක් විය. දුම්මලකොටුව, ඇටියාවල, දික්වෙල, කහටවිල, හෙට්ටිරිප්පුව, ඉරබඩගම, තඹකන්ද, දාරළුව, මාහොලව, නාලවලාන, මුතුගලයාගම, කොරලන්පොත්ත, පන්නල හා හාල්දඬුවන එම දේවස්ථාන 14 වේ. එකල මෙම මීසම පාලනය වූයේ කොළඹ පදවියෙන් වුවද පසුව නව පදවි බෙදීමත් සමඟ 1940 දී හලාවත පදවියට අයිති විය. මෙකී මීසම වසර 150 කට වැඩි ඉතිහාසයක් ඇති වුවද ලිඛිත සටහන් ලැබී ඇත්තේ 1882 සිටය. අද වැනි පියවරුන් බහුල නොවූ, ගමනා ගමන පහසුකම් නොලත් එවැනි අවධියක පල්ලි 14ක සේවාව අපහසු නිසා පියතුමා මසින් මස පල්ලි වල ලැඟුම් ගෙන ඇත. තම පරිහරණයට අවශ්‍ය භාණ්ඩද කරත්තයක පටවා පියතුමා ගමනේ යෙදී අදාල මාසය තුළ එම දේවස්ථානයේ ජනතාවට අවශ්‍ය අධ්‍යාත්මික හා අධ්‍යාපනික සේවා ඉටු කරන ලදී.

පැරණි දෙව්මැදුර
හාල්දඬුවන පැරණි මීසමට අයත්, දෙව් මැදුරු දහතුනක මව් මීසම වූ හාල්දඬුවන දෙවස්ථානය ඉදිකොට ඇත්තේ 1835 දී ගරු චූනවෙල් පියතුමා විසින් බව පැරණි බාලකයක සඳහන් වී තිබීමෙන් ඔප්පු වේ. ජේසුතුමන්ගේ දිව්‍ය හෘදයේ දේවමාතාවන්ට කැපකර ඇති මේ දෙව්මැදුර මුල් කාලයේ ඉදිකොට තිබුණේ දෙඵලයට සිටින සේය. බිත්ති ගලින් නිමවා වහලය සිංහල උළු වලින් සෙවිලි කොට, ඇතුළත සිමෙන්ති කුට්ටි මත ලී කණු තබා සවිකොට, ඒ මත ලී කාප්ප රඳවා තනා තිබිණි. මෙහි බිමට ආලේප කර තිබුණේ ගොමය. ඉදිරිපස පඩි පෙළකින් හා දෙපස පටු ආලින්ද දෙකකින් සමන්විත විය. පොල් අතුවලින් සෙවිලි කළ ලැඟුම් ගෙයක්ද ඒ අසල විය.

	පරණි අල්තාරය ලීයෙන් තනා තිබිණි. ඒ මත ජේසු තුමන්ගේ දිව්‍ය හෘදයේඅප ස්වාමිදුවගේ ප්‍රතිමාව විය. පසුව දැන් තිබෙන ප්‍රතිමාව ස්ථාපිත කරන විට හාල්දඬුවනින් ගොස් කොලඑළියේ ජනපදය පිහිටුවා ගත් අය පැරණි ප්‍රතිමාව මුල් කොට එම නමින්ම දෙව්මැදුරක් තනා ඇත. පසුකලෙක එම ප්‍රතිමාවම කෝට්ටපිටියට රැගෙන ගිය බවක්ද කියවේ. පියතුමා යැපුනේ දායකයන්ගේ පරිත්‍යාග වලිනි. වැඩිදෙනෙක් පොල් ගහක් බැගින් පල්ලියට පරිත්‍යාග කළහ. ඉඩම්ද පරිත්‍යාග කරන ලදී. පැරණි දෙව්මැදුරේ මංගල්ලයට අනික් දෙව් මැදුරු දහතුනේම ජනතාව කරත්ත වල නැගී පැමිණ දිනගණන් ගත කළහ.

නව දෙව්මැදුර.

සියවස් එකමාරකට මදක් අඩු පැරණි දෙව්මැදුරු තත්කාලීන දෙව්මැදුරු රටාවට නොගැලපිණ. එපමණක් නොව ගරාවැටෙන්නට ආසන්නව තිබිණි. 1955 දී මෙම මීසමට පැමිණි "පල්ලි සෑදීමේ වීරයා" නමින් විරුදාවලිය ලැබූ අතිගරු බැසිල් ෆොන්සේකා පියතුමා හට නව දෙව්මැදුරක අවශ්‍යතාවය පෙනෙන්නට විය. එය මල්ඵල ගැනුණේ 1960 දීය. වාර්ෂික මංගල්‍යය පැවැත්වීමෙන් අනතුරුව පැරණි දෙව්මැදුරේ මුල්ම උළු කැටය බෑම 1960 ජූලි මස 03 වෙනිදා බැසිල් ෆොන්සේකා පියතුමා අතින් සිදුවිය. දෙව්මැදුරේ සැලසුම K. D. ජෝන් ඉන්ජිනේරු වරයා ඇතින් සිදුවිය. අත්තිවාරම් කපා අවස්න් වීමත් සමඟම හදිසියේ මීසම් පාලක පියතුමා ඉතා අසාධ්‍ය වී රෝහල් ගත කර ශල්‍යකර්මයකට භාජනය කිරීමට සිදුවුවත් පසුව සුව වී නැවත පැමිණෙන තෙක් දෙව්මැදුරේ කටයුතු අඩාල විය. මේ සඳහා විවිධ දානපතින්ගේ ආධාර මෙන්ද ගරු මර්සලින් ජයකොඩි පියතුමාගේ අනුග්‍රහයෙන් එකල ගුවන් විදුලි අධ්‍යක්ෂක පී. එල්. ඒ. සෝමපාල මහතාගේ සංවිධානත්වයෙන් පැවති මහා සංදර්ශනයක්ද පැවැත්විණි.

කෙටි කාලෙකින් ඉදිවුණු මේ දෙව්මැදුරට මුල්ගල තැබුණේ 1960 ඔක්තෝබර් 30 වැනිදා ක්‍රිස්තු රජාණන්ගේ මංගල්‍යය දින වන අතර 1961 දෙසැම්බර් 10 වෙනිදා නව දෙව්මැදුර අශිර්වාද කැරුණේ එවකට හලාවත රදගුරු එඩ්මන් පීරීස් හිමිපාණන් විසිනි. දෙව්මැදුරේ දක්නට ලැබෙන ප්‍රතිමා සැදැහැවතුන්ගේ පරිත්‍යාග වන අතර අවුරුදු 25 සමරු ජුබිළියට 1986 දී ජුබිලි වේදීකාවක් තනවන ලදී.

2011 වසරේදී දෙවස්ථානය තම ස්වර්ණ ජයන්තිය සමරනු ලබයි.

මීසම් පරිපාලනය.

ලිඛිත සටහන් ලැබී ඇති 1882 සිට මෙම මීසම විදේශීය පියවරුන් දාහතර දෙනෙකු මුල් කාලයේ පාලනය කළ බව පෙනී යයි. ගරු ගුර්ඩන් පියතුමා (1882-1891), ගරු M.C. ඩුබ්‍රෙන්ළි පියතුමා (1891-1892), ගරු D.J. ක්‍රිසොන්කම් පියතුමා (1892-1896), ගරු L.B. පාලියස් පියතුමා (1896-98), ගරු ග්‍රිගෝරියස් ද සිල්වා පියතුමා (1898-1901), ගරු F. ඕබට් පියතුමා (1901-1903), ගරු J.M. ලගාතු පියතුමා (1903-1907), ගරු J. මැජරල් පියතුමා (1907-1910), ගරු ලබුරේ පියතුමා (1910), ගරු ලපේබර් පියතුමා (1910-1912), ගරු අම්බ්‍රෝස් ඩලිකෝ පියතුමා (1912-1913), ගරු යන්ව පියතුමා (1913-1914), ගරු ලපේබර් පියතුමා (1914-1919), ගරු V. ගවනර් පියතුමා (1919-1921), ගරු ඇල්ෆ්‍රෙඩ් යන්ව පියතුමා (1921-1922), ගරු ඇලෙක්ස් සේරු පියතුමා (1922-1924) මුල් අවධියේ සේවය කළ විදේශීය පියවරු වෙති.

ඊලඟට සේවය කළෝ දේශීය පියවරු වෙති. ගරු P. ජර්මේනි ප්‍රනාන්දු පියතුමා (1924-1937), ගරු රෝලන්ඩ් පෙරේරා පියතුමා (1937-1939), ගරු G. M. ජෝන් අපෝන්සෝ පියතුමා (1939-1940), ගරු U. ජෝන් ප්‍රනාන්දු පියතුමා (1940-1943), ගරු W. H. මාටින් ප්‍රනාන්දු පියතුමා (1943), ගරු W. මැතිව් තමෙල් පියතුමා (1943-1953), ගරු C.M. ප්‍රනාන්දු පියතුමා (1953-1954),  ගුණතිලක පියතුමා (තාවකාලික), ගරු බැසිල් ෆොන්සේකා පියතුමා (1955-1974), ගරු අන්ද්‍රාදි පියතුමා (1974-1978), ගරු V. P.N. සුවාරිස් පියතුමා (1978-1979), ගරු රොබට් ජයතිලක පියතුමා (1979-1983), ගරු මයිකල් සිල්වා පියතුමා (1983-1984), ගරු ඇන්ටනි තිසේරා පියතුමා (1984-1987), ගරු P. K. සාර්ටෝ නෝනිස් පියතුමා (1987-1990), ගරු W. එඩ්වඩ් තිසේරා පියතුමා (1990-1993), ගරු B. A. රොහාන් ගයිස් පියතුමා (1993-1998), ගරු W. බෙනඩික් A. ප්‍රනාන්දු පියතුමා (1998-2003), ගරු. ඩෙරික් පියතුමා (තාවකාලික), ගරු ක්‍රිස්ටි ප්‍රනාන්දු පියතුමා (2003-2004), ගරු හැරල්ඩ් ප්‍රනාන්දු පියතුමා (2004-2007), ගරු පිළිවෙලින් මීසම පාලනය කළහ. වර්ෂ 2007 සිට අද දක්වා මීසම පාලනය කරණු ලබන්නෙ ගරු ෆ්‍රැන්සිස් ලාවුස් පියතුමා විසිනි.

ගරු ජෝන් අපෝන්සු පියතුමාගේ කාලයේ මීසම් පාස්කු දර්ශණ හා තුන්පැය ධ්‍යාන පවත්වා ඇත. දෙව්මැදුර අහියස කුරුසියත් පැරණි ගේට්ටුවත් තනා ඇත්තේ මෙතුමාය. හාල්දඬුවන පැරණි පාසල් වෙනුවට නව පාසලක් ඉදිකර ඇත්තේ මැතිව් තමෙල් පියතුමාය. බැසිල් ෆෝන්සේකා පියතුමාගේ කාලයේ මීසම තනි මීසමක් බවට පත්විය. එකල මංගල්ලයන් කෙරුණේ නොවාන මූලිකයින් මගිනි. 1968 වන විට මීසම් සේවක මණ්ඩලය ආරම්භ කරන ලදී. හාල්දඬුවන මීසම ස්වයංපෝෂිත මීසමක් ලෙස සැලකීමට පටන් ගත් නිසා මාසික මුදලක් ගෙවීමද මෙකල ඇරඹෙන ලදී. එසේම හලාවත ආසන දෙව්මැදුරට පමණක් සීමා වී තිබූ පූජාත්වර අභිෂේක උත්සවය හාල්දඬුවන දේවස්ථානයට ලැබීමයි. එය මීසමක් ලෙස වැදගත් සිදුවීමක් ලෙස සැලකෙන අතර එහිදි ප්‍රථම වරට අභිෂේක ලැබීමට භාග්‍ය ලැබුවේ හාල්දඬුවන ගම්මානයේ පූජක පුතෙක් වූ ගරු හෙක්ටර් ක්වින්ටස් පියතුමායි. මීසම සමාන කොටස් වලට බෙදා නව ක්‍රමයට කොට්ටාශ නියෝජිතයින් පත් කරන ලද්දේ ගරු රොබට් ජයතිලක පියතුමා විසිනි. ගරු ඇන්ටනි තිසේරා පියතුමාගේ කාලයේ ඉදිරිපස මණ්ඩපය සාදනු ලැබූ අතර සත්‍යයේ සාක්ෂිය නමින් පාස්කු නාට්‍යයක්ද පවත්වන ලදී. ගරු එඩ්වඩ් තිසේරා පියතුමා සංහිඳියාව රැස්වීම් ශාලාවක් සාදනු ලැබූ අතර ගරු බෙනඩික් ප්‍රනාන්දු පියතුමාගේ කාලයේ මැල්වත්ත දේවස්ථානය හාල්දඬුවන මීසමට එකතු විය. ගරු  වූ අතර කහටවිල දෙවස්ථානයේ සියවස් සැමරුම උත්සවාකාරයෙන් සමරණ ලදී. ෆ්‍රැන්සිස් ලාවුස් පියතුමාගේ කාලයේ දෙව්මැදුර වටකර විදුලි පහන් වැටි යොදා දේවස්ථානය අලංකාර කරන ලදී.

මේ වන විට හාල්දඬුවන මීසම දේවස්ථාන හතරකින් සමන්විත වේ. එනම් හාල්දඬුවන, කහටවිල, මැල්ලව හා මැල්වත්ත එම දේවස්ථාන හතරයි.

කතෝලික

හාල්දඬුවන මීසම


Country Style Food Services, Inc., formerly Country Style Donuts, is a fast/casual chain of coffee shops operating primarily in the Canadian province of Ontario (where it ranks second among coffee chains), which serves oatmeal, soup, sandwiches, salads, and coffee. The chain is based in Richmond Hill, Ontario.

