Ierusalimul Vechi sau Orașul Vechi (, Ha'Ir Ha'Atiqah, , al-Balda al-Qadimah, , Yerusaghemi hin k'aghak' ) este un teritoriu de 0.9 km2 (0,35 sq mi) înconjurat de ziduri din cadrul orașului modern Ierusalim. Până în 1860, când a fost înființat cartierul evreiesc Mishkenot Sha'ananim, acest teritoriu constituia întregul oraș Ierusalim. Vechiul Oraș este casa mai multor locuri-cheie de importanță religioasă: Cupola Stâncii și Moscheea Al-Aqsa pentru musulmani, Muntele Templului și Zidul Plângerii pentru iudei și Biserica Sfântului Mormânt pentru creștini. Orașul a fost inclus în lista locurilor din Patrimoniul Mondial UNESCO în 1981.

Tradițional, Vechiul Oraș a fost împărțit în patru cartiere diferite, deși actualele denumiri au fost puse abia în secolul 19. Azi, Vechiul Oraș este împărțit (în sensul invers al acelor de ceasornic din partea nordică) în Cartierul Musulman, Cartierul Creștin, Cartierul Armean și Cartierul Evreiesc. Zidurile defensive monumentale ale Vechiului Oraș și porțile acestuia, au fost construite în anii 1535-1542 de sultanul turc Suleiman Magnificul. Populația actuală a Vechiului Ierusalim locuiește mai mult în cartierul musulman și în cel creștin. În 2007 populația totală număra 36,965 locuitori; în 2006 erau 27,500 musulmani (cca. 17,000 în 1967, peste 30,000 în 2013, tendința: creștere), 5,681 creștini (cca. 6,000 în 1967), fără a-i include pe cei 790 armeni (până la cca. 500 în 2011, tendința: descreștere) și 3,089 evrei (începând cu zero în 1967, întrucât au fost evacuați după ce Vechiul Oraș a fost capturat de Iordania în urma războiului arabo-israelian din 1948; aproape 3,000 plus vreo 1,500 studenți ieșiva în 2013, tendința: creștere).

În timpul războiului arabo-israelian din 1948, Vechiul Ierusalim a fost capturat de Iordania și toți locuitorii săi evrei au fost evacuați. În timpul Războiului de Șase Zile din 1967, când s-au văzut lupte mână-la-mână pe Muntele Templului, forțele israeliene au capturat Vechiul Oraș împreună cu restul Ierusalimului de Est, l-au anexat ulterior la Israel și l-au reunit cu partea occidentală a orașului. Azi, guvernul israelian controlează întregul Oraș Vechi, pe care îl consideră parte a capitalei naționale. Oricum, Legea Ierusalimului din 1980, prin care de fapt s-a anexat Estul Ierusalimului la Israel, a fost declarată nulă de Rezoluția 478 a Consiliului de Securitate al Organizației Națiunilor Unite. Estul Ierusalimului este acum văzut de comunitatea internațională ca parte a teritoriului palestinian ocupat.

În 2010, cel mai vechi fragment de scriere cunoscut din Ierusalim a fost găsit în afara zidurilor Orașului Vechi.

Istorie
Potrivit Bibliei, înainte de cucerirea Ierusalimului de către regele David în sec. 11 î. Hr., orașul  aparținea iebusiților. Biblia descrie orașul ca fiind bine fortificat cu un puternic zid. Orașul condus de regele David, cunoscut ca Ir David sau Orașul lui David, se afla la sud-estul Orașului Vechi, dincolo de poarta Ha'ashpot. Fiul său, regele Solomon a extins zidurile orașului, iar mai târziu, aproximativ prin 440 î. Hr., în timpul perioadei persane, Nehemia s-a întors din Babilon și le-a reconstruit. În 41-44 d. Hr. Irod Agrippa I, regele Iudeii, a construit un nou zid cunoscut ca "al treilea zid".

Musulmanii au ocupat Ierusalimul în secolul 7 (637 d. Hr.), sub conducerea celui de-al doilea calif, `Umar Ibn al-Khattab, care l-a anexat la imperiul arab islamic. El a acordat locuitorilor orașului un tratat de asigurare. După asediul Ierusalimului, patriarhul Sofronie l-a primit călduros pe `Umar deoarece, potrivit unor profeții biblice cunoscute în biserica din Ierusalim, un om sărac, dar puternic și drept se va ridica ca protector și aliat al creștinilor din Ierusalim. Sofronie credea că `Umar, un mare războinic care a dus o viață austeră, era împlinirea acestei profeții. Într-o relatare a Patriarhului Alexandriei, Eutihie, se spune că `Umar a făcut o vizită la Biserica Sfântului Mormânt și a stat în curtea acesteia. Când a venit timpul pentru rugăciune, el a ieșit din biserică și s-a rugat afară, ca să evite faptul ca viitorarele generații de musulmani să-i folosească rugăciunea ca pretext pentru a transforma biserica în moschee. Eutihie adaugă că `Umar a scris de asemenea un decret pe care l-a dat Patriarhului, în care le-a interzis musulmanilor să se adune la rugăciune în această biserică.
În 1099, Ierusalimul a fost capturat de armata creștină occidentală a Primei Cruciade și a rămas în mâinile cruciaților până a fost recapturat de musulmanii arabi conduși de Saladin, pe 2 octombrie 1187. El i-a chemat pe evrei și le-a permis să se restabilească în oraș. În 1219, zidurile orașului au fost distruse de Mu'azzim, sultan al Damascului; în 1229, prin tratatul cu Egiptul, Ierusalimul a trecut temporar în mâinile lui Frederick II al Germaniei. În 1239, a început să reconstruiască zidurile, dar ele au fost dărâmate din nou de Da'ud, emirul Kerakului. În 1243, Ierusalimul a ajuns din nou temporar sub controlul creștinilor, iar zidurile au fost reparate. Tătarii corasmieni au preluat orașul în 1244, iar sultanul Malik al-Muattam a distrus zidurile.