Organization
In January 2006, there were 120 "traditional" locations in Ontario. There are over 420 "non-traditional" locations embedded in other stores such as gas stations, convenience stores, arenas and movie theatres. Over 70% of customer purchases in 2001 were coffee.  In total, Country Style has over 1000 locations in Ontario, Western Canada, Nova Scotia, Prince Edward Island and New Brunswick under the Country Style/Bistro name.

History
Country Style has been in business since 1963 when it opened its first location in Toronto. Country Style experienced a lot of growth early on, opening 100 stores in the first 15–20 years of existence. It had 50 outlets in 1974 when it was the leading coffee and donut establishment in Canada above Tim Hortons (which passed it two years later).  It began to expand into Western Canada in the 1970s (including Vancouver and Calgary) and the East in the early 1980s. Poor results caused the franchise to withdraw from these regions: locations in Alberta were the only ones to survive into the 1990s, while in the East, it was ones in Nova Scotia and PEI.

By 2001, Country Style had been forced to close a quarter of its stores due to decreasing market share in an increasingly competitive Canadian market. Since then, it has opened many new stores and now ranks third behind Tim Hortons and McDonald's in the Canadian coffee market. On November 1, 2011, its parent company, MTY Food Group, bought Mr. Sub for $23 million merging it with Country style to become Country Style Food Services Holdings Inc.

In the mid-1990s the Country Style logo was changed to use a font similar to Palatino instead of its former handwriting font.

In 2006, Country Style changed its image to a more upscale style: "Country Style Bistro Deli". The new image includes a new logo, a new website, and an enhanced branded deli menu that will be phased into all stores. The logo still uses the Palatino style font and will also be phased into all stores. New stores will feature more modern design features, somewhat similar to Starbucks, and provides wide range of wraps, smoothies, breakfast, salads and sweets.  In 2009, the brand rights to Country Style, used at 900 locations, were purchased by MTY Food Group of Montreal for $14.6 million in cash and debt.

In 2017, the stores in the Philippine franchise were rebranded to "New Bistro Deli".

Charity work

In April 2003, Country Style partnered with the Make a Wish Foundation as its corporate charity of choice. Since then, Country Style and its franchisees have raised in excess of a quarter of a million dollars for the foundation.

See also

 List of coffeehouse chains
 List of fast-food chains in Canada

References

1963 establishments in Ontario
Restaurants established in 1963
Doughnut shops
Fast-food chains of Canada
Coffeehouses and cafés in Canada
Bakeries of Canada
Companies based in Richmond Hill, Ontario

Country Style


Thierry Mallet, né le 4 septembre 1960 à Arcachon (Gironde), est un dirigeant d'entreprise français. Il est Président du groupe Transdev depuis le 9 septembre 2016.

Biographie

Formation
Thierry Mallet est diplômé de l'École polytechnique (X1980) et de l'École nationale des ponts et chaussées. Il est aussi titulaire d'un master en sciences du Massachusetts Institute of Technology (MIT).

Carrière dans l'administration
Thierry Mallet commence sa carrière au Ministère de l'Équipement, qu'il intègre en 1987. En tant que directeur du Département chargé des autoroutes à la direction régionale Ile-de-France du Ministère de l'Équipement, il est à l'origine du développement et de la mise en œuvre du système de gestion de la circulation routière SIRIUS.

Veolia
En 1990, Thierry Mallet rejoint la Générale des Eaux, où il occupe des postes de direction en France et à l'étranger.

Groupe Suez
En 2003, Thierry Mallet rejoint le groupe Degrémont, filiale de Suez Environnement, en tant que Directeur Général délégué, puis Directeur Général.

Entre 2010 et 2013, Thierry Mallet est directeur de l'international et membre du comité de direction du groupe Suez. Entre 2013 et 2016, il occupe le poste de Directeur de l'innovation, de la performance industrielle et du marketing du groupe, succédant ainsi à Jean-Marc Janaillac. À la tête du groupe, Thierry Mallet poursuit la stratégie de Transdev en matière de Mobility-as-a-service (MaaS).

Transdev
Thierry Mallet prend la tête du groupe Transdev le 9 septembre 2016, avec notamment le lancement de l'application Moovizy 2 dans la métropole de Saint-Étienne.

Dans le transport ferroviaire, Thierry Mallet poursuit l'extension des services du groupe à l'international et en France, avec, en novembre 2018 la signature d'un contrat d'exploitation du réseau de trains régionaux de Hanovre (Allemagne) d'un montant de 1,5 milliard d'euros.

En France, Thierry Mallet positionne le groupe Transdev comme acteur potentiel du transport ferroviaire régional en annonçant notamment, en juillet 2021, la candidature de Transdev pour l'exploitation de la ligne de TER Marseille-Nice, à la suite de l'amorce du processus à l'ouverture à la concurrence de son réseau ferroviaire par la région en 2017. En octobre 2021, Transdev remporte le contrat d'exploitation de la ligne de TER Marseille-Nice pour une durée de 10 ans à compter de 2025.

Autres mandats

 Thierry Mallet a été Président de l'Union des transports publics et ferroviaires (UTP) du 8 juin 2017 au 17 juin 2021

 Thierry Mallet siège au comité exécutif du MEDEF à compter du 3 avril 2018, en tant que Président du Groupement Interprofessionnel du Transport et de la Logistique (GTIL)

 Thierry Mallet est président du Conseil d'entreprises France-Nouvelle-Zélande de MEDEF International

Publication
Thierry Mallet publie en mars 2022 le livre Voyage au cœur de la mobilité aux éditions Le Cherche Midi.

Distinction

 , par décret du 31 décembre 2019

Articles connexes

 Transdev
 Union des transports publics

Références

Homme d'affaires français
Naissance en septembre 1960
Naissance à Arcachon
Chevalier de la Légion d'honneur

Thierry Mallet


Sofiegade er en gade på Christianshavn i København. Den går fra Christianshavns Kanal i nordvest til Christianshavns Voldgade og Christianshavns Vold i sydøst og krydser Dronningensgade og Prinsessegade undervejs. Gaden er formentlig opkaldt efter dronning Sophie af Mecklenburg (1559-1631), der var mor til kong Christian 4., som stod bag anlæggelse af Christianshavn.

Historie
Sofiegade er en af de gader, der stammer fra grundlæggelsen af Christianshavn i begyndelse af 1600-tallet. Den hed oprindeligt Sankt Sofie Gade og fungerede som et modstykke til Sankt Annæ Gade på den modsatte side af den parallelle Torvegade. Sankt Sofie Gade lå ligesom nutidens Sankt Annæ Gade på begge sider af Christianshavns Kanal men uden nogen bro som forbindelse. De to dele af gaden blev med tiden kendt som henholdsvis Store Sofiegade og Lille Sofiegade.

Grunden på hjørnet af Store Sofiegade og Prinsessegade, nærmest Christianshavns Vold, blev i 1732 overtoget af en brygger og benyttet til et bryggeri og en forlystelseshave. Få år efter blev det omdannet til en klædefabrik. I 1786 blev ejendommen overtaget af Thomas Potter og omdannet til et jernstøberi. Potter boede selv på stedet fra omkring 1806 og indtil sin død i 1811. Nogle af hans ansatte boede også i gaden. Jernstøberiet var i drift indtil 1927 og blev revet ned i 1970, hvorefter boligkomplekset Voldens Perle blev opført på stedet.

Lille Sofiegade, der lå på den anden side af kanalen, forsvandt i 1868, da industrien i området voksede. Store Sofiegade hed derefter blot Sofiegade.

Bygninger og beboere
Sofiebadet i nr. 15A er en offentlig badeanstalt fra 1909. Det blev tegnet af Hans Wright og var i brug indtil 1997. Bygningen blev fredet i 2000 og er siden genåbnet som et wellnesscenter. Den moderne bygning i nr. 3-7 er en del af kollegiet Sofiegården, der er opkaldt efter gaden. Den fredede Steinfass' Gård, der vender ud mod Christianshavns Kanal, er også en del af kollegiet.

Noter

Eksterne henvisninger
 Sofiegade  på indenforvoldene.dk

Gader i Indre By (København)

Sofiegade


Le château de la Houssinière est un château, située à Nantes, dans le quartier Hauts-Pavés - Saint-Félix.

Histoire
Situé au bord de l'Erdre, le domaine primitif est construit par Pierre Landais en 1440 comme relais de chasse.

Il appartient par la suite aux : Loriot (1596) ; Proust du Port-Lavigne ; Louis de Bruc, conseiller au parlement de Bretagne et garde des sceaux en la Chancellerie (1679) ; la famille d'armateurs Bouteiller, dont notamment Charles François Bouteiller et Guillaume Bouteiller.

Puis, le domaine devient la maison de campagne des préfets de la Loire-Inférieure à partir de Jean van Styrum. Son successeur, Prosper de Barante, y reçoit les confidences de Louis de La Rochejaquelein.

Georges Le Mesle l'acquiert en 1855. Il fait remplacer, sur les plans de l'architecte Henri Parent, l'ancien manoir par une nouveau château de type chalet, composé de vingt-deux pièces sur quatre niveaux. Lemesle, ruiné par ses collections, est contraint de l'hypothéquer. La propriété est alors adjugée en 1863 au négociant Eugène-Henri Tournade contre la somme de  francs.

En 1867, l'armateur Denis Crouan en devient propriétaire et le fait réaménager au goût du jour. Il passe ensuie à son fils Fernand, commanditaire du Belem.

Le parc et jardin sont classés sites naturels en 1949.

Dans les années 1960, au moment de la construction de la faculté des sciences, il est acquis par l'Administration et est aujourd'hui occupé par le Rectorat de l'Académie de Nantes et la résidence du recteur.

Notes et références

Sources
 Jean-François Caraës, « La Houssinière, un chalet suisse au bord de l'Erdre », in: Annales de Nantes et du pays nantais, , 4 juin 2002, pp. 14-18
« La Houssinière », Bulletin de la Societé archéologique et historique de Nantes et de Loire-Atlantique. Volume 123, 1987

Voir aussi
 Liste des châteaux de la Loire-Atlantique
 Liste des sites classés de la Loire-Atlantique

Château à Nantes
Quartier Hauts-Pavés - Saint-Félix
Site classé ou inscrit en Loire-Atlantique
Famille Crouan

Château de la Houssinière


شريك الثالث  هو الفيلم الثالث من سلسلة أفلام شريك المصورة، يتبع شريك وشريك 2. الفيلم من إنتاج جيفري كاتزينبريغ لصالح DreamWork Animation، وهو من توزيع Paramount Pictures. تم إطلاقه في دور السينما الأمريكية في 18 مايو 2007 (بالضبط 6 سنوات بعد الفيلم الأول).

تم إنتاج الفيلم تحت عنوان شريك 3، ولكن تم تغيير الاسم لتجنب تشويش محتمل مع شريك ثري دي. بشكل مشابه للفيلمين الأوليين، فإن الفيلم مبني على الحكايات الخيالية بشكل ملحوظ. صنفت MPAA الفيلم إلى درجة PG (أي "إرشاد أبوي") بسبب احتوائه على بعض النكات المبتذلة، وتلميحه لمحتوى غير محتشم. تمت تسميته لأفضل فيلم مصوّر لجائزة Kids' Choice Awards في عام 2008.

القصة
الفيلم الكارتوني يحكي قصة الغول شريك مع توليه الحكم في الجزء الثالت، وما ترتب عليه من ملل وخمول، وهو ما أزعج الغول…

الشخصيات
 شريك : غول ضخم اخضر اللون له صديق محبوب يدعى الحمار.
 الحمار : حيوان من عالم الاساطير متكلم بل ثرثار في بعض الأحيان وله زوجة تدعى التنين الانثى.
 فيونا : زوجة شريك التي انقذها من أعلى غرفة في أعلى برج التنين قاذف النيران.

طاقم العمل
 ميك مايرز (شريك)
 إيدي مورفي (الحمار)
 كاميرون دياز (الملكة فيونا)
 أنتونيو بانديراس (القط)
 جاستن تيمبرلاك (الملك)

الميزانية والإيرادات

بلغت تكلفة إنتاج الفيلم حوالي 160 مليون دولار بينما حقق أرباحا تقدر بـ 799 مليون دولار.

مصادر

روابط خارجية

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
الأخوان غريم
السحر في السينما
أفلام أصدقاء أمريكية
أفلام أمريكية
أفلام أمريكية عن الحمل
أفلام أولى للمخرج لعام 2007
أفلام إخراجية أولى
أفلام إنتاج 2007
أفلام باراماونت بيكتشرز
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام باللغة الإنجليزية 2007
أفلام تضم شخصيات مؤنسة
أفلام تقع أحداثها في العصور الوسطى
أفلام حربية كوميدية
أفلام حركة إنتاج عقد 2000
أفلام حركة حاسوبية أمريكية
أفلام حركة حاسوبية في 2007
أفلام حركة كوميدية
أفلام دريم ووركس أنيمايشن
أفلام رسوم متحركة أطفال فانتازيا أمريكية
أفلام رسوم متحركة أطفال كوميدية أمريكية
أفلام رسوم متحركة أطفال مغامرات أمريكية
أفلام رسوم متحركة أمريكية في عقد 2000
أفلام رسوم متحركة خيالية
أفلام رسوم متحركة عن الانتقام
أفلام رسوم متحركة عن الحيوانات
أفلام رسوم متحركة عن الرفاق
أفلام رسوم متحركة عن الموت
أفلام رسوم متحركة عن تنانين
أفلام رسوم متحركة عن ملكيون
أفلام رسوم متحركة كوميدية
أفلام رفاق كوميدية أمريكية
أفلام رفاق كوميدية في عقد 2000
أفلام سجلها هاري جريجسون ويليامز
أفلام شريك
أفلام صنعت باستخدام صور الحاسوب
أفلام عن الملوك
أفلام عن ساحر في عالم هاري بوتر
أفلام فانتازيا كوميدية أمريكية
أفلام فانتازيا مغامرات في عقد 2000
أفلام كتب نصها السينمائي أندرو آدمسون
أفلام كوميدية 2007
أفلام متممة أمريكية
أفلام متممة إنتاج عقد 2000
أفلام مغامرات كوميدية أمريكية
أفلام مغامرات كوميدية إنتاج عقد 2000
مرلين

شريك الثالث


التكتيك العسكري أو التخطيط العسكري هو علم وفن تنظيم القوات العسكرية وتقنيات استخدام الأسلحة أو الوحدات العسكرية جمعا في مواجهة أو اشتباك وهزيمة العدو في المعركة. تنعكس تغيرات في الفلسفة والتقنية على مر الزمان على التغيرات في التكتيكات العسكرية. التكتكات هي ادنى مستويات التخطيط الثلاث أعلى مستويات التخطيط هو مستوى الاستراتجيات وهي تحويل القوات العسكرية إلى قوة سياسية وبشكل أكثر تحديدا ان تجمع كل الوسائل معا من قوات وسياسة ونحوها للانتصار بالحرب المستوى المتوسط هو مرحلة تحويل الاستراتيجيات إلى تكتيكات وهو المستوى العملي لتشكيل الوحدات وقوات الجيش.