Actualele ziduri ale Orașului Vechi au fost construite în 1535-42 de sultanul otoman Suleiman Magnificul. Zidurile s-au extins la aproximativ 4,5 km2, și au ajuns la o înălțime între 5 și 15 metri (16.4–49 ft), cu o grosime de 3 m la baza zidului. În general, Orașul Vechi conține 35 de turnuri, dintre care multe (15) se află în zidul nordic. Zidul lui Suleiman avea șase porți, la care se adaugă a șaptea, Noua Poartă, adăugată în 1887; alte câteva porți mai vechi, Poarta de Aur fiind una dintre ele, a fost acoperită de ziduri pe parcursul secolelor.

În 1980, Iordania a propus ca Vechiul Ierusalim să fie adăugat în Patrimoniul Mondial UNESCO. A fost adăugat în listă în 1981. În 1982, Iordania a solicitat să fie adăugat în lista locurilor din Patrimoniul Mondial aflate în pericol. Guvernul Statelor Unite s-a opus cererii, atenționând că guvernul ioradanian nu trebuie să nominalizeze o asemenea candidatură, și că consimțământul guvernului Israelului este solicitat de când acesta controlează Ierusalimul. În 2011, UNESCO a emis o declarație prin care și-a reconfirmat viziunea că Estul Ierusalimului este "parte a teritoriul palestinian ocupat și că statutul Ierusalimului trebuie rezolvat prin negocieri."

Cartierele Ierusalimului

Cartierul musulman
Cartierul Musulman (, Hārat al-Muslimīn) este cel mai mare și mai populat din cele patru cartiere și este situat în nord-estul Orașului Vechi, întinzându-se de la Poarta Leilor din estul cartierului, de-a lungul peretelui nordic al Muntelui Templului din sud, către Zidul Plângerii și Poarta Damascului aflate în vest. Populația sa a fost de 22,000 în 2005. Ca și alte trei cartiere ale Vechiului Oraș, cartierul musulman a avut în trecut o populație amestecată de evrei, musulmani și creștini până la tulburările din 1929. Astăzi, există în cartierul musulman mai multe case cumpărate și locuite de evrei și  niște ieșive, ca de exemplu Yeshivat Ateret Yerushalayim

Cartierul creștin
Cartierul creștin (, Ḩārat an-Nașāra) este situat în partea nord-vestică a Vechiului Oraș, întinzându-se de la Poarta Nouă din nordul cartierului, de-a lungul zidului vestic al Vechiului Oraș până la Poarta Jaffa, de-a lungul Porții Jaffa – pe traseul zidului occidental în sudul cartierului, făcând hotar cu cartierul evreiesc și cel armean, până la Poarta Damascului din est, unde face hotar cu cartierul musulman. În cartier se află Biserica Sfântului Mormânt, văzută de mulți ca cel mai sfânt loc al creștinătății. Populația cartierului creștin este în prezent în majoritate musulmană.

Cartierul armenesc

Cartierul armenesc (, Haygagan T'aġamas, , Ḩārat al-Arman) este cel mai mic din cele patru cartiere ale Vechiului Oraș. Deși armenii sunt creștini, Cartierul Armenesc este distinct de cel Creștin. În ciuda numărului mic de populație din cartier, armenii și Patriarhatul lor rămân independente și formează o prezență viguroasă în Vechiul Oraș. După războiul arabo-israelian din 1948, cele patru cartiere ale orașului au intrat sub control iordanian. Legea iordaniană le-a cerut armenilor și altor creștini să "dea timp egal Bibliei și Coranului" în școlile private și a limitat expansiunea proprietăților bisericești. Războiul din 1967 este ținut minte de locuitorii cartierului ca un miracol, după ce două bombe nexplodate au fost găsite într-o mănăstire armeană. Azi, peste 3.000 armeni locuiesc în Ierusalim, dintre care 500 în Cartierul Armenesc. Unii dintre locuitorii temporari sunt studenți la seminar sau lucrează ca funcționari bisericești. Patriarhia armeană deține terenuri în acest cartier și are proprietăți însemnate în Ierusalimul de vest și în alte părți. În 1975, în Cartierul Armean fost înființat un seminar teologic. După războiul din 1967, guvernul Israelului a dat compensații pentru repararea oricăror biserici sau locuri sfinte avariate în cursul luptelor, indiferent de cine a cauzat dauna.

Cartierul evreiesc

Cartierul evreiesc (, HaRova HaYehudi, numit familiar de locuitori HaRova, , Ḩārat al-Yahūd) se află în sectorul sud-estic al orașului fortificat și se întinde de la Poarta Sionului la sud, face hotar cu Cartierul Armenesc în vest; se întinde de-a lungul Cardo spre Strada Chain în nord și se extinde spre Zidul Plângerii și Muntele Templului. Cartierul are o istorie bogată, cu o prezență iudaică aproapre continuă din secolul 8 î. Hr. În 1948, populația sa era de în jur de 2,000 de evrei ce au fost asediați și forțați să plece în masă. Cartierul a fost complet devastat de forțele arabe în timpul Bătăliei pentru Ierusalim, iar vechile sinagogi au fost distruse.

Cartierul evreiesc a rămas sub control iordaniaan până la capturarea sa de către parașutiștii Israelului în timpul Războiului de Șase Zile din 1967. Câteva zile mai târziu, autoritățile israelite au ordonat demolarea Cartierului Marocan, aflat în vecinătate, mutându-i cu forța toți locuitorii, pentru a facilita accestul public la Zidul Vestic.

Secțiunea din cartierul evreiesc distrusă înainte de 1967 a fost de atunci reconstruită, iar în 2004 avea o populație de 2,348 locuitori. Multe instituții educaționale mari și-au stabilit reședința aici. Înainte de a fi reconstruit, cartierul a fost meticulos excavat sub supravegherea arheologului Universității Ebraice, Nahman Avigad. Resturile arheologice sunt expuse într-o serie de muzee și parcuri în aer liber, pe care turiștii le pot vizita coborând două sau trei etaje sub nivelul actualului oraș. Fostul rabin șef este rabinul Avigdor Nebenzahl, iar actualul rabin șef este fiul său, rabinul Chizkiyahu Nebenzahl, care este membru al facultății Yeshivat Netiv Aryeh, care este situată chiar în apropierea Zidului plângerii.

Cartierul include "strada Caraiților" (Hebrew: רחוב הקראים, Rhehov Ha'karaim), unde se află vechea sinagogă caraită Anan ben David.

Cartierul marocan
Înainte, în Orașul Vechi a fost un mic cartier marocan (al Moghrabilor). În săptămâna sfârșitului Războiului de Șase Zile, cartierul marocan a fost în mare măsură distrus pentru a le acorda vizitatorilor un acces mai bun la Zidul Vestic prin crearea pieței Zidului Vestic. Părțile Cartierului Marocan care n-au fost distruse sunt acum parte a Cartierului Evreiesc. Paralel cu demolarea, o nouă reglementare a fost stabilită, anume că singurul loc prin care nemusulmanii au acces la Muntele Templului este Poarta Maurilor, la care se ajunge trecând Podul Mughrabi.

Porți
De-a lungul a diferite perioade, zidurile orașului au avut diferite contururi și un număr diferit de porți. În timpul epocii statului format de cruciați, Regatul Ierusalimului, de exemplu, Ierusalimul a avut patru porți, câte una la fiecare fațetă. Actualele ziduri au fost construite de Suleiman Magnificul, care le-a înzestrat cu șase porți; niște porți mai vechi, care au fost înconjurate cu ziduri după venirea otomanilor, au fost lăsate așa cum erau. În cazul Porții Aurii, mai înainte sigilată, la început Suleiman a deschis-o și a reconstruit-o, dar apoi a reîmprejmuit-o cu ziduri. Numărul porților funcționale a crescut la șapte după adăugarea Porții Noi în 1887; o a opta poartă, mai mică, Poarta Tăbăcarilor, a fost deschisă pentru vizitatori după ce a fost descoperită și desigilată în timpul excavărilor din anii 1990. Printre porțile istorice sigilate sunt patru care sunt cel puțin parțial păstrate (Poarta Aurie dublă din zidul estic, Poarta Singură, cea Dublă și cea Triplă din zidul sudic), alături de alte câteva porți descoperite de arheologi din care au rămas doar urme (Poarta Esenienilor de pe Muntele Sion, poarta palatului regal al lui Irod din sudul citadelei, și rămășițe vagi a ceea ce exploratorii din secolul 19 au identificat ca Poarta Funeraliilor (Bab al-Jana'iz) sau Poarta lui al-Buraq (Bab al-Buraq), aflată la sud de Poarta de Aur).

Până în 1887, fiecare poartă era închisă înainte de apus și deschisă la răsărit. După cum indică tabelul de mai jos, aceste porți au fost cunoscute după o varietate de nume folosite în diferite perioade istorice și de diferite comunități.

Porți deschise

Porți sigilate

Note

Legături externe

Tururi virtuale

În engleză
Virtual tour of the Old City's historic sites
Virtual tour of the Muslim Quarter
Virtual tour of the Church of the Holy Sepulchre
Virtual tour of the Cardo
Virtual tour of the Damascus gate
Virtual tour of the Kotel

Patrimoniul mondial în Asia
Istoria Ierusalimului
Ierusalim

Ierusalimul Vechi


Odontostomum, monotipski biljni rod iz porodice Tecophilaeaceae. Njegova je jedina vrsta, O. hartwegii, lukovičasti geofit iz Kalifornije.

Rod je opisan 1857.

Izvori

Tecophilaeaceae
Flora Kalifornije

Odontostomum


Anisoptera može označavati
 Anisoptera (Plantae) Korth., biljni rod u porodici Dipterocarpaceae
 Anisoptera (Animalia) Selys, 1854, infrared kukaca u redu Odonata

Anisoptera


Ernst Wendel (* 26. März 1876 in Breslau; † 21. Mai 1938) war ein deutscher Violinist und Dirigent.

Für eine Saison war Wendel 1896/97 Konzertmeister des Chicago Symphony Orchestra unter Theodore Thomas. Von 1909 bis 1935 war er Generalmusikdirektor des  Bremer Philharmonischen Staatsorchesters. Das Deutsche Tonkünstlerfest fand 1931 in Bremen unter seiner Leitung statt. Als Geiger unterrichtete er Georg Kulenkampff.  1914 dirigierte er in Stuttgart und 1925/26 die Museumskonzerte in Frankfurt am Main. 1913 führte er die 9. Sinfonie von Anton Bruckner erstmals in Russland auf. Er prägte die Musik in Königsberg.

Wendel war mit der Konzertpianistin Ilse Wendel geb. Wolde, verheiratet. Sein jüngerer Sohn war der Bühnen- und Kostümbildner Heinrich Wendel (1915–1980).

Werke (Auswahl)

 Feldeinsamkeit für vierstimmigen gemischten Chor op. 7 Nr. 1, Text: Hermann Allmers, Leuckart, Leipzig, 1905
Ich ruhe still im Gras für Männerchor, Text: Hermann Allmers, Leuckart, München, 1905
 Das Grab im Busento für Männerchor und grosses Orchester op. 9, Kistner, Leipzig, 1907
Abendlied für vierstimmigen Männerchor op. 10 Nr. 4, Text: Gottfried Keller
Kaiser Karl in der Johannisnacht für Männerchor a capella, Text: Franz Rohrer, Schweers & Haake, Bremen, 1912
 Walzer für Klavier zu vier Händen op. 12, Kistner, Leipzig, 1911
 Das Reich des Gesanges für Männerchor und Orchester op. 13, Text: Theodor Körner, Kistner, Leipzig, 1912
 Kosmisches Lied für Männerchor a capella op. 30, Gebrüder Hug & Co., Leipzig, Zürich, 1930

Einzelnachweise

Literatur
 Klaus Blum: Musikfreunde und Musici – Musikleben in Bremen seit der Aufklärung. Hans Schneider Verlag, Tutzing 1975, ISBN 3-7952-0177-2, ab S. 419

Dirigent
Klassischer Geiger
Konzertmeister
Generalmusikdirektor (Bremen)
Person (Königsberg, Preußen)
Deutscher
Geboren 1876
Gestorben 1938
Mann

Ernst Wendel


Die Rajongemeinde Šilalė (Šilalės rajono savivaldybė) ist eine Rajongemeinde im Westen Litauens. Sie umfasst neben der Stadt Šilalė die 7 Städtchen (miesteliai) Kaltinėnai, Kvėdarna, Laukuva, Pajūris, Teneniai, Upyna und Žvingiai sowie 435 Dörfer und Weiler.