انظر أيضاً
 تكتيكات بحرية

مراجع

وصلات خارجية
 فن القتال

تكتيكات عسكرية


A fourrée is a coin, most often a counterfeit, that is made from a base metal core that has been plated with a precious metal to look like its solid metal counterpart; the term is derived from the French for "stuffed". The term is normally applied to ancient silver-plated coins such as the Roman denarius and Greek drachma, but the term is also applied to other plated coins.

Cicero mentions that M. Marius Gratidianus, a praetor during the 80s BC, was widely praised for developing tests to detect false coins, and removing them from circulation. Gratidianus was killed under Sulla, who introduced his own anti-forgery law (lex Cornelia de falsis), that reintroduced serrated edges on precious metal coins, an anticounterfeiting measure that had been tried earlier.

Serrated denarii, or serrati, which featured about 20 notched chisel marks on the edge of the coin, were produced to demonstrate the integrity of the coin. This effort was in vain, as examples of fourrée serrati attest.

Production

Production of fourrées began almost as early as the production of the first coins in Asia Minor in the 7th century BC. These coins were produced by people wishing to profit by producing a counterfeit containing less precious metal content than its purported face value. The most common method for producing a fourrée was to take a flan of copper, wrap it with silver foil, heat it, and strike it with the dies. If the coin was sufficiently heated and struck hard enough, a layer of eutectic alloy (a mixture of 72% silver and 28% copper that has the lowest melting point of any mixture of these two metals) would be produced, fusing the layers together. Sometimes eutectic was sprinkled between the layers to increase the bond. Exposure of the deception was often due to wear at the high points of the coin, or moisture trapped between the layers that caused the foil to bubble and then break as the core corroded.

A later method for making fourrées involved adding silver to the base metal coin after it had been struck. This method allowed even less silver to be used, which became more important in order to make counterfeiting profitable as the official coinage was debased. The exact method by which these coins were silvered is unclear, although possible methods include dipping the coin in molten silver, brushing the coins with molten silver, or dusting the coin with powdered silver and heating it until the silver melted.

In peripheral regions, even cruder counterfeits might pass: in the Viking-age site in Coppergate, in York, a forgery of an Arab dirham was found, struck as if for Isma'il ibn Achmad (ruling at Samarkand, 903-07/8), of copper covered by a once-silvery wash of tin.

Detection

The easiest way to spot a fourrée is by weight, since a fourrée with a copper core would weigh noticeably less than a solid silver coin due to the lower density of copper. The opposite would be true for a fourrée with a lead core.

Another method to determine whether a coin was plated was listening to the sound produced by dropping the coin onto a hard surface since if the coin was solid silver it would have a distinctive ring. Although this was done by contemporary merchants, it is not recommended that this method be used on ancient coin since the coin could be damaged, especially since over time silver coins can become brittle, if the silver begins to recrystallize.

The most obvious way to detect a plated coin would be if the base metal core was damaged or worn, revealing the base metal. There are often chisel or chop marks on ancient silver coins by merchants attempting to determine if a coin was solid. These "banker marks" are most common on Roman denarii of the 1st century BC and 1st century AD.

During the Crisis of the Third Century, constant wars required a lot of coins to be produced, leading to heavy debasing of precious metal coinage. The antoninianus was eventually debased to the point where flans (blank metal disks) were produced with 5% silver or less, and pickled to dissolve the copper from the surface producing a spongy surface of almost pure silver. When these coins struck, the force of striking would produce a thin shiny layer of silver on the surface, which would quickly wear away. These "silvered" coins are not considered fourrées, since they are not actually plated since the metal is actually a continuous layer and these coins were not created to deceive.

Modern examples
Of modern coins, the clad US quarter dollar is an example of a coin which is not a fourrée, it is made of two layers of copper nickel, with copper sandwich in between and therefore is not a plated coin. The 1982 and later US one cent piece (Lincoln penny) is an example of a fourrée since it is zinc which has been plated with copper.

The Euro 1, 2 and 5-cent coins are copper-coated steel fourrées.

Fourrée is also spelt with and without the accent (é), with one or two r's, and with one or two e's. The Latin term for a silver-plated copper coin is subaeratus and the Greek name is hypochalkos, both meaning "copper below".

Notes

External links

 Aaron Emigh's collection of hundreds of ancient Greek, Roman and Celtic fourrées
 Doug Smith's site
 Reid Goldsborough's site on ancient coin fourrees
 Warren Esty's site featuring hundreds of examples of counterfeits

Coins of ancient Rome
Money forgery
Counterfeit money

Fourrée


Huda Sultan ou Hoda Sultan (, Nome de nascimento : Bahiga Abd El Aal ()), (15 de agosto de 1925 - 5 de junho de 2006) foi uma atriz e cantora egípcia. Ela era conhecida principalmente por seus papéis de mãe no cinema e na televisão egípcios. Ela também foi uma das atrizes mais premiadas por seus papéis, especialmente em musicais nos filmes em preto e branco onde desempenhou papéis secundários. Sultan atuou em centenas de filmes em sua carreira de 56 anos.

Biografia
Huda Sultan nasceu em 15 de agosto de 1925 na cidade rural egípcia de Tanta em uma família de classe baixa. Ela era a terceira de cinco irmãos; um de seu irmão era o renomado artista Mohamed Fawzi. Ela nasceu como Bahiga Abd El-Aal, mas mais tarde adotou seu novo nome de atuação, Huda Sultan, depois de muitas sugestões de proeminentes produtores de cinema egípcios de que seu nome de nascimento era muito rural.

Casamentos
Sultan se casou cinco vezes: seu primeiro marido, Mohamed Naguib, era um importante funcionário do governo egípcio que não concordava com o status de celebridade de sua esposa e se divorciou dela logo após seu primeiro filme. Seu segundo marido era um produtor de cinema egípcio, e seu terceiro marido era Fowad Al-Atrash (irmão do cantor Farid al-Atrash), ela se divorciou dele para se casar com o ator principal Farid Shawki. Ela então se casou com o diretor Hassan Abdel Salam.

Filhos
Sultan teve uma filha com seu primeiro marido, Mohamed Naguib, chamado Maha, e duas filhas com seu segundo marido Shawki, um deles, Nahed, que é produtor de cinema. Sua neta é a atriz Nahed El Sebai.

Carreira

Em 1950 ela estrelou seu primeiro filme "Set El Hosn" (, "A dama da beleza"); logo depois, ela se casou com o ator egípcio Farid Shawki e o casal formou uma dupla de sucesso e atuaram juntos em vários filmes. Alguns de seus trabalhos mais notáveis são os filmes; "El Fetewa" (, "The Bully"), "Emra'a Fel Tareeq" de Ezz El-Dine Zulficar (em , "Uma Mulher na Estrada"), "Nesaa Moharramat" (árabe egípcio: نساء محرمات, "Mulheres Proibidas") com Salah Zulfikar, "Thalath Nesaa" (árabe egípcio: ثلاث نساء, " Três Mulheres ") com Salah Zulfikar e Shoukry Sarhan. "Shaye' Fe Sadry" (, "Something in My Heart") com Rushdy Abaza. Também "El Ekhtyar" de Youssef Chahine (, "The Choice") com Soad Hosny, e "El Wada'a Ya Banobart" (, " Adeus Bonaparte ").

Morte
Ela faleceu em 6 de outubro de 2006 aos 81 anos, após uma batalha contra um câncer de pulmão, em Dar Al Fouad, no Egito.

Referências

Mortes por câncer de pulmão
Atrizes do Egito

Huda Sultan


Monza er borg í Langbarðalandi á norður-Ítalíu, 15 km norðaustan við Mílanó. Hún er höfuðstaður sýslunnar Monza e Brianza. Íbúar eru 124 þúsund (2017).

Borgin er þekkt fyrir Formúlu 1 kappakstur sem fer fram á brautinni Autodromo Nazionale di Monza.

Borgir á Ítalíu
Borgir í Langbarðalandi

Monza


Mikania biformis é uma espécie de planta do gênero Mikania e da família Asteraceae.

Taxonomia

Os seguintes sinônimos já foram catalogados:
 Mikania diversifolia  DC.
 Mikania obsoleta  (Vell.) G.M.Barroso

Forma de vida
É uma espécie terrícola e trepadeira.

Descrição

Conservação
A espécie faz parte da Lista Vermelha das espécies ameaçadas do estado do Espírito Santo, no sudeste do Brasil. A lista foi publicada em 13 de junho de 2005 por intermédio do decreto estadual nº 1.499-R.

Distribuição
A espécie é encontrada nos estados brasileiros de Bahia, Ceará, Espírito Santo, Rio de Janeiro e São Paulo.
Em termos ecológicos, é encontrada no domínio fitogeográfico de Mata Atlântica, em regiões com vegetação de floresta ombrófila pluvial.

Notas
Contém texto em CC-BY-SA 4.0 de Ritter, M.R.; Gandara, A.; Simão-Bianchini, R.; Souza-Buturi, F.O.; Abreu, V.H.R. Mikania  in Flora e Funga do Brasil.

Ligações externas
 Mikania biformis no projeto Flora e Funga do Brasil
 Mikania biformis no portal do Centro Nacional de Conservação da Flora (Brasil)

Mikania
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo
]

Mikania biformis


Peter von Oppeln (auch Peter von Oppel; † 26. März 1375) war Bischof von Lebus von 1366 bis 1375 und Kanzler der Mark Brandenburg 1374.

Leben

Herkunft und geistliche Ämter
Peter entstammte einer Breslauer Patrizierfamilie. 1356 wurde er erstmals als Domherr von Lebus und als Offizial in Breslau erwähnt. Später war er auch Stiftspropst von Oppeln und 1357/58 Dechant in Glogau.

Bischof von Lebus
Nach dem Tod des Lebuser Bischofs Heinrich von Banz wurde er vom dortigen Domkapitel zu dessen Nachfolger gewählt und erstmals am 31. Oktober 1366 als Bischof erwähnt. Die päpstliche Bestätigung erfolgte am 8. Juni 1367. 1368 vereinbarte er mit dem polnischen König Kasimir dem Großen seine bischöflichen Rechte der in Polen gelegenen Stiftsgüter sowie die Höhe der bischöflichen Zahlungen.

1369 nahm er am brandenburgischen Landtag in Berlin teil, ein Jahr später in Krakau an den Trauerfeierlichkeiten für König Kasimir den Großen und anschließend an der Krönung Ludwigs I. von Ungarn zum König von Polen.

1373 wurde Lebus in den kriegerischen Auseinandersetzungen zwischen dem brandenburgischen Markgrafen Otto V. von Bayern und Kaiser Karl IV. zerstört. Der Bischof und das Domkapitel verließen Lebus und lebten an anderen Orten.

Kanzler von Brandenburg und königlicher Vormund
1374 ernannte ihn Karl IV. zum Großkanzler (cancellarius generalus) der Mark Brandenburg und übertrug ihm die Vormundschaft "in provisorem" über seine Söhne Siegmund und Johann. Peter residierte in dieser Zeit in Tangermünde.

Literatur
 Jan Kopiec: Peter von Oppeln († 1375). In: Erwin Gatz: Die Bischöfe des Heiligen Römischen Reiches 1198–1448. ISBN 3-428-10303-3, S. 342f.
 Siegmund Wilhelm Wohlbrück: Geschichte des ehemaligen Bisthums Lebus und des Landes dieses Nahmens. Berlin 1829. Band 1. S. 498-510., Band 2.  S.3–5

Stiftspropst
Bischof von Lebus
Römisch-katholischer Bischof (14. Jahrhundert)
Kanzler (Brandenburg)
Person (Breslau)
Geboren im 13. oder 14. Jahrhundert
Gestorben 1375
Mann

Peter von Oppeln


Nana () est un film dramatique indonésien écrit et réalisé par Kamila Andini  qui a été en compétition officielle en février 2022 à la Berlinale.

Liminaire
, a déclaré Carlo Chatrian, directeur artistique de la Berlinale.

Le film, qui se déroule en 1960, raconte l'histoire de Raden Nana Sunani, une femme ordinaire surnommée Nana. Le scénario est adapté d'un fragment du roman autobiographique Jais Darga Namaku d'.

Synopsis

Nana est l'histoire de femmes luttant dans l'ère de la politique, de la guerre et de la rébellion dans la culture patriarcale.