Amtsbezirke

 Bijotai
 Bilionys
 Didkiemis
 Kaltinėnai
 Kvėdarna
 Laukuva
 Pajūris
 Palentinis
 Šilalė Land
 Šilalė Stadt
 Teneniai
 Traksėdžis (Sitz in Šilalė)
 Upyna
 Žadeikiai

Weblinks

 Homepage der Rajongemeinde

Silale

Silale

Rajongemeinde Šilalė


Les élections sénatoriales (Série B) en Ille-et-Vilaine ont lieu le dimanche .
Elles ont pour but d'élire les 5 sénateurs représentant le département au Sénat pour un mandat de neuf années.

Mode de scrutin

Ces élections se déroule au scrutin indirect, majoritaire et plurinominal, selon la loi du 10 décembre 1884.

Ne peuvent voter que :
 De 1 à 24 délégués par commune, élus par chaque conseil municipal.
 Les conseillers généraux (43, un par canton)
 Les conseillers d'arrondissements (55)
 Les députés du département (8 sièges)
 Les sénateurs sortants (5 sièges)

Élection partielle durant le mandat 1924-1933

Partielle du 12 juin 1932 : 2 sénateurs

 Louis Lemarié (Conservateur) élu depuis 1907, est mort le 9 mars 1932.

 André Porteu de la Morandière (Conservateur) élu depuis 1920 est mort le 7 avril 1907.

 Les coalitions suivantes ont été formées :
 "Liste Républicaine" : Étienne Le Poullen et Charles Stourm.
 "Liste Radicale" : Alphonse Gasnier-Duparc et Jean Lemaistre.
 "Liste Socialiste" : Eugène Quessot et Isidore David.
 Candidats isolés : Paul Robert et Émile Ferron.

Sénateurs sortants

Listes candidates

Résultats

Tableau

Sénateurs élus

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

 Élections sénatoriales françaises de 1932
 Grand électeur
 Liste des sénateurs d'Ille-et-Vilaine
 Sénat

Lien externe

1932
Ille-et-Vilaine

Élections sénatoriales de 1932 en Ille-et-Vilaine


තාල වර්ගයේ ශාක විශේෂ පහක් අතරින් එකක් වන තල් ශාකය ආසියාව, අප්‍රිකාව සහ නිව් ගිනියාවේ නිවර්තන ප්‍රදේශ වලට ආවේණික ශාක විශේෂයකි. මෙම ශාකය සෙවණ ලබා දෙන ශාකයක් ලෙසද හැදින්විය හැකිය. මෙම  දැවැන්ත ගස් මීටර් 30 ක් (අඩි 98) දක්වා ඉහළට වර්ධනය විය හැකි අතර වෙනස් වූ පත්‍ර කැලැල් සහිත ශක්තිමත් කඳක් එහි දැකගත හැකිය. කෙසේ නමුත් සමහර විශේෂයන්හි හේතුව නොදන්නා නමුත් මුදුනට පහලින් පැහැදිලි ඉදිමුමක් කඳෙන් වර්ධනය වේ. අවානක හැඩය ගන්නා පත්‍ර, දිගින් මීටර් 2-3 වන අතර වෘන්ත දාර ඔස්සේ නාරටි පිහිටයි. (B. heineanus හි නාරටි නොපිහිටයි). මෙහි කොළයේ පුෂ්ප මංජරිය මතුවන හනස්ස මුල පැහැදිලි දෙකට බෙදුණු විවරයක් ඇත. පැරණි කොළ හනසු කඳ මත රැදෙන අතර ඒවා කාලයත් සමඟ ගිලිහී යයි. ඒවායේ පිරිමි මල් සහ ගැහැණු මල් වෙන වෙනම ශාක වල හටගන්නා බැවින් සියලුම තල් ශාක ද්විගෘහි වේ. පිරිමි මල් දිගින් සෙ.මී. එකකට වඩා අඩු අතර අර්ධ කවාකාර පොකුරු, අවලම්භනය වන පුච්ඡයේ චර්මල නිපත්‍ර දෙකක් අතර රැඳී ඇත. පළලින් සෙ.මී. 3-5 වන ගෝලාකාර හැඩැති ගැහැණු මල් හුදෙකලාව, පොකුරේ අක්ෂයේ මතුපිට මත සෘජුවම පිහිටා ඇත. එමෙන්ම, පළලින් සෙ.මී. 15-25 අතර වන, දළ වශයෙන් ගෝලාකාර වූ සෑම ඵලයකම විශාල බීජ 1-3 පමණ අඩංගු වේ. විශේෂය මත පදනම්ව, ඵලයන්හි වර්ණයන් කළු සිට දුඹුරු, කහ හෝ තැඹිලි වශයෙන් වෙනස් වේ. මෙහි තන්තුමය මදය සුවඳවත් හා මිහිරිමය රසයකින් යුක්ත වේ. අලි, වඳුරන් හා වෙනත් පලතුරු ආහාරයට ගන්නා සතුන්ගේ පරිභෝජනයෙන් එය ආරක්ෂා කර ගැනීම සඳහා සෑම බීජයක්ම කාෂ්ඨීය අභ්‍යන්තරාවරණයකින් ආවරණය වී ඇත. බීජ ප්‍රරෝහණයේ දී, නොමේරූ බීජ පැළය පසේ පහලට විහිදෙන අතර පොළවෙන් මතුපිට දැකිය හැක්කේ පත්‍ර කිහිපයක් පමණි. මෙය සවානා බිම් වල නිතර ඇතිවන ලැව්ගිනි වලින් ආරක්ෂා වීමට උපකාරී වේ. නිර්ණය නොකරන ලද වර්ෂ ගණනාවකට පසුව බීජ පැළයෙන් කඳ සෑදෙන අතර ලැව්ගිනි වලට අවම වශයෙන් ගොදුරු වන ලෙස සැවානා බිම් වල ඉක්මනින් වර්ධනය වේ.

විශේෂ
 Borassus aethiopum - අප්‍රිකානු තල් ශාක, Rônier (සහ තවත් නම්) (නිවර්තන අප්‍රිකාව සහ මැඩගස්කරය)
 Borassus akeassii - Ake Assi's තල් ශාක (බටහිර සහ මධ්‍යම අප්‍රිකාව)
 Borassus flabellifer - ආසියානු තල් ශාක/ලොන්ටාර් (Lontar ) තල් / ඩබ් (Doub) තල් (ඉන්දියාවේ සිට ඉන්දුනීසියාව දක්වා දකුණු ආසියාවේ)
 Borassus heineanus - නිව් ගිනියා තල් ශාක (නිව් ගිනියාව)
 Borassus madagascariensis - මැඩගස්කර් තල් ශාක (මැඩගස්කරය)

තල් ශාක වගාව සහ භාවිතයන්

ආර්ථික වශයෙන් වැදගත් වන තල්, විශේෂයෙන් අග්නිදිග ආසියාවේ පුළුල් ලෙස වගා කර ඇත. ඉතා දීර්ඝ කාලයක් තිස්සේ කාම්බෝජය සහ ඉන්දියාව යන රටවල් වල ඉතා වැදගත් ශාඛ වලින් එකක් බවට පත්ව තිබූ මෙම තල් ශාඛයේ භාවිතයන් 800කට වඩා තිබුණි. මෙහි කොළ වහලවල් හෙවිලි කිරීමට, පැදුරු, කූඩ, අවාන, තොප්පි, කුඩ සෑදීමට මෙන්ම ලිවීමේ ද්‍රව්‍යයක් ලෙස ද භාවිත කර ඇත.

කාම්බෝජයේ, ජාතික පුෂ්ප සලකුණ ලෙස සලකන මෙම ශාකය අන්කෝර් වට් විහාරය අවට වගාකර තිබෙනු දක්නට හැක. තල් ශාකයට අවුරුදු 100කට වඩා ජීවත් විය හැක.

පැරණි ඉන්දියාවේ සහ ඉන්දුනීසියාවේ, තල් කොළ ඔවුන්ගේ ලියන කඩදාසි ලෙස භාවිත කරන ලද අතර කොළයේ සමාන්තර රේඛා ඉරි ලෙස ප්‍රයෝජනවත් වීය. ඉන්දියාව තුළ, සුදුසු ප්‍රමාණය, හැඩය හා ස්වභාවය අඩංගු මේරූ කොළ තෝරා ගෙන ඒවා ලුණු සමඟ කහ කුඩු යෙදූ උතුරන ජලයෙන් තම්බා සංරක්ෂණය කරන ලදී. එය එක්වරක් ප්‍රමාණවත් තරම් වියලුණු පසු, කොළයේ මතුපිට පෘෂ්ඨයන් ලුහු යමහල් පාෂාණ(pumice) මඟින් ඔපවත් කර නිසි ප්‍රමාණයට කපා එක් කෙළවරක සිදුරක් සාදා ඇත. එක් එක් කොළ පිටු හතරක ඇති අතර ලිවීමට පන්හිඳක් භාවිත කර ඇත. ඒවා බැඳි අකුරින් හා අන්තර් සම්බන්ධිත ශෛලියකින් ලියනු ලැබේ. සම්පූර්ණ කරන ලද කොළ පසුව මිටි ලෙස බැඳ ඇත.

ගසේ කළු පැහැති දැවය දෘඪ, බර සහ කල් පවත්නා අතර විශේෂයෙන් රේගුව ආශ්‍රිත, වැටවල්, බෝට්ටු වැනි ජලයට නිරාවරණය වන නිර්මාණ ඉදිකිරීම් සඳහා ඉහල වටිනාකමක් හිමිවේ.

තල් ශාකය, මීට අමතරව ආහාර වර්ග ගණනාවක් සම්පාදනය කරයි. නොමේරූ ශාක එළවළු ලෙස පිසින අතර බැද හෝ කොටා ආහාර සකස් කර ගනී. ජෙලි වැනි බීජ ඇති නොමේරූ පලතුරු, බැද හෝ අමුවෙන් ආහාරයට ගනු ලැබේ. රා නමින් පැණිරස ස්‍රාවයක් පිරිමි සහ ගැහැණු මල් පොකුරු වලින් ලබා ගත හැකි අතර මේවා පැසවා අරක්කු නැමැති පානයක් සාදාගත හැකිය. නැතහොත් එය සාන්ද්‍රිත කොට හකුරු/ තල් සීනි ලෙස හැඳින්වෙන ශුද්ධ නොකරන ලද සීනි නිපදවනු ලැබේ. එය ඉන්දුනීසියාවේ ගුලා ජාවා (ජාවා සීනි) ලෙස හඳුන්වන අතර පුළුල් ලෙස ජාවා ආහාර සඳහා භාවිත වේ. සැපිය හැකි කෙටි ආහාරයක් වන ඔඩියල් නිපදවීම සඳහා මුල් වියලා ගත හැක. මීට අමතරව, ශාක සාරය විරේචකයක් ලෙස ගනු ලබන අතර, ඖෂධීය වටිනාකම් ශාකයේ අනෙකුත් ප්‍රදේශවලට ආරෝපිතය.

සිංහල සංස්කෘතිය තුළ
තල් ගස තමිල්නාඩුවේ නිල වෘක්ෂයකි. ඉංග්‍රීසි සංස්කෘතිය  තුළ එය කර්පහ, "නුන්ගු", "ආකාශ ගස" ලෙස හඳුන්වන අතර එහි සියලුම කොටස් භාවිත කළ හැකි නිසා ගෞරවයකට ලක් වේ. අලුතින් ප්‍රරෝහණය වූ බීජ මතුපිටට පහළින් පෝෂ්‍යදායී, තම්බා ආහාරයට ගත හැකි තන්තුමය මාංසල අංකුර සාදයි. මෙම ප්‍ර්‍රරෝහණය වූ බීජයේ, ජල චෙස්නට් රසැති නමුත් පැණිරස සවිමත් මදය පිටතට ගැනීමට දෘඩ කටුව විවර කළ යුතුය. තැම්බීමෙන් හෝ කරකිරීමෙන් පසු ඵල වල ඉදුණු තන්තුමය පිටත ස්ථරය ආහාරයට ගත හැකි වේ. ඵල මෘදුවන විට; දෘඩ කටුව ඇතුළත ඇති, සිසිල් සහ ඛනිජ වලින් පොහොසත් මදය ආහාරයට ගත හැකි ජෙලිමය තත්වයට පත්වේ. ගසේ මුදුනේ ඇති ගොබය කපා ගත් විට කේක් සාදා ගත හැක. පුරාණ කාලයේ දී, වියළි තල් කොළ අත්පිටපත් ලිවීමට භාවිත කරන ලදී.