Fiche technique

 Titre original : Before, Now, & Then
 Titre français : Nana
 Réalisation : Kamila Andini
 Scénario : Kamila Andini
 Photographie : Batara Goempar Siagian
 Montage :  Ahmad Fesdi Anggoro
 Musique : Ricky Lionardi
 Pays d'origine :   Indonésie
 Langue originale : soundanais
 Format : couleur
 Genre : drame
 Durée :
 Dates de sortie :
 Allemagne :  (Berlinale)

Distribution

 Happy Salma : Raden Nana Suhani
 Laura Basuki : Ino
 Arswendy Beningswara : Mr. Darga
  : Raden Icang
 Rieke Diah Pitaloka (comme Rieke Dyah Pitaloka) : Ningsih
  : Dais jeune
  : Dais

Distinctions
 Berlinale 2022 : Ours d'argent de la meilleure performance de second rôle pour Laura Basuki

Notes et références

Liens externes

Film indonésien sorti en 2022
Film dramatique indonésien
Film en indonésien
Film en soundanais

Une femme indonésienne


Şişman inek sendromu, gebelikte çok beslenen ineklerde görülür. Doğumdan sonra iştah kaybı ve hızlı zayıflama ile ortaya çıkar. Nabız ve solunum hızlanır, inek yatar, kalkamaz. Bu belirtilerin ardından bir hafta içinde koma hali ve ölüm gözlenir.

Destek tedavisi için propilen glikol ve sıvı elektrolitler denense de, genellikle tedavi başarılı olmaz. Önlemek için kuru dönemde ineklerin yağlandırılmaması gerekir. Kuru dönem boyunca mısır silajından uzak durmak yararlı olur.

Boynuzlugiller hastalıkları

Şişman inek sendromu


Eduard von Heuss (* 5. Juli 1808 in Oggersheim; † 24. Oktober 1880 in Bodenheim) war ein großherzoglich hessischer  Hofrat, Hofmaler und Lithograf.

Heuss war Sohn eines Rechtsanwalts, der in Oggersheim praktizierte und seine Karriere als Kreisdirektor in Alzey, später als Obergerichts- und Stadtrat in Mainz fortsetzte. Bereits als Dreizehnjähriger begann Heuss in Mainz mit Zeichnen und Lithographieren.

Seine weitere Ausbildung setzte er in München fort, wo er auch Medizin studierte. Für den Physiologen Ignaz Döllinger setzte er seine Fertigkeiten als Ersteller pathologisch-anatomische Zeichnungen ein. Durch den Auftrag des Ministers Maximilian von Montgelas für ein lebensgroßes Bild erlangte er die Aufmerksamkeit des Großherzogs Ludwig II. Er hielt sich längere Zeit in Rom, Mainz und München auf. Für den Mainzer Dom malte er das Christusbild im Laurentiusaltar.

Sein Nachlass wurde 1883 in Mainz, 1901 und 1903 durch den Münchner Auktionator Hugo Helbing in München ausgestellt und versteigert.

Ehrungen
Heuss erhielt 1880 das Ritterkreuz I. Klasse Verdienstorden vom Hl. Michael. Eine Straße in Bodenheim trägt heute seinen Namen.

Literatur

 Willi Tatge: Franz Eduard von Heuss – eine familien- und heimatgeschichtliche Darstellung. In: Pfälzisch-Rheinische Familienkunde Bd. VIII, 1974–1977, S. 233–236.
 Karl Kreuter: Eduard von Heuss. Ein Maler aus Oggersheim (1803–1880). In: Pfälzisches Museum 48, 1931, S. 157–161.
 Clemens Jöckle: Franz Eduard von Heuß. Thorvaldsen in seiner Werkstatt. In: Landkreis Ludwigshafen. Heimat-Jahrbuch 8 (1992), S. 85–87. .

Weblinks

Lithograf (Deutschland)
Porträtmaler
Hofmaler
Person (Mainz)
Ritter III. Klasse des Verdienstordens vom Heiligen Michael
Deutscher
Geboren 1808
Gestorben 1880
Mann

Eduard von Heuss


Wolfram Siemann (* 22. Juni 1946 in Witten) ist ein deutscher Historiker.

Leben
Siemann studierte ab 1965 an den Universitäten Münster, Wien und Tübingen Geschichte, Germanistik, Philosophie und Politikwissenschaft. 1971 schloss er das Studium mit dem Staatsexamen ab und wurde drei Jahre später mit einer Arbeit über die Frankfurter Nationalversammlung von 1848/49 bei Ernst Walter Zeeden promoviert. Von 1975 an war er als wissenschaftlicher Assistent an der Universität Tübingen tätig, wo er sich schließlich 1983 auch habilitierte.

Von 1985 bis 1987 war Siemann Inhaber eines Heisenberg-Stipendiums; ein Jahr später erfolgte die Ernennung zum außerplanmäßigen Professor in Tübingen. Von 1989 bis 1993 hatte er eine Fiebiger-Professur an der Ludwig-Maximilians-Universität München (LMU) inne und folgte dann dem Ruf auf einen Lehrstuhl für Neuere Geschichte an der Universität Trier. 1996 wechselte Siemann als Nachfolger von Gerhard A. Ritter an die Ludwig-Maximilians-Universität München, wo er bis zu seiner Emeritierung im Jahr 2011 tätig blieb. In den Jahren 1997 und 1998 war Siemann Prodekan, 1999 und 2000 Dekan der Münchner Fakultät für Geschichts- und Kunstwissenschaften. 2002 und 2004 wurde er in den Senat der LMU gewählt. 2008/09 erhielt er ein Forschungsfreijahr im Rahmen des Opera-Magna-Programms der Fritz Thyssen Stiftung und der Volkswagen-Stiftung für die Arbeit an seiner Metternich-Biografie. Siemann ist Mitherausgeber der Reihen "Historische Studien" (seit 1999) und "Münchner Studien zur neueren und neuesten Geschichte" (seit 2004).

Zu Siemanns Forschungsschwerpunkten gehören die Revolutions-, Verfassungs- und Mediengeschichte des "langen" 19. Jahrhunderts. Hohes Ansehen genießen insbesondere seine Untersuchungen zur Geschichte der europäischen Revolutionen von 1848/49. Weiterhin gehört er mit Rolf Peter Sieferle und Joachim Radkau auch zu den Vorreitern der Umweltgeschichte in der deutschen Geschichtswissenschaft.

Schriften (Auswahl)

Monographien
 Die Frankfurter Nationalversammlung 1848/49 zwischen demokratischem Liberalismus und konservativer Reform (= Europäische Hochschulschriften. Reihe 3: Geschichte und ihre Hilfswissenschaften. Band 56). Peter Lang Verlag, Frankfurt a. M./Bern 1976, ISBN 3-261-01633-7.
 "Deutschlands Ruhe, Sicherheit und Ordnung". Die Anfänge der politischen Polizei 1806–1866 (= Studien und Texte zur Sozialgeschichte der Literatur. Band 14). Max Niemeyer Verlag, Tübingen 1985 (Reprint 2011), ISBN 978-3-484-35014-4.
 Die deutsche Revolution von 1848/49. Suhrkamp Verlag, Frankfurt a. M. 1985, ISBN 3-518-11266-X, 7. Aufl. 1997.
 Gesellschaft im Aufbruch. Deutschland 1849–1871. Suhrkamp Verlag, Frankfurt a. M. 1990, ISBN 978-351811537-4, 5. Aufl. 2001.
 Vom Staatenbund zum Nationalstaat. Deutschland 1806–1871 (= Neue Deutsche Geschichte. Band 7). Verlag C. H. Beck, München 1995, ISBN 3-406-30819-8.
 The German Revolution of 1848/49. Translated by Christiane Banjeri. Macmillan Press, London 1998, ISBN 978-0312-21694-8.
 1848/49 in Deutschland und Europa. Ereignis – Bewältigung – Erinnerung. Schöningh Verlag, Paderborn u. a. 2006, ISBN 978-3-506-75673-2.
 Metternich. Staatsmann zwischen Restauration und Moderne. Verlag C. H. Beck, München 2010, 2. Aufl. 2013, ISBN 978-3-406-58784-9 (Taschenbuch).
 Metternich. Stratege und Visionär. Eine Biografie. Verlag C. H. Beck, München 2016, 2., durchgesehene Aufl. 2017, ISBN 978-3-406-68386-2.

Quelleneditionen
 Restauration, Liberalismus und nationale Bewegung 1815–1870. Akten, Urkunden und persönliche Quellen (= Quellenkunde zur deutschen Geschichte der Neuzeit bis zur Gegenwart. Band 4). Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1982, ISBN 3-534-07247-2.
 Der "Polizeiverein" deutscher Staaten. Eine Dokumentation zur Überwachung der Öffentlichkeit nach der Revolution von 1848/49 (= Studien und Texte zur Sozialgeschichte der Literatur. Band 9). Max Niemeyer Verlag, Tübingen 1983, ISBN 3-484-35009-1.
 mit Christof Müller-Wirth: J. G. A. Wirth: Deutsche Tribüne (1831–1832). K. G. Saur, München 2004–2007.

Herausgeberschaften
 mit Ute Daniel: Propaganda. Meinungskampf, Verführung und politische Sinnstiftung 1789–1989. Fischer Taschenbuch Verlag, Frankfurt/M. 1994, ISBN 3-596-11854-9.
 mit Georg Jäger und Dieter Langewiesche: Geschichte des deutschen Buchhandels im 19. und 20. Jahrhundert. Band 1: Das Kaiserreich 1870–1918. Buchhändler-Vereinigung, Frankfurt/M. 2001.
 mit Nils Freytag, Wolfgang Piereth (Hrsg.): Städtische Holzversorgung. Machtpolitik, Armenfürsorge und Umweltkonflikte in Bayern und Österreich (1750–1850) (= Zeitschrift für bayerische Landesgeschichte. Beiheft 22). Verlag C. H. Beck, München 2002, ISBN 3-406-10663-3.
 Umweltgeschichte. Themen und Perspektiven. Verlag C. H. Beck, München 2003, ISBN 3-406-49438-2.

Literatur
 Siemann, Wolfram. In: Kürschners Deutscher Gelehrten-Kalender 2009. Bd. IV: Se–Z. 22. Aufl. K. G. Saur Verlag, München 2009.

Weblinks

 Prof. i.R. Dr. Wolfram Siemann bei der LMU München
 Siemann im Gespräch mit Michael Appel auf br.de (PDF; 46 KB)
 Siemann im Streitgespräch mit Adam Krzemiński auf zeit.de

Einzelnachweise

Historiker (Neuere und Neueste Geschichte)
Umwelthistoriker
Hochschullehrer (Eberhard Karls Universität Tübingen)
Hochschullehrer (Universität Trier)
Hochschullehrer (Ludwig-Maximilians-Universität München)
Deutscher
Geboren 1946
Mann

Wolfram Siemann


Le limitarisme est un ensemble de théories, politiques, philosophiques, religieuse ou morales postulant la nécessité d'avoir des limites.

Origine
L'idée de limiter la richesse peut être trouvée jusqu'aux écrits d'Aristote.

Having too much
Ingrid Robeyns, dans son article Having too much (Trop avoir) rapporte que très peu d'analyses économiques ont fait référence aux revenus supérieur, les écrits faisant surtout référence à des solutions pour niveler par le bas, plutôt que de mettre une limite vers la richesse et son accumulation.

Économies
Elle rapporte que "la plupart des pays ont des partis disant que les plus riches devraient payer les crises, plutôt que les classes moyennes ou les pauvres".

Elle inclut comme exemple Occupy Wall Street déclarant que les 1 % les plus riches devaient payer le plus de taxes.

Dans l'introduction, Ingrid Robeyns fait référence à d'autres possibles limites, cependant elle décide de concentrer sa thèse sur l'économie.

Elle parle de "surplus d'argent", en parlant de personnes dont le revenu est supérieur à celui dont il faut disposer pour assurer ses besoins.

Principaux arguments d'Having too much
Elle choisit dans ce papier de faire une argumentation "non-idéaliste", et ne dit pas que la richesse en soi est immorale, mais que dans le contexte actuel (dans un monde qui n'est pas idéal), elle l'est. Cependant pour certains auteurs comme elle le rapporte elle est décrite comme immorale, dès qu'il est pris plus que nécessaire pour vivre.

Équité politique
Ingrid cite à nouveau Thomas Christiano disant "personnes riches" et même les "classes moyennes" ont beaucoup moins de difficulté qu'une personne pauvre à acquérir de l'influence politique. Pour une personne pauvre, dépenser même 100 euros en donations politiques, peut être difficile.

Bien qu'en droit de vote les votes de personnes plus pauvres soient en principe égaux à ceux de personnes plus riches. La différence est que des personnes plus riches peuvent plus facilement acquérir de l'influence notamment en dehors du système électoral, mais en son sein également.

Contournement des obstacles légaux
Finalement, un autre argument avancé, est que « S'il était démocratiquement décidé qu'un pays veuille moins de gaz à a effet de serre, une entreprise pourrait délocaliser ses activités », de façon à se soustraire de certaines obligations.

Constitution
Aucune constitution selon Thomas Christiano, ne garantit "le droit d'accéder à la richesse" (en opposition avec prospérité seule). Être riche n'est pas un droit constitutionnel, voire légal selon lui, il continue dans cette lancée. Même sans avoir le droit de vote, une seule personne riche pourrait quand même obtenir une influence politique, potentiellement hors de proportion.

Besoin urgents
L'auteur ne condamne pas la richesse, mais elle considère qu'un certain nombre de besoins urgents, ne sont pas remplis actuellement, elle donne :

 La pauvreté absolue
 La pauvreté relative
 La crise climatique

Accumulation des richesses
L'accumulation des richesses est critiquée, car ne permettant pas de répondre à des besoins.

Définition de la richesse
Dans la  partie de sa thèse est mis en avant le besoin de "définir" ce qu'est une personne riche, ce qui peut causer quelques réflexions et problèmes, aussi parce qu'il n'y a pas de définition formelle, "standard"

Plusieurs questions et éléments, dont rapporté par d'autres auteurs sont définis :
 Pauvreté relative (par rapport à un pays) et limitée dans l'espace. (C'est-à-dire l'état de pauvreté d'une personne l'échelle d'un état, de l'Union européenne, ou du monde).
 Pauvreté absolue (pas d'éducation, sous-nutrition, pas d'accès à une eau satanisée)
 Pauvreté relative (purement numérique, typiquement représentée par le seuil de pauvreté d'un état), mais qui peut ne pas prendre en compte la situation, le coût de la vie à un endroit donné entre autres.
 Possessions (avoir une voiture neuve, en Union européenne, ne fait pas qu'une personne est riche, pourtant dans certaines régions du monde, posséder une voiture, est suffisant, pour être considéré comme riche).
 La capacité à survenir à ses besoins plutôt que la pauvreté relative (sous-emploi, travailler au salaire minimum) ou absolue (gagner 400 euros par mois, en Slovaquie, en travaillant à mi-temps).
 Une personne par rapport à sa capacité à acheter des produits "de luxe" (classés "moins riche", " riche", "très riche").
 Le coût de vie, pour une personne économiquement riche, mais ayant des coûts très élevés pour vivre, ou trop élevés par rapport à la moyenne (par exemple une personne devant s'acheter de l'insuline tous les jours, bien qu'ayant sans ce cout un revenu, permettant d'acheter une voiture coûteuse).

Elle recommande de réaliser une mesure une prenant en compte les différences, mais pas toutes les différences entre personnes.

Qu'est-ce qu'un luxe ?
 Un scooter, dans une ville avec d'excellents transports publics et des pistes cyclables; qui s'il est utilisé "pour s'amuser" ou parce que la personne est "un peu paresseuse", est un produit de luxe, mais ne le serait pas dans une ville sans transports publics.

 Un produit peu cher mais relativement superflu (des chips), par rapport à un matériel professionnel couteux, mais indispensable et utilisé tous les jours (une moissonneuse batteuse, une machine à sténographie)

Elle avance aussi la question des "goûts de luxe".

Recommandations
Donner une définition basée sur "ce que les gens peuvent, ou ne peuvent pas se permettre" plutôt que sur "Ce qu'ils possèdent et ne possèdent pas".

Notions introduites

Pouvoir matériel des ressources
Elle propose le Pouvoir matériel des ressources, pour mieux définir la richesse, qu'avec les mesures habituelles (revenu, salaire, quartile de revenu)

La formule proposée est celle qui suit :

PMR = (Yg+Yk+ A–EXP–T–G)*ES*CF

 Yg = revenu d'un foyer.

 G = argent donné gratuitement à d'autres personnes

 A = la valeur à vie, des possessions matérielles d'une personne, sous la forme d'annuité mensuelles

 EXP = dépenses non essentielles

 T = taxes et prélèvements.

 CF= Capacité de fonctionnement (capacité subvenir à ses besoins, sans intermédiaire)

Si le CF est égal à 1, la personne est totalement capable d'entreprendre des actions, et subvenir à ses besoins.

Si le CF est en dessous d'1, la personne est au moins partiellement handicapée.

 ES = Échelle d'équivalent (une échelle utilisée, pour définir la composition d'un foyer, et que qu'il implique sur les coûts), similaire au quotient familial français.

Si le CF est égal à 1, la personne est totalement capable d'entreprendre des actions, et subvenir à ses besoins.

Si le CF est en dessous d'1, la personne est partiellement handicapée.

Auto-description
L'auteur donne un exemple, et fait le contraste entre richesse, et la richesse subjective.

Une personne peut être riche, et très seule. Et une personne au revenu moyen, peut se dire très satisfaite de ses amis, et se contenter de randonnée dans les bois.

"La seconde personne peut se considérer comme riche, mais d'un point de vue redistributif, elle ne l'est pas". Selon elle, l'inverse existe aussi une personne riche" peut ne pas se considérer en tant que tel. Beaucoup de personnes, ne savent pas ou pas précisément ou elles se situent réellement en richesse, par rapport aux autres.

Critères
Elle prend des critères dérivés "des écrits occidentaux"

Santé physique, sécurité, loisirs, environnement, capacité de mouvement, sécurité, environnement. Elle propose ensuite de calculer le coût total pour une "vie totalement florissante", par rapport à une aire géographique, une quelconque personne, recevant un salaire supérieur à 200 000 euros par an est "riche".

Elle propose un panier de produits "transport, nourriture, logement" pour définir ce qu'il faudrait ou pas pour une vie florissante. Elle exclut certains produits. Cependant, le PMR ne prend pas en compte comment elle gens dépensent leur argent, et ne les force pas. Une personne non riche, pourrait très bien prendre un avion, pour aller assister à une fête sur un autre continent. Mais c'est en dehors, c'est en dehors de ce que le panier inclurait.

Aspect politico-moral
Elle conclut que le limitarisme, peut exister moralement, à un niveau plus individuel, mais elle le défend comme un principe à appliquer politiquement, et elle encourage le débat sur les niveaux, indicateurs, et autre paramètre d'un limitarisme.

Selon Alexandria Corto, députée américaine, « Chaque milliardaire est un échec politique »

Portée
Pour elle, l'objectif, n'est pas d'empêcher la poursuite de la richesse, mais dans le contexte actuel, elle voit le limitarisme, comme capable d'augmenter les opportunités notamment "plus pauvres du monde". S'enrichir n'est pas immoral, aussi longtemps que cela bénéficierait aux autres, cependant elle voit le limitarisme, comme un meilleur moyen, de répondre au besoin, au moins dans l'immédiat. Elle considère également, que malgré tout, le fait de ne pas mettre de limite à la richesse, serait quand même détrimental politiquement.

Proposition finale
Elle décrit ses propositions, comme "concentré sur ceux qui ont des obligations" (les personnes à taxer), plutôt qu'orienté vers "les receveurs" de l'aide.

Elle propose qu'à partir d'un certain niveau, les revenus soient taxés à 100 %.

Limitarisme non économique

Pollution

Ingrid fait aussi référence au fait qu'une limite devrait être imposée sur la pollution, et qu'il serait souhaitable, de créer un PMR prenant également en compte l'aspect écologique. Une idée similaire est rapporté par Andreas Malm dans son livre Comment saboter un pipeline, déclarant qu'il faut d'abord s'attaquer aux émissions des plus riches, notamment en faisant référence aux jets privés qui en sont l'exemple le plus commun. Cependant, il rapporte que les SUVs causent bien plus de pollution, bien que beaucoup plus accessibles. En son sens, beaucoup plus de personnes, devrait avoir leur styles de vies limités. Cependant, pour lui les jets sont une priorité et un symbole.

Ingrid donne l'exemple de la pollution causé par les yachts.

Enfin, plus généralement, il voit les jets et les SUVs, ainsi que l'industrie pétrolière, et les mines de charbon comme des exemples, de choses sur lesquelles il faudrait mettre des limites en priorité. Selon lui, c'est une minorité de choses, technologies et machines qui sont à viser, pour leur capacité à polluer, par rapport au « reste ».

Enfants
Dans l'introduction, Ingrid Robeyns déclare qu'il serait possible de vouloir demander à limiter le nombre d'enfants à 1 par famille, « le temps que la crise climatique durera ».

Articles connexes
 Non-assistance à personne en danger
 Inégalités de revenu

Références

Économie
Politique
Inégalité sociale

Limitarisme


Cecilia a Suediei (; 16 noiembrie 1540 – 27 ianuarie 1627) a fost prințesă a Suediei ca fiică a regelui Gustav I al Suediei și a celei de-a doua soții, Margaret Leijonhufvud, și contesă de Baden-Rodemachern prin căsătoria cu Christopher al II-lea, Margraf de Baden-Rodemachern. Ea este cea mai cunoscută dintre fiicele lui Gustav Vasa, cunoscută pentru un scandal la curte în legătură cu nunta unei surori și pentru o ședere de lungă durată în Anglia reginei Elisabeta I, unde a născut primul ei copil.

Biografie
Cecilia a fost descrisă ca fiind cea mai frumoasă fiică a regelui Gustav I, și a fost frecvent menționată datorită frumuseții sale. Din cauza scandalurilor în care a fost implicată a fost oaia neagră a familiei. În prima parte a copilăriei, ea, ca și restul fraților ei, a fost în grija guvernantei Brigitta Lars Anderssons și a verișoarei mamei lor, nobila văduvă  Ingrid Amundsdotter.. După decesul mamei, în 1551, copiii au fost plasați în grija Christinei Gyllenstierna și a mătușilor  Brita și Martha Leijonhufvud înainte ca tatăl ei să se recăsătorească cu Katarina Stenbock.

În 1556, ea și surorile ei au primit o zestre de 100.000 daleri, li s-a pictat portretele și calitățile personale au fost descrise în latină de poetul de curte Henricus Mollerus și prezentate pe piața căsătoriilor dinastice. În 1558 Edzard al II-lea, Conte al Frisia de Est a vizitat Suedia pentru a le întâlni pe Cecilia și pe sora ei mai mare Catarina Vasa și pentru a alege pe una dintre ele conform tratatului comercial semnat în 1557; a ales-o pe Catarina.

Nunta dintre Catarina și Edzard a avut loc la Stockholm, la 1 octombrie 1559. În noiembrie, Catarina și Edzard au plecat la Ostfriesland. În călătoria lor pe teritoriul Suediei au fost însoțiți de Cecilia și de fratele lui Edzard, Johann II de Ostfriesland. În timp ce au locuit la reședința prințului Magnus la Castelul Vadstena, a izbucnit un mare scandal când Johann a fost descoperit fără pantaloni în camera Ceciliei. Scandalul a devenit faimos sub numele de  Vadstenabullret (Trăsnetul de la Vadstena). Johann a fost închis, anchetat, apoi trimis regelui care l-a închis la castelul Örbyhus. La 17 decembrie, Catarina și Edzard au fost trimiși la castelul Västerås sub arest la domiciliu, în timp ce Cecilia și Eric (fratele Ceciliei) au fost chemați la Stockholm.

Cecilia și-a acuzat tatăl că a fost bătută și trasă de păr. Se spune că regele a plâns când a povestit totul reginei. Și-a acuzat cei doi copii: Eric și Catarină că nu au strunit-o pe Cecilia cum a trebuit și l-a mustrat pe Eric că a făcut totul public în loc să fie discret. Catarinei i s-a permis să-și vadă tatăl în iunie 1560. Mama lui Johann și-a trimis ambasadorii în Suedia pentru a trata eliberarea fiului ei. Eric a sugerat o căsătorie între Cecilia și Johann însă regele nu a vrut. În vara anului 1560 Johann a fost eliberat  după ce a fost obligat să jure în fața monarhului și a Consililui că nimic sexual nu a avut loc între el și Cecilia. Frații Ceciliei au scos o monedă cu Cecilia reprezentând pe Susanna în baie, indicând că ea este la fel de inocentă ca legendara Susanna din Biblie.

În 1563, Eric al XIV-lea a descoperit că Cecilia și sora ei au avut o petrecere în camerele lor la mijlocul nopții. Acest lucru a dus la o ceartă între Eric și Cecilia. Eric a instituit un nou protocol pentru curtea regală, în care surorile lui erau plasate sub observare strictă pentru a preveni stricarea reputației. Cecilia s-a opus deschis împotriva unui astfel de tra tament.

În iunie 1564, la Stockholm, Cecilia s-a căsătorit cu Christopher II, Margraf de Baden-Rodemachern (1537–1575). Nunta a fost mult mai puțin luxoasă față de cea a surorii ei Anna și se pare că n-au avut loc multe negocieri pentru realizarea căsătoriei. În spatele căsătoriei se pare că nu a stat nici un scop politic.

Călătoria în Anglia
Imediat după nuntă ea a călătorit în Anglia, într-o vizită oficială de stat. A ajuns în toamna anului 1565 după o călătorie de 400 de mile pe apă și 750 de mile pe gheață și zăpadă.

Cecilia era angajat într-o corespondență cu regina Elisabeta timp de mai mulți ani și pare să fi simțit admirație pentru ea la nivel personal. Ea a cerut și a obținut de la Elisabeta o invitație în Anglia încă din 1562 și a învățat să vorbească limba engleză de la englezii din Suedia. Cecilia a plecat spre Anglia prin Estonia, Prusia, Polonia și Germania (fără a vizita casa soțului ei) la Anvers, în Țările de Jos spaniole. A reușit să se întâlnească cu fratele ei Ioan aflat în închisoare înainte de plecarea ei, iar când a ajuns în Estonia suedeză, regele Eric a cerut guvernatorul său din Reval să o țină sub supraveghere, suspectând că îi este loială celuilat frate al lor decât lui. În ducatul Prusia, ea a cerut cu succes ducele să lucreze cu monarhul danez pentru a-l elibera pe fratele ei Ioan. În timpul șederii sale la sora ei, Catarina în Frisia de Est, se crede că a discutat despre detenția lui Ioan deoarece la scurt timp ea a trimis o scrisoare furioasă lui Eric despre detenția lui Ioan.

În septembrie 1565 Cecilia a plecat spre Anglia de la Calais. A primit Casa Bedford din Londra ca reședință, fiind bine primită de contesa de Sussex și soția lui William Cecil. După câteva zile de odihnă, Cecilia și-a făcut intrarea oficială la Londra, pe 11 septembrie, îmbrăcată în catifea neagră împodobită cu argint și înconjurată de doamnele ei de onoare îmbrăcate în roșu. Potrivit ambasadorului spaniol în Anglia, Cecilia a fost primită foarte frumos de Elisabeta. le au participat la mai multe nunți și cine împreună; la Crăciunul din 1565 Cecilia a primit comuniunea direct după Elisabeta iar soțul ei a primit un venit atâta timp cât îi va permite Ceciliei să rămână în Anglia. În timp ce era în Anglia a născut primul ei copil, Edward, care a fost botezat de Elisabeta.