පලක්කාඩ්, කේරල
කේරල ප්‍රාන්තයේ පලක්කාඩ් දිස්ත්‍රික්කය තල් ඉඩම් (കരിമ്പനകളുടെ നാട്) ලෙස ප්‍රචලිත වී ඇත. තල් ගස් මෙම දිස්ත්‍රික්කයේ සලකුණ ලෙස හඳුන්වන අතර එයට විශාල සංස්කෘතික, සාහිත්‍යමය හා උරුමය පිළිබඳ සම්බන්ධයක් ඇත. බොහෝ නවකතා, කතා සහ කවි මෙම ගස් වටා බැඳී ඇත. ඉන්දියානු ලේඛිකාවක වන ඕ වී විජය විසින් ලියන 'ද පාත් බ්‍රේකින්' නම් වූ මලයාලම් නවකතාව පිළිබඳව Khasakkinte Itihasam විසින් තල් ගස් පිළිබඳව විවිධ කෝණ වලින් සඳහන් කරයි. විශේෂයෙන් ම නැගෙනහිර පලක්කාඩ්හි ජීවත් වන බොහෝ දෙනෙක්; සමූපකාර සමිති මඟින් පාලනය වන වෙළඳ සැල් වල විකුණනු ලබන, තල් රා කැපීමෙන් ලැබෙන ආදායම මත ජීවත් වෙති. දිස්ත්‍රික්ක බලධාරීන් විසින් මෙම ගස් සංරක්ෂණයට හා පලක්කාඩ්හි අනන්‍යතාව පවත්වා ගැනීමට පියවර ගනිති.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
 http://www.plantnames.unimelb.edu.au/Sorting/Borassus.html - මෙය බහුභාෂාවන්ගෙන් පලතුරු වල නම් ඇතුලත් අනර්ඝ ඕස්ට්‍රේලියානු වෙබ් පිටුවකි.
 http://www.pacsoa.org.au/palms/Borassus/index.html
 http://www.borassus-project.net

තල් ශාකය


مارفن نيل سيمون  (4 يوليو 1927-26 أغسطس 2018) كان كاتبًا مسرحيًا أمريكيًا وكاتب سيناريو ومؤلفًا. كتب أكثر من 30 مسرحية، ونفس العدد تقريبًا من نصوص الأفلام السينمائية التي اقتبسها من مسرحياته. رُشِّح سيمون لجائزتي الأوسكار وتوني مجتمعتين أكثر من أي كاتب آخر.

نشأ سيمون في مدينة نيويورك خلال فترة الكساد الكبير. أثرت مشاكل والديه المالية على زواجهما، فجعل ذلك معظم فترة طفولته غير سعيدة ومضطربة. غالبًا ما لجأ إلى دور السينما حيث كان يستمتع بمشاهدة الكوميديين الأوائل مثل تشارلي تشابلن. بدأ في كتابة النصوص الكوميدية للبرامج الإذاعية والبرامج التلفزيونية الشعبية المبكرة، وذلك بعد تخرجه من المدرسة الثانوية وقضاء بضع سنوات في احتياطي القوات الجوية لجيش الولايات المتحدة. شملت هذه النصوص الكوميدية برنامج المنوعات يور شو أوف شادوز (إذ عمل في عام 1950 إلى جانب كتاب شباب آخرين بما في ذلك كارل راينر وميل بروكس وسلمى دايموند)، وذا فيل سيلفرز شو الذي استمر عرضه منذ عام 1955 حتى عام 1959.

كانت أول مسرحية له بعنوان كوم بلو يور هورن (1961)، واستغرقه الأمر ثلاث سنوات لإكمالها وعُرِضت 678 مرة على مسرح برودواي. كتب بعدها مسرحيتين ناجحتين وهما بيرفوت إين ذا بارك (1963) وذا أودّ كوبل (1965) التي أدت إلى فوزه بجائزة توني. جعله ذلك من المشاهير الوطنيين و«الكاتب المسرحي الجديد الأكثر إثارة في برودواي». استمر بكتابة الأعمال المسرحية والسينمائية من ستينيات إلى ثمانينيات القرن العشرين. استندت بعض أعماله السينمائية إلى أعماله المسرحية الخاصة. تنوع أسلوبه بين المهزلة والكوميديا الرومانسية إلى الكوميديا الدرامية الأكثر جدية. حصل بشكل عام على 17 ترشيحًا لجائزة توني وفاز بثلاث منها. كانت لديه أربعة إنتاجات ناجحة عُرِضت في برودواي في نفس الوقت في عام 1966؛ وأصبح في عام 1983 الكاتب المسرحي الوحيد الذي يملك مسرحًا في نيويورك باسمه (مسرح نيل سيمون) الذي سُمِّي على شرفه.

الشخصيات
قالت كوبرينس إنه عادة ما كانت شخصيات سيمون «شخصيات ناقصة وغير بطولية ذات قلوب بيضاء»، وربطت أسلوب سيمون الكوميدي بأسلوب الكاتب المسرحي اليوناني ميناندر. استخدم ميناندر، مثل سيمون، أيضًا الأشخاص العاديين في ظروف الحياة الأسرية، ومزج الفكاهة والمأساة في مواضيعه. اعتمدت العديد من مسرحيات سيمون الأكثر تميزًا على المشاهد الثنائية (التي تُظهر شخصيتين في نفس المشهد)، كما هو الحال في أجزاء من مسرحيتي كاليفورنيا سويت وبلازا سويت.

حاول سيمون إنشاء صورة لشخصياته قبل الكتابة عنها. قال إن مسرحية ستار سبانغلد غيرل، التي فشلت في شباك التذاكر، كانت «المسرحية الوحيدة التي كتبتها على الإطلاق التي لم يكن لدي صورة مرئية واضحة للشخصيات في ذهني عندما جلست أمام الآلة الكاتبة». اعتبر سيمون أن «بناء الشخصية» واجب، وأشار إلى أن «الخدعة تتجسد بإنجاز ذلك بمهارة». خلق العديد من الكتاب الآخرين شخصيات حية، ولكنهم لم يقتربوا مما فعله سيمون، وذكر كاتب السيرة الذاتية روبرت جونسون أنه «لم يكن لسايمون نظراء بين الكتاب المسرحيين الكوميديين المعاصرين».