Vizita Ceciliei în Anglia a fost în parte de a o convinge pe regina Elisabeta I să se căsătorească cu fratele ei vitreg, regele Eric al XIV-lea. De asemenea, ea voia să recruteze pirați englezi pentru a ataca navele daneze, germane și poloneze ostile în Marea Baltică. În ianuarie 1566 Eric i-a dat sarcina de a negocia o alianță între Suedia și Anglia pentru a asista Suedia în încercarea sa de a face pace în războiul dintre Suedia și Danemarca. Există rapoarte contradictorii cu privire la modul în care ea a gestionat aceste negocieri. Cecilia a încercat să o facă pe Elisabeta să se amestece în problema fratelui ei Ioan iar în octombrie Elisabeta i-a scris lui Eric și i-a cerut să-l elibereze pe Ioan. Cecilia a fost în contact strâns cu ambasadorul spaniol la curtea engleză, pentru că pământurile soțului ei erau parțial plasate în Luxemburgul spaniol.

Relația dintre Cecilia și Elisabeta s-a deteriorat din cauza contactului apropiat al Ceciliei cu ambasadorul spaniol, și din cauza scandalurilor provocate de datoriile ei. Cecilia a dobândit datorii enorme din cauza stilului de viață pe care l-a considerat în conformitate cu statutul ei de la curte. În noiembrie 1566 soțul ei a fost obligat să plece în Germania încercând să împrumute bani pentru ea. În martie, Christopher a venit în Anglia, în secret, și a încercat să o răpească Cecilia de creditorii ei, dar a fost descoperit și închis de către creditorii. Elisabeta l-a eliberat, dar acest lucru a încheiat prietenia dintre Cecilia și regină.

Contesă de Arboga
În august 1565, Cecilia, la aproape 25 de ani, a ajuns la Baden-Rodemachen, unde a stat cinci ani. Războiul religios din Olanda era în desfășurare și trupele ducelui de Alba s-au mutat în jurul teritoriului ei de reședință și au ocupat moșiile ei provocându-i o primejdie economică. În 1569, a doua jumătate a Baden, Baden-Baden, a fost moștenit de nepotul minor al soțului ei și plasat sub domnia catolică a lui Albert I de Bavaria, care a tratat protestanții cu brutalitate. Cecilia i-a scris fratelui ei Ioan al III-lea al Suediei și a declarat că se teme pentru siguranța lor, cerând permisiunea să se întoarcă în Suedia.

În toamna anului 1573 s-a pregătit un complot pentru asasinarea regelui Ioan al III-lea. Complotul a fost condus de Charles de Mornay, care era ăn contact cu Cristina a Danemarcei și ambasadorul francez la Copenhaga Charles Dancay. În septembrie 1574 complotul a fost descoperit și Charles de Mornay a fost arestat, interogat și executat. Se pare ca Ioan al III-lea a banuit-o pe Cecilia că a pregătit o rebeliune împotriva lui: în 1573 el a ordonat ca Ceciliei să nu i se permită accesul la Castelul Stockholm în absența lui, iar în 1574, după descoperirea complotului el a ordonat guvernatorului de Östergötland s-o supravegheze pe Cecilia și să nu-i permită accesul în nici un castel regal.

La 2 august 1575, soțul Ceciliei a murit și fiu și fiul ei minor Edvard Fortunatus i-a succedat ca Margraf de Baden-Rodemarchern.v Deși contractul de căsătorie stipula ca în situația asta Cecilia să fie regentă, profitând de absența ei, sorcrii au confiscat documentul care îi asigura drepturile la succesiune și au preluat controlul și asupra teritorile sale ca zestre. Cecilia s-a convertit la catolicism ca măsură de a asigura drepturile copiilor ei la teritoriile soțului ei.

În vara anului 1578 ambasadorul spaniol Francisco de Eraso a sosit în Suedia. Ioan al III-lea dorea să facă o alianță cu Spania pentru a preveni Danemarca și Polonia să interfereze în războiul suedez împotriva Rusiei. De asemenea, el dorea asistență spaniolă pentru a securiza teritoriile italiene la care avea dreptul  de pe urma soacrei sale, Bona Sforza. Cecilia l-a invitat pe Eraso la Arboga și a început propriile negocieri cu el. Ea i-a sprijinit planurile de a-l face guvernatorul spaniol și i-a oferit propria flotă pirat pentru a-i servi în războiul spaniol, în Țările de Jos. Când negocierile lui Ioan cu Spania au eșuat el a devenit suspicios la relațiile Ceciliei cu Eraso. Ioan l-a plasat pe Eraso în arest la domiciliu și i-a interzis orice contact cu Cecilia. Totuși, în noaptea din 17-18 iunie 1579 Cecilia a ajuns în secret la Stockholm pentru a-l vedea pe Eraso. Ea și alaiul ei au fost capturați de pază și dusă la regele Ioan, provocând o scenă între frați. La scurt timp după aceea, Cecilia a revenit în Germania urmată de Francisco de Eraso.

Baden
După întoarcerea la Baden în 1579, Cecilia a căutat să preia controlul asupra teritoriilor ei Dower și Baden-Rodemachen de la rudele soțului ei în numele fiului ei. Francisco de Eraso și Cecilia au trăit împreună la Baden, pentru un timp, înainte ca Eraso să-și continue drumul spre Spania. În acest timp ea a dat naștere unei fetițe, lucru care a provocat un scandal, ea fiind la acel moment văduvă de patru ani. Fiica ei a fost plasat la mănăstirea Liethentahl de către fiul ei Edvard Fortunat împotriva voinței Ceciliei, care nu a fost lăsată să-și vadă fiica până în 1622; fata s-a călugărit și este cunoscută doar după numele ei de călugăriță, Charitas.

În lupta ei împotriva familiei soțului ei a fost susținută de către legatul papal Antonio Possevino, Eraso și de Ioan al III-lea. Celălalt fratele al ei Carol al IX-a a rupt relația cu ea după nașterea fiicei nelegitime. În cele din urmă a pierdur sprijinul lui Ioan, care în 1581 i-a refuzat cererea de întoarcere în Suedia.  Cecilia a trăit cu venitul de pe domeniile suedeze, însă acestea au fost confiscate de Ioan în 1585, după opoziția ei la căsătoria lui cu Gunilla Bielke.

În 1588, fiul ei Edvard Fortunat a preluat controlul asupra Baden-Rodemachen.

Note

Nașteri în 1540
decese în 1627
Casa de Vasa
Prințese suedeze
Oameni din Stockholm

Cecilia a Suediei


Killing Mr. Griffin is a 1978 suspense novel by Lois Duncan about a group of teenaged students at a New Mexico high school, who plan to kidnap their strict English teacher, Mr. Griffin. Duncan developed the story from the character of Mark, who is involved in the kidnapping plan and is based on the first boyfriend of Duncan's oldest daughter. Mr. Griffin was based on the personality of a teacher one of Duncan's daughters had in high school. In 2010, the novel was reissued with changes to modernize the content, making it more age appropriate and appealing to readers.

The book won several awards and honors, including the 1982 Massachusetts Children's Book Award and the 1982–1983 Alabama Camellia Children's Choice Book Award. Killing Mr. Griffin was adapted into a television film of the same name that aired on NBC on April 7, 1997. The film starred Jay Thomas, Amy Jo Johnson, Mario Lopez, and Scott Bairstow, and was first released on DVD and VHS on March 7, 2000.

Plot
Brian Griffin is a strict high-school English teacher at Del Norte High School in Albuquerque, New Mexico, who never accepts late homework and is demanding of his students. When Mark Kinney, one of the students in his class, plagiarizes a paper, Mr. Griffin makes him beg to be allowed back into the class. Instead of allowing him back in, though, Mr. Griffin decides to make him repeat the class next semester. Fellow students in the class he is repeating include David Ruggles, Jeff Garrett, and Betsy Cline. Susan McConell is an A+ student on average, but is constantly receiving below-average B's in his class. Mark suggests kidnapping Mr. Griffin, and convinces David, Jeff, and Betsy to join in on the plan as a way of scaring him and getting revenge because they feel he has treated them poorly.

The group decides to use Susan, who is least willing to participate in the plot, to distract Mr. Griffin by requesting a conference with him after school. Since Susan is one of his better-performing students with a serious approach to her studies, Mr. Griffin willingly does so, allowing her to walk him to his car afterwards. Jeff, David, and Mark forcibly place a bag over Mr. Griffin's head and tie him up, replacing the bag with a blindfold as they take him to a remote spot in the mountains. Betsy, due to a speeding ticket, arrives in the parking lot after the boys have left with Mr. Griffin. Susan was supposed to ride with Betsy, but does not want any further part in the scheme, and Betsy leaves without her. Mark tells Mr. Griffin to beg, but he refuses, so the students decide to leave him alone there until midnight.

Susan and David defy the group and go check on Mr. Griffin. The two find him dead as a result of coronary arrest after being unable to take his medication for angina. Mark convinces the rest of the group to cover up the death. He instructs Susan, who was the last one known to the police to see Mr. Griffin, to tell them Mr. Griffin kept looking at his watch during the conference and left with a pretty woman. Jeff, Mark, and David bury the body in the mountains. Betsy and David also drive Mr. Griffin's car to the airport, but the officer who gave Betsy a ticket sees her there. Worried that the officer might later identify the car as Mr. Griffin's, Jeff and Betsy move the car into Jeff's garage, so he can repaint it before they hide it elsewhere.

Mark's ex-girlfriend, Lana Turnboldt, has a picnic with her fiancé at the secluded place in the mountains, where they discover Mr. Griffin's medicine bottle. The police investigate, and find Mr. Griffin's body buried nearby. However, police do not find the ring Mr. Griffin was wearing when he died, as David had taken it. Irma Ruggles, David's paternal grandmother who lives with him, discovers the ring and refuses to give it back to him, believing the ring to be that of David's father, who had left him. David tells Susan he took the ring and his grandmother found it, but they are unsuccessful at retrieving it from her, so Susan tells Mark about the situation because she feels he would know what to do. Irma Ruggles is later murdered, and a neighbor refers to the suspect as a boy in a brown sweater. Susan makes the connection, knowing that Mark has a brown sweater he wears all the time, and that Mark would stop at nothing to get what he needed – in this case, the ring.

Susan plans to tell the police all that the group has done. Before she can inform the police, Mark, Jeff, and Betsy tie Susan up, and Jeff and Betsy leave to hide Mr. Griffin's car. Mark sets her curtains on fire, but Susan is saved by Kathy Griffin, Mr. Griffin's wife, who came over to her house with a detective for an interview. The detective catches Mark as he attempts to leave the house through a window. Several days later, Susan's mother tells her that all of those involved will face varying criminal charges, with her lawyer attempting to get Susan off with no charges in exchange for testimony. Mark will face three trials, one each for the deaths of Mr. Griffin and David's grandmother, and one for the attempted murder of Susan. Mrs. Griffin leaves Susan a note that her husband had written before his death, praising Susan for her work and recognizing her potential.

Characters
Mr. Griffin – A former assistant professor of the University of Albuquerque, he obtained his master's degree in English from Stanford University. He became a high-school English teacher because he felt high schools were lacking good teachers. He is married to Kathy Griffin, who is expecting their first child.
Susan "Sue" McConnell – A junior, she was a straight-A student before taking Mr. Griffin's class, where she is earning Bs. She has a crush on David.
Mark Kinney – A mentally unstable teen, he exhibits many of the signs of psychopathy. He was adopted by his aunt and uncle after his father was killed in a fire.
Jeff Garrett – A basketball player at Del Norte High School, he is dating Betsy.
Betsy Cline – The head cheerleader, she is Jeff's girlfriend, and the only child of the county commissioner, Harold Cline and his wife Liz. She is in love with Mark, yet he is uninterested in her.
David "Davy" Ruggles – The senior class president, he lives with his mother and grandmother. Many readers have asked Duncan whether he is Mr. Griffin's son, which is not stated in the book, and Duncan confirmed this is not true.

Background
The story developed from the character of Mark, who is based on the first boyfriend of Duncan's oldest daughter. Duncan says he "was a very sick young man, and he was the most charming young man you could ever meet", but that it "wasn't until things got very bad that we discovered he was the kind of guy who would swerve in the road to run over a dog." She began to wonder what might happen if a charismatic teenaged psychopath were placed in a high-school setting and the young people he would attract as followers. 'Then I thought "What could he make them do?" The book moved from there.' Mr. Griffin was based on the personality of a drama teacher one of Duncan's daughters had in high school, who "was very strict and demanded that her students do the best work they were capable of doing", but for whom Duncan's daughter was later grateful. Duncan wanted the character to be symbolic of a teacher who is not appreciated at the time, but later is.

Killing Mr. Griffin was first published in April 1978 by Little, Brown and Company in hardcover. In October 2010, Little, Brown reissued the novel in paperback with updates to modernize some of the content. Killing Mr. Griffin, along with I Know What You Did Last Summer and Don't Look Behind You, were the first group of 10 different titles that were updated and reissued with these changes. An audiobook was released by Listening Library in 1986, and another, read by Ed Sala, was released by Recorded Books in 1998. A reviewer from AudioFile felt that Sala's narration was effective, although occasionally, he "seems to lose concentration and expression." A 2010 audiobook, narrated by Dennis Holland, was published by Hachette Audio, and features the modernized text.

Major themes
In the letter Mr. Griffin wrote for Susan, he comments, "It is indeed the little deaths, the small daily rejections of our well-meant offerings that render the soul lifeless." Duncan refers to this as one of the main themes in the novel, adding that the students "were killing [Mr. Griffin]'s soul before they killed him physically." Killing Mr. Griffin also explores the downsides of peer pressure. Due to Susan's desire for peer acceptance, she becomes involved in the plan to kidnap Mr. Griffin. The group has to deal with a result they did not anticipate for the kidnapping – Mr. Griffin's death. They have to cover up the crime, while preventing Susan from revealing to the police what they have done.

Reception
Killing Mr. Griffin has received several honors and awards. In 1978, it was selected as an American Library Association (ALA)  Best Book for Young Adults. It was nominated for the 1981 California Young Reader Medal in the Young Adult category and in 1982, it won the Massachusetts Children's Book Award. It was also given the 1982–1983 Alabama Camellia Children's Choice Book Award in the grade 7–9 category. However, some people have objected to including Killing Mr. Griffin in schools and libraries; the novel was 64th in ALA's list of most frequently challenged books from 1990–1999, and 25th in its list of most challenged/banned books from 2000–2009. According to the ALA, Killing Mr. Griffin was the fourth most challenged book of 2000 for "violence and sexual content".

Drew Stevenson, writing for School Library Journal, stated, "skillful plotting builds layers of tension that draws readers into the eye of the conflict" and the ending "is nicely handled in a manner which provides relief without removing any of the chilling implications." Zena Sutherland from Bulletin of the Center for Children's Books commented that the "end is logical, the construction of the plot and the relationships among the well-drawn characters is solid, and the story has pace and suspense." The New York Timess Richard Peck felt that the book's value "lies in the twisted logic of the teenagers and how easily they can justify anything", but that "the plot descends into unadulterated melodrama." He stated, "Killing Mr. Griffin 'becomes "an easy read when it shouldn't'," although "there's veracity unto the end: the parents are the last to lose their innocence."

Adaptation

The book was adapted into a television film of the same title, which first aired April 7, 1997, on NBC. It received a Nielsen rating of 10.7 and was viewed in 10.4 million households. The film starred Scott Bairstow as Mark Kinney, Amy Jo Johnson as Susan McConnell, Mario Lopez as David Ruggles, and Jay Thomas as Mr. Griffin, and was directed by Jack Bender. Maitland McDonagh from TV Guide gave the film two stars out of four, stating, "this tale wraps serious issues — peer pressure and the desire for social acceptance — in an entertaining crime-thriller tale that never seems entirely outlandish." She thought the story's rhythm was "disrupted by commercial-television pacing", but felt the cast, especially Johnson, delivered a strong performance. Killing Mr. Griffin was first released on VHS and DVD on March 7, 2000.

See also

Teaching Mrs. Tingle – a film with a similar plot released in 1999

Notes

References

External links
Lois Duncan's website

1978 American novels
American young adult novels
American novels adapted into films
American novels adapted into television shows
Novels by Lois Duncan
Little, Brown and Company books

Killing Mr. Griffin


Posjetnica ili vizitka je kartica na kojoj se nalaze poslovne informacije o tvrtki ili pojedincu koji se bavi nekim biznisom. Dijele se tijekom formalnih događaja. Posjetnica obično uključuje ime davaoca karte, tvrtke ili poslovnu pripadnost (obično s logotipom) i kontakt informacije kao što su adrese ulica, telefonski brojevi, broj faksa, adresa e-maila i web-lokacija. Danas na posjetnicama mogu stajati i stranice društvenih mreža. Tradicionalno, mnoge kartice su imale jednostavan crni tekst na bijeloj osnovi, a karakterističan izgled bio je poželjan znak profesionalizma. Krajem 20. stoljeća tehnološki napredak donio je promjene stila, a danas će profesionalna vizit karta često uključivati jedan ili više aspekata upečatljivoga vizualnoga dizajna.

Ne postoji standard za dimenzije posjetnice. Neke su sličnih dimenzija zbog mogućnosti lakšega skladištenja: na primjer, bankarske kartice (85,60 × 53,98 mm) i poslovne kartice u Zapadnoj Europi (85 × 55 mm) imaju skoro istu veličinu.

Izvori

Papirni proizvodi
Alati

Posjetnica


In the Skin of a Lion is a novel by Canadian–Sri Lankan writer Michael Ondaatje. It was first published in 1987 by McClelland and Stewart. The novel fictionalizes the lives of the immigrants who played a large role in the building of the city of Toronto in the early 1900s, but whose contributions never became part of the city's official history. Ondaatje illuminates the investment of these settlers in Canada, through their labour, while they remain outsiders to mainstream society. In the Skin of a Lion is thus an exposé of the migrant condition: "It is a novel about the wearing and the removal of masks; the shedding of skin, the transformations and translations of identity."

An important aspect of the novel is its depiction of Toronto in the 1930s. Ondaatje spent many months in the archives of the City of Toronto and newspapers of the era. Prominence is given to the construction of two Toronto landmarks,  the Prince Edward Viaduct, commonly known as the Bloor Street Viaduct, and the R. C. Harris Water Treatment Plant, and focuses on the lives of the immigrant workers. The plot incorporates a number of true stories of the time, such as the fall of a nun from a bridge, the disappearance of Ambrose Small, the political suppression of Police Chief Draper, and the murder of labour union organizers Rosvall and Voutilainen.

In a minor section of the novel, Patrick Lewis visits Paris, Ontario in which Ondaatje describes various parts of the town including: Broadway Street, Wheelers Needleworks, Medusa, Paris Plains, just north of the town, the Arlington hotel, and Paris Public Library.

The novel's title is taken from a line in The Epic of Gilgamesh, following the death of Enkidu. It is located in the epigraph as "I will let my hair grow long for your sake, I will wander through the wilderness in the skin of a lion," echoing the theme of converging voices re-telling history.

The book was nominated for the Governor General's Award for English Language Fiction in 1987. Ondaatje's more famous 1992 novel, The English Patient, is, in part, a sequel to In the Skin of a Lion, continuing the characters of Hana and Caravaggio as well as revealing the fate of this novel's main character, Patrick Lewis.

Plot summary

Book One

Little Seeds
The first chapter, "Little Seeds," describes the growing years of the main character, Patrick Lewis, providing causation for his subsequent actions in the novel. As a young boy in Depot Creek, Ontario, Patrick watches the loggers arrive in town in the winter, work in the mills in the other seasons, and skate on the frozen river. Patrick's father, Hazen Lewis, becomes a dynamiter and is meticulous when washing his clothes each evening to remove remnants of explosives on his apparel. These elements form the foundation of the subsequent narrative: Depot Creek, the loggers skating, learning about dynamite, etc.

The Bridge
"The Bridge" deals with the construction of the Bloor Street Viaduct, which will link eastern Toronto with the center of the city and will carry traffic, water and electricity across the Don Valley. R.C. Harris, the city's Commissioner of Public Works often visits the bridge at night. One night, five nuns wander onto the unfinished bridge and one falls off. Nicholas Temelcoff, a Macedonian immigrant worker on the bridge, saves the nun who fell off the bridge, dislocating his arm. The nun, already missing her veil, tears her habit to make him a sling.  Later, at a bar, he offers her brandy, compliments, and a new lease on life. Temelcoff is a silent man who struggles with English yet they are able to transcend their social and language barriers through the commonality of their scars— his from work, hers from being "always unlucky." This moment is the beginning of the nun's eventual transformation into the character Alice. He eventually falls asleep and wakes to find a doctor treating his arm and the nun gone.

The Searcher
As a young man, Patrick leaves the profession that killed his father and sets out to find the vanished millionaire Ambrose Small. This leads him to Small's mistress Clara Dickens and to a relationship with her. Eventually, Patrick loses interest in finding Small, hoping only to remove Clara from Small. Clara tells Patrick that she will leave him to go after Small and warns him not to follow her. Patrick is broken-hearted. Three years later, Clara's friend Alice unexpectedly arrives and tells Patrick that Clara's mother might know where Clara is. Patrick sets out to search for Clara. On meeting Clara's mother, Patrick learns that Clara and Small are living in his old hometown. Patrick finds Small living in a house owned by a timber company, and Small attempts to set him on fire—once by dropping kerosene on him and then by throwing a Molotov cocktail. Patrick escapes to his hotel room and is visited by Clara, who dresses his wounds and makes love to him before returning to Small.

Book Two

Palace of Purification
In 1930, Patrick is working as a dynamiter on a tunnel under Lake Ontario, a project of Commissioner Rowland Harris. Patrick rents an apartment in a Macedonian neighborhood. He is accepted into the neighborhood and is invited by Kosta, a fellow dynamiter, to a gathering at the Waterworks—a place where various nationalities gather for secret political discussions and entertainment. Patrick witnesses a performance in which an actor repeatedly smashes her hand against the stage and rushes forward to help her. He recognizes her as Alice Gull. His act of helping her turns out to be part of the show. Patrick visits Alice and learns about Hana, her nine-year-old daughter. Patrick and Alice become lovers. Patrick finds work in a leather company through Alice's friends and meets Nicholas Temelcoff, now a baker. On studying the bridge, Patrick learns about the nun that had fallen off, whose body was never found. He makes the connection after talking with Temelcoff and promises to look after Hana.

Remorse
Patrick travels by train, north of Huntsville, then takes a steamer to a Muskoka hotel frequented by the rich. He burns down the hotel, then escapes on a small boat, traveling to the next island, where he meets the blind Elizabeth. We learn that Alice has died suddenly and that Patrick committed the arson out of anger. Patrick swims out to a boat, knowing he will be caught by the authorities.

Book Three

Caravaggio
In the Kingston Penitentiary, Patrick and two other prisoners, Buck and Caravaggio, are painting the roof. Patrick and Buck paint Caravaggio in the blue of the roof so he can hide and escape. He steals new clothes and changes his dressing. Jumping a milk train, he makes his way north toward cottage country. He has a scar from an attack from which Patrick saved him by yelling out a square dance call. Caravaggio recalls his first robbery, in the course of which he broke his ankle while retrieving a painting, so he had hidden in a mushroom factory where a young woman named Giannetta helped him recover, with whom he had escaped by dressing as a woman. Caravaggio enters the cottage of a woman whom he met on the lake and calls his wife to let her know he's all right. After talking to the cottage owner, he returns to his brother-in-law's house, reuniting with Giannetta.

Maritime Theatre
Four years later, Patrick is released from prison and meets Temelcoff at the Geranium Bakery. Hana, now sixteen, has been living with Temelcoff's family. Patrick takes responsibility for Hana. One night, she wakes him to say that Clara Dickens has called. She tells him that Small is dead and asks him to pick her up from Marmora.

Realizing that the water supply is vulnerable to being cut off or poisoned, Harris installs guards at the Waterworks, which he built. Caravaggio introduces Patrick to his wife. They fraternize at a party for the rich, then steal a multimillion-dollar yacht from a couple they chloroform. Patrick intends to blow up the Filtration Plant with dynamite and Caravaggio's help. Patrick enters the plant through the water intake. He places dynamite about the plant testing facility and carries the detonating box to Harris' office, where he accuses Harris of exploiting the workers and ignoring their plight. Patrick tells Harris how Alice Gull was killed and we learn that she accidentally picked up the wrong satchel, containing a bomb. Exhausted, Patrick falls asleep, and in the morning Harris asks the police to defuse the bombs and bring a nurse for Patrick.

Patrick awakes and goes with Hana to retrieve Clara. At Hana's urging, Patrick tells her about Clara. Patrick asks Hana to drive to Marmora. The book ends with "'Lights' he said."

Analysis
This novel is categorized thematically as post-colonial, as it is largely concerned with the native cultures and languages of immigrants in Canada. Additionally, the structure of the novel may be described as postmodern in that Ondaatje uses the integration of different voices, images, and re-organization of time to tell these stories.

Watson and McLeod note the use of a "searcher-figure" in Patrick, and by extension the narrator of the story, who act as observers finding "'truths'" in order to construct a cohesive history representative of all the parts that created it.

Devi draws on Ondaatje's use of converging narratives to uncover the vastly different experiences of immigrants in Canada, and symbolize the overarching issue of how their unofficial history is erased from the official histories.

Themes and motifs
The novel's title is taken from a line in The Epic of Gilgamesh, following the death of Enkidu. It is located in the epigraph as "I will let my hair grow long for your sake, I will wander through the wilderness in the skin of a lion," echoing the theme of converging voices re-telling history. Diogenes is quoted at the climax of the third act, "[i]n a rich man's house there is nowhere to spit except in his face." Earlier in the third act, the character Caravaggio is described as keeping a dog to assist him in his burglaries because he does not trust anyone else. Throughout the book, light (from a lantern, flaming cattails and other sources) and darkness plays heavily in the context of the main characters and development of the plot, i.e., illumination of the Finnish loggers, moonlight, when Caravaggio is learning to become a thief in total darkness, Patrick's removal of the lamp when breaking into the water plant, the lights being turned off during the final dialogue between Patrick and Harris. The color blue is also mentioned often, especially during Caravaggio's escape from prison to help him camouflage himself against the blue prison roof. The idea of demarcation is emphasized by Caravaggio to Patrick.

Awards and recognition
Nominated for the 1987 Governor General's Award for English Language Fiction.
In the Skin of a Lion championed by Steven Page, won the 2002 edition of Canada Reads.
The City of Toronto Archives prepared a special tour of its collection of historic photos, taken by Arthur Goss, tailored for students reading In the Skin of a Lion, as Ondaatje's research for the novel was influenced by studying the photos.
In 2009, a passage from "The Bridge" was placed at the Bloor Street Viaduct in Toronto, becoming the inaugural "bookmark" for Project Bookmark Canada, and marking the beginning of Canada's literary trail .

See also

Sleeping Dogs Lie

Notes

External links
 Mash Magazine (2000). Where Bakers are Heroes. mashmagazine.com.

Novels by Michael Ondaatje
1987 Canadian novels
Novels set in Toronto
Canadian magic realism novels
McClelland & Stewart books
Novels about immigration

In the Skin of a Lion


L'église Saint-Nicolas est un édifice religieux catholique sis au centre de la ville de Namur, en Belgique. Construite au  l'église actuelle est la troisième ayant ce patronyme dans le vieux quartier d'Herbatte. La première église paroissiale fut consacrée en 1153. L'église est lieu de culte de la communauté catholique du quartier Saint-Nicolas. La paroisse Saint-Nicolas est, depuis 2004, jumelée avec la 'paroisse Notre-Dame' dont le lieu de culte est la chapelle Saint-Materne.

Histoire
L'ancien quartier 'sur les Herbattes' de Namur voit sa première église paroissiale consacrée en 1153 par Henri, évêque de Liège.  Elle est mentionnée dans un document de 1220.