غالبًا ما أضحكت شخصيات سيمون الجمهور بالردود السريعة الفكاهية، والتي يمكن تصديقها من خلال كتابة سايمون الماهرة للحوار. أعاد سيمون إنتاج الحوار «بمهارة» لدرجة أن شخصياته عادة ما كانت مقنعة، وكان من السهل على الجماهير التعرف والضحك عليها. عبّرت شخصياته أيضًا عن «مخاوف البشر الجدية والمستمرة، وذلك بدلاً من الأدوات الموضعية البحتة». أشار ماكغفرن إلى أن شخصيات سيمون بعيدة دائمًا عن الزيف والسطحية واللاأخلاقية»، وأضاف أنها تعبر أحيانًا عن «النقد الصريح والضمني للحياة الحضرية الحديثة من ناحية ضغوطها وفراغها وماديتها»، ولم تظهر شخصياته أيضًا بصورة تتعدى فيها على المجتمع.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من البرونكس
أفراد عسكريون من مدينة نيويورك
حائزون على جائزة توني
حائزون على جائزة دراما ديسك
حائزون على جائزة غولدن غلوب لأفضل سيناريو
حائزون على جائزة مارك توين
خاضعون لزراعة كلية
خريجو ثانوية ديوايت كلينتون
خريجو جامعة دنفر
خريجو مدرسة تيش العليا للفنون
كتاب أمريكيون في القرن 20
كتاب دراما ومسرح أمريكيون
كتاب دراما ومسرح أمريكيون في القرن 20
كتاب دراما ومسرح أمريكيون يهود
كتاب سيناريو أمريكيون
كتاب سيناريو من ولاية نيويورك
كتاب من ذا برونكس
كتاب من مدينة نيويورك
كتاب وكاتبات سيناريو أمريكيون يهود
كوميديون أمريكيون في القرن 20
كوميديون ذكور أمريكيون يهود
كوميديون وكوميديات يهود
كوميديون يهود أمريكيون
مكرمون من مركز كينيدي
ممثلو وممثلات مسرح أمريكيون
مواليد 1927
مواليد في نيويورك
وفيات 2018
وفيات الالتهاب الرئوي في مدينة نيويورك
وفيات الالتهاب الرئوي في ولاية نيويورك
وفيات بأمراض معدية في نيويورك
وفيات بسبب الفشل الكلوي
وفيات بسبب ذات الرئة
وفيات في مانهاتن
يهود أمريكيون

نيل سيمون


Decimoputzu ist eine italienische Gemeinde (comune) mit  Einwohnern (Stand ) in der Metropolitanstadt Cagliari auf Sardinien. Die Gemeinde liegt etwa 21,5 Kilometer nordwestlich von Cagliari.

Geschichte
Kriegergräber im seit etwa 3000 v. Chr. genutzten Hypogäum von Sant'Iroxi im Ortsteil Sant'Iroxi (auch San Giorgio) enthielten einige Bronzewaffen und konnten auf die Zeit ab 1600 v. Chr. datiert werden. Das Fragment eines Elfenbeinköpfchens aus dem 14. Jahrhundert v. Chr., das in der Ortschaft Mitza Pùrdia di Decimoputzo entdeckt wurde, stellt einen der bisher ältesten entdeckten Importe aus dem östlichen Mittelmeerraum auf Sardinien dar.

Verkehr
Die östliche Gemeindegrenze bildet die Strada Statale 196 di Villacidro.

Beim Ortsteil Sa Doda gibt es einen kleinen Flugplatz (Aviosuperficie) für die Allgemeine Luftfahrt.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort auf Sardinien

Decimoputzu


An Digitaria floridana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Albert Spear Hitchcock. An Digitaria floridana in nahilalakip ha genus nga Digitaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Digitaria (Poaceae)

Digitaria floridana


Opteron, AMD firmasının K8 kod adı çalışmalarını başlattığı x86-64 mimarisine sahip ilk sunucu hedefli işlemcisidir. İşlemci, AMD'nin daha önceleri iddialı olmadığı giriş ve orta seviyeli sunucu piyasasında söz sahibi olmasını sağladı. Intel x86-64'ün engellenemeyen yükselişine seyirci kalamadı ve aynı mimariye sahip işlemcilerini EMT-64 eki ile piyasaya sürdü.

Opteron ailesi işlemcilerin ortak özellikleri:
 işlemci çekirdeği içine gömülü bellek denetleyici
 1,4 GHz'den 2,6 GHz'ye kadar saat frekansı
 işlemci başına 3 adet HT (HyperTransport) veriyolu bağlantısı
 128K L1, 1024K L2 cep bellek
 4-8 işlemcili sistemlere kadar çok işlemcili sistemler için destek, NUMA mimarisine uygun
 Genel olarak Güç tüketimi ve işlem gücü açısından Intel Xeon işlemcileri ile eşdeğer veya daha iyi performans gösterirler.
 32 bitlik uygulamaları da çalıştırabilme.

Mikroişlemciler
Advanced Micro Devices
Advanced Micro Devices x86 mikroişlemciler

Opteron


Pó ist eine Gemeinde im Westen Portugals. Sie gehört zum Kreis Bombarral im Distrikt Leiria, besitzt eine Fläche von  km² und hat  Einwohner (Stand ).

Die Freguesia entstand am 1. Januar 1985 durch Abtrennung von der Freguesia Roliça. Der Ort liegt etwa acht Kilometer nordwestlich der Kreisstadt Bombarral. Der überwiegende Teil des Gemeindegebiets liegt in einer flachen Ebene. Im Plateau Cezaredas entspringen einige Wasserläufe, darunter der Galvão, den in Pó zwei römische Brücken überspannen.

Auf dem fruchtbaren Boden betreiben die Einwohner Landwirtschaft, Obst- und Weinbau. Ortspatronin ist die heilige Katharina von Alexandrien, deren Fest jährlich am 25. November gefeiert wird.

Bauwerke
Das Ortsbild wird bestimmt von der Pfarrkirche vom Anfang des 20. Jahrhunderts.