Le siège de la ville de Namur en 1695 lui est néfaste: lorsque les troupes de Guillaume d'Orange (pour les Pays-Bas espagnols) reprennent la ville au maréchal de Villeroy (pour Louis XIV) l'église fut détruite. Elle est cependant rapidement reconstruite.

En 1837 son clocher est démoli.  Dès 1838 sa reconstruction est entreprise, car le faubourg Saint-Nicolas est un des plus peuplés de la vieille ville. En 1859 le clocher de l'église est doté d'une horloge, amélioration de grande utilité publique pour ce quartier d'ouvriers.

L'église se trouve au cœur même des bombardements qu'a connu la ville de Namur le , lorsque les avions américains tentent de détruire le pont du Luxembourg. Les bombes manquent leur objectif et dévastent la partie ouest de Namur, à savoir le quartier Saint-Nicolas. Cette erreur a causé la mort de près de 360 personnes.

En souvenir de ce douloureux événement de guerre un monument fut érigé à gauche de l'entrée de l'église, ajoutant les noms des victimes civiles du bombardement du 18 aout 1944 à la liste de ceux qui sont morts en service durant les deux guerres mondiales. Chaque année une cérémonie du souvenir a lieu à cet endroit en présence des autorités communales et provinciales.

Description
Toute en longueur l'église est une longue nef prolongée d'un sanctuaire dont le maitre-autel est de style baroque. La nef est flanquée de bas-côtés. Le clocher se trouve au dessus d'un narthex qui n'est guère plus qu'un porche d'entrée. Aucun parvis devant l'église dont la façade donne presque immédiatement sur la rue Saint-Nicolas.  La porte d'entrée est dominée par une statue de saint Nicolas. Une pierre millésimée donne la date de 1901.

Patrimoine
Plusieurs tableaux de grande dimensions, reproduisent des œuvres célèbres de peintres connus (tel la 'Descente de croix', de Rubens)
Parmi d'autres, les statues des deux saints Crispin et Crispinien, deux frères cordonniers morts martyrs, patrons des tanneurs, rappellent que Saint-Nicolas fut dans le passé un quartier de travailleurs du cuir.
Une trentaine de pierres tombales de différentes époques, la plupart au sol mais certaines fixées dans les murs proviennent manifestement d'édifices plus anciens que l'église actuelle. Elles rappellent l'ancienneté de la paroisse. Une des pierres tombales date de 1643.

Adresse
Rue Saint-Nicolas 121, 5000 Namur, Belgique

Nicolas
Namur

Église Saint-Nicolas de Namur


Olaylar
 5 Ocak - Çin'in Tonghai kentinde meydana gelen 7.1 şiddetindeki depremde 15 bine yakın insan öldü.
 21 Ocak - Jumbo-Jet Boeing 747 ticari seferlerine başladı.
 1 Şubat - Arjantin'de iki trenin çarpışması sonucu 142 kişi öldü.
 11 Şubat - Japonya, Ohsumi uydusunu Lambda 4S-5 roketiyle fırlatıp yörüngeye başarıyla yerleştirerek, SSCB, ABD ve Fransa'dan sonra bunu başarabilen dördüncü ülke oldu.
 25 Şubat - Aeroflot İlyuşin Il-14M kazası gerçekleşti.
 27 Mart - Kütahya, Gediz'de meydana gelen şiddetli depremde 1087 kişi öldü, 90 bin kişi evsiz kaldı.
 1 Nisan - ABD'de sigara reklamlarının televizyonda yayınlanması yasaklandı.
 10 Nisan - Beatles dağıldı.
 11 Nisan - Fransa'da bir sanatoryum binasının üzerine çığ düşmesi sonucu, çoğu çocuk 74 kişi öldü.
 13 Nisan - Ay'a iniş yapması için 2 gün önce fırlatılan Apollo 13 modülünde seyir esnasında patlama meydana geldi. Hasar gören modül 4 gün sonra içerisindeki astronotlarla Dünya'ya geri dönmeyi başardı.
 24 Nisan - Çin, Dong Fang Hong I uydusunu Chang Zheng I roketiyle fırlatıp yörüngeye başarıyla yerleştirerek, bunu başarabilen beşinci ülke oldu.
 4 Mayıs - ABD, Ohio'da Kent State Üniversitesi'nde Vietnam Savaşı'nı protesto eden öğrencilerin üzerine Ulusal Muhafızlar tarafından ateş açıldı. 4 kişi hayatını kaybetti, 9 kişi yaralandı.
 31 Mayıs - Peru'da meydana gelen 7.9 şiddetindeki deprem ve depremin sebep olduğu çığ ve toprak kaymaları sonucu, 70 bine yakın insan öldü.
 4 Eylül - Salvador Allende, dünyada (Şili'de) seçimler yoluyla göreve getirilmiş ilk marksist lider oldu.
 18 Eylül - Jimi Hendrix aşırı dozda barbitürat ilaç kullandığı için, uykusunda kusmuğunda boğularak öldü.
 8 Ekim - Aleksandr Soljenitsin, Nobel Edebiyat Ödülü'nü kazandı.
 9 Ekim - Kamboçya İç Savaşı başladı.
 15 Ekim - Batum - Krasnodar seferini yapan Aeroflot uçağı kaçırılarak Trabzon'a indirildi. Uçaktaki bir hostes hava korsanları tarafından öldürüldü.
 12 Kasım - Doğu Pakistan (bugünkü Bangladeş) ve Hindistan'ın Batı Bengal civarında Bhola Kasırgası gerçekleşti.
 25 Kasım - Japonya'da monarşi yanlısı milis örgütü Tatenokai, bir askeri üssü işgal ederek darbe girişiminde bulundu.
 15 Aralık - Sovyet Venera 7 modülü Venüs gezegenine iniş yaparak dünyaya veri gönderdi ve başka bir gezegendeki ilk insan yapımı obje unvanını kazandı.

Tarihi bilinmeyenler
 Kitaplara ISBN numaraları verilmeye başlandı.

Doğumlar

Ocak
 5 Ocak - Erdal Beşikçioğlu,Türk Aktör
 9 Ocak - Lara Fabian, Belçikalı şarkıcı
 11 Ocak - Mustafa Sandal, Türk pop müzik şarkıcısı ve besteci
 13 Ocak
 Mattlan Zackhras, Marshall Adaları'nda Devlet Bakanlığı görevi yapmış siyasetçi (ö. 2017)
 Gavin Whittaker, Avustralyalı profesyonel rugby oyuncusu
 14 Ocak - Fazıl Say, Türk piyanist ve besteci
 21 Ocak - Alen Bokšić, Hırvat futbolcu
 28 Ocak - Julia Jäger, Alman oyuncu

Şubat
 3 Şubat - Oscar Cordoba, Kolombiyalı futbol kalecisi
 16 Şubat - Serdar Ortaç, Türk pop şarkıcısı, besteci
 16 Şubat - Angelo Peruzzi, İtalyan futbolcu

Mart
 7 Mart - Rachel Weisz, Macar asıllı İngiliz aktris
 27 Mart - Mariah Carey, Amerikalı şarkıcı
 22 Mart - Anja Kling, Alman oyuncu
 28 Mart - Vince Vaughn, Amerikalı oyuncu
 28 Mart - Laura Badea-Cârlescu, Rumen eskrimci

Nisan
 4 Nisan - Yelena Yelesina, Rus yüksek atlamacı
 5 Nisan - Yaşar, Türk şarkıcı
 14 Nisan - Emre Altuğ, Türk pop müzik şarkıcısı ve oyuncu
 26 Nisan - Ümit Sayın, Türk şarkıcı
 30 Nisan - Halit Ergenç, Türk sinema ve tiyatro oyuncusu

Mayıs
 11 Mayıs - Ferhat Göçer, Türk şarkıcı ve tıp doktoru
 16 Mayıs - Gabriela Sabatini, Arjantinli emekli tenisçi
 16 Mayıs - Chuti Tiu, Çin asıllı Amerikalı oyuncu eski model
 17 Mayıs - Giovanna Trillini, İtalyan eskrimci

Haziran

 2 Haziran - Gökhan Kırdar, Türk müzisyen
 7 Haziran - Cafu, Brezilyalı futbolcu
 23 Haziran - Yann Tiersen, Fransız müzisyen

Temmuz
 1 Temmuz - Deniz Seki, Türk şarkıcı, besteci ve söz yazarı
 3 Temmuz - Aşkın Nur Yengi, Türk pop müzik şarkıcısı
 4 Temmuz - Haluk Akakçe, Türk ressam ve iç mimar (ö. 2023)
 6 Temmuz - Salim Nizam, Şair, öğretmen ve yazar
 25 Temmuz - Rengin, Türk şarkıcı

Ağustos
 4 Ağustos - Ron Lester, Ameriklı oyuncu (ö. 2016)
 19 Ağustos - Fat Joe, Amerikalı rap müzisyeni
 22 Ağustos - Gianluca Ramazzotti, İtalyan oyuncu
 31 Ağustos - Nikola Gruevski, Makedonya başbakanı

Eylül
 7 Eylül - Tom Everett Scott, Amerikalı oyuncu
 8 Eylül
Aisha Tyler, Amerikalı oyuncu, komedyen, yazar, yapımcı ve yönetmen
Timur Taymazov, Ukraynalı halterci
Dimitris İtudis, Yunan basketbol koçu
 9 Eylül
Tülay Günal, Türk oyuncu
Cüneyt Mete, Türk oyuncu
 11 Eylül - Fanny Cadeo, İtalyan oyuncu ve model
 26 Eylül - Igor Boraska, Hırvat kürekçi ve bobsledçi

Ekim

 3 Ekim - Frank Major, Macar yönetmen
 4 Ekim - Olga Kuzenkova Rus çekiç atıcı
 12 Ekim - Kirk Cameron, Amerikalı oyuncu
 25 Ekim - Rafa, İspanyol futbolcu
 29 Ekim - Edwin van der Sar, Hollandalı futbolcu

Kasım
 6 Kasım - Joyce Chepchumba, Kenyalı atlet
 8 Kasım - Reyhan Karaca, Türk şarkıcı
 9 Kasım - Chris Jericho, Kanadalı güreşçi.
 13 Kasım - Yuliya Graudyn, Rus atlet

Aralık
 18 Aralık - DMX, Amerikalı rap müzik sanatçısı
 22 Aralık
 Ömür Gedik, Türk gazete yazarı, sanatçı ve aktivist
 Adam Guziński, Polonyalı yönetmen ve senarist
 25 Aralık - Demirhan Baylan, Türk müzisyen

Ölümler
 18 Ocak - Mehmet Mümtaz Tarhan, (d. 1908) eski İstanbul valisi.
 25 Ocak - Jane Bathori, Fransız opera şarkıcısı (d. 1877)
 25 Mayıs - Christopher Dawson, İngiliz tarihçi (d. 1889)
 2 Haziran - Orhan Kemal, Türk yazar (d. 1914)
 6 Haziran - Camille Bombois, Fransız ressam (d. 1883)
 7 Haziran - Edward Morgan Forster, İngiliz roman, öykü ve deneme yazarı (d. 1879)
 8 Haziran - Abraham Maslow, Amerikalı bilim insanı (d. 1908)
 19 Temmuz - Banat Batırova, Başkurt milletvekili, Başkurdistan Özerk Sovyet Sosyalist Cumhuriyeti'nde Sosyalist Emek Kahramanı unvanını kazanan ilk kadın (d. 1904)
 27 Temmuz - António Oliveira de Salazar, Portekizli diktatör (d. 1889)
 11 Eylül - Giuseppe Vaccaro, İtalyan mimar (d. 1896)
 18 Eylül - Jimi Hendrix, Amerikalı müzisyen (d. 1942)
 28 Eylül - Cemal Abdünnasır, Mısır'ın ikinci cumhurbaşkanı, sosyalist lider (d. 1918)
 28 Eylül - John dos Passos, Amerikalı yazar (d. 1896)
 9 Kasım - Charles de Gaulle, Fransız asker ve devlet adamı (d. 1890)

Öldüğü gün ve ay bilinmeyenler
 Rüknettin Güney, Türk mimar. (d. 1904)

1970 Nobel ödülünü kazananlar

 Fizik –
 Kimya –
 Tıp –
 Edebiyat –
 Barış –
 Ekonomi –

Kaynakça

1970


Gavran 101 je hrvatski dokumentarni film o Domovinskome ratu. U filmu se govori o junaku Domovinskog rata Damiru Tomljanoviću Gavranu. Redateljica je Biljana Čakić, scenarist Zoran Žukina, snimatelj Boris Krstinić. Montažer Darko Bušnja. Obrada tona Luka Grubišić Čabo. Producent je Ministarstvo branitelja, Grad Zagreb i Udruga veterana 1. Gardijske brigade "Tigrovi". Izvršni producent Ilija Vučemilović Šimunović.

Snimanjem se htjelo prikazati istinu o hrvatskim braniteljima. U početku su namjeravali snimiti film o gardijskoj brigadi Tigrovima, koji su bili po svim ratištima u Hrvatskoj. Film je snimljen uz potporu Ministarstva branitelja, Grada Zagreba i Udruge ratnih veterana 1. Gardijske brigade Tigrovi. Sniman je od 5. studenog 2016. godine prema ideji Zorana Žukine. Na izradi je sudjelovalo više od dvadeset najbližih Gavranovih suboraca i prijatelja. Lokacije snimanja su mjesta na kojima je Gavran sudjelovao u oslobađanju Hrvatske, od Istočnog, pa do Južnog bojišta.
Film je dobio pozivnice za prikazivanje na Pulskom, Vinkovačkom i Mostarskom filmskom festivalu. Pregovara se s HTV-om oko snimanja serijala od tri ili četiri epizode. Premijera je održana u Hrvatskom vojnom učilištu u Zagrebu u petak 14. veljače 2020. godine.

Izvori

Vanjske poveznice
Trailer

Hrvatski dokumentarni filmovi o Domovinskom ratu

Gavran 101