Einzelnachweise

Weblinks

Bombarral

Pó


El Frente de Liberación Nacional (EAM - Ethnikon Apeleutherotikon Metopon) griego fue la principal organización de resistencia al Eje durante la Segunda Guerra Mundial y, en la posguerra, la parte derrotada en la guerra civil griega. Organización del tipo "frente popular" controlada por el Partido Comunista Griego, fue la mayor organización de la resistencia griega y la más activa.

En la lucha por el poder tras la retirada del Eje en el otoño de 1944 las fuerzas conservadoras, encabezadas por el rey Jorge II de Grecia y respaldadas por el Reino Unido y, más tarde, por los Estados Unidos, lograron la derrota de EAM. Durante la guerra Churchill defendió la necesidad del regreso del monarca para asegurar que Grecia no quedase controlaba por un gobierno comunista y para tratar así de mantener la influencia británica en el Mediterráneo oriental.

Orígenes
El apoyo del rey Jorge II de Grecia al golpe fascista de Estado del  de Ioannis Metaxas dio lugar a una amplia corriente republicana en el país, que culpaba al monarca de la implantación de un régimen fascistas. Esto dio lugar al surgimiento de un vigoroso movimiento de resistencia de la izquierda, dominado por el Partido Comunista, durante el periodo de ocupación por el Eje.

El Partido Comunista Griego comenzó a crear organizaciones clandestinas tras la derrota griega a manos de Alemania en abril de 1941. En mayo se creó la «Ayuda Nacional Mutua» (EA) y en julio el "Frente Nacional de Liberación de los Trabajadores" (EEAM), bajo control total comunista.

El EAM se fundó el , con un comité central de 25 miembros, supuestamente representantes de otras tantas organizaciones, aunque desde el comienzo con aspecto de estar controlado por el KKE. Los partidos unidos en EAM eran claramente de izquierda, aunque el movimiento tenía la herencia antifascista y su expresión organizativa era la de un frente popular centrado en la liberación nacional y en la reforma democrática del país. Sin embargo, muchos de los principales políticos Republicanos de derecha y tradicionales, así como los principales militares de la época no ingresaron en la organización.

Las primeras acciones tuvieron lugar el aniversario del comienzo de la guerra greco-italiana, el 28 de octubre, con un discurso patriótico en la Universidad de Atenas y la escritura en fuego del nombre de la organización en el monte Himeto. Al año siguiente hubo manifestaciones de estudiantes y huelgas contra el reclutamiento forzoso de trabajadores en marzo.

El  el comité central proclamó la creación de una sección armada, ELAS. El anuncio público se hizo el . EL KKE trató de no aparecer como el creador directo de la formación armada.

Estructura y características
EAM, formada por la coalición de cinco partidos que contaban con un representante cada uno, formó pronto una serie de organizaciones subsidiarias que fueron la fuente de su influencia en la resistencia griega: la organización armada, el Ejército Popular de Liberación Nacional (ELAS), la "Organización Unida de la Juventud Panhelénica" (EPON), la "Ayuda Nacional Mutua" (EA) o el "Frente de Liberación Nacional de los Trabajadores" (EEAM). Estas organizaciones permitieron la participación masiva de la población en la resistencia al ocupante.

Aunque la mayor parte de los simpatizantes de EAM provenían de las clases más humildes, contó con respaldo en todas las clases sociales. Obispos, generales o profesores universitarios se afiliaron a la organización. Prácticamente todos los dirigentes sindicales griegos se afiliaron a EEAM.

Uno de los éxitos de EAM, controlado por el KKE, fue la combinación de la estructura piramidal de control de EAM con la implantación del autogobierno local en las poblaciones bajo su control. Hombres y mujeres tenían derecho a votar en la elección de los órganos de gobierno local establecidos en los territorios bajo control de EAM. La autonomía local, que llegó a extenderse a dos tercios del territorio nacional hacia el final de la ocupación y llegaba hasta los distritos y las prefecturas, fue en general bien recibida por la población y funcionó con relativa eficacia como sustituto de la administración tradicional.

La base de EAM se encontraba en sus organizaciones locales. En cada localidad bajo su control actuaban 4 secciones de EAM: EPON, EA, un comité de EAM y ETA, encargada de recolectar una especie de impuesto para el sostenimiento de ELAS. El secretario del comité local de EAM, que controlaba el resto de secciones, solía ser un miembro del KKE y era la figura a través de la que el partido comunista controlaba EAM. La estructura piramidal de la organización reforzaba este control.

Los secretarios de comités de varias localidades elegían a los miembros del comité de distrito que, a su vez, elegían un secretario de distrito. Varios de estos escogían al comité de prefectura que seleccionaba a su vez un comité regional, que abarcaba grandes regiones griegas como Tesalia o el Peloponeso. Cada una de estas regiones, además de las principales ciudades, enviaban un representante al comité central de EAM. Este contaba con 25 miembros.

Monarquía y comunismo
En su intento de formar un Estado paralelo al del gobierno exiliado, el  EAM anunció la creación de «comités populares de autogestión», organismos de administración local.

A comienzos de 1944, los dos principales posturas que caracterizaban la política griega eran el comunismo y la monarquía. Los comunistas, los únicos con apoyos en todos los lugares cruciales en el futuro enfrentamiento (las fuerzas armadas, la resistencia, la capital, la marina o entre los políticos tradicionales) aprovecharon las disputas entre las fuerzas republicanas y las monárquicas.

El , los comunistas formaron el «Comité Político de Liberación Nacional» (PEEA), con un impresionante número de personalidades destacadas, que inmediatamente tomó las responsabilidades de un Gobierno clandestino, a pesar de asegurar lo contrario al Gobierno en el exilio. El comité debía encargarse de organizar un Consejo Nacional (parlamento) en las zonas liberadas —por primera vez con participación femenina— y de redactar nuevas leyes. Servía además para presionar al Gobierno en el exilio para formar un nuevo gobierno de unidad nacional. Las principales acciones del PEEA en sus seis meses de existencia fueron principalmente de coordinación de las administraciones locales y regionales ya establecidas y la promulgación de cierta legislación liberal (declaración del demótico como idioma nacional, igualdad de retribución a ambos sexos, implantación del salario mínimo...).

El , como consecuencia de la conferencia de Líbano surgida del deseo creciente de la formación de un Gobierno de unidad nacional y del motín de tropas griegas de 1944, EAM pasó a formar parte del nuevo Gobierno de unidad encabezado por Georgios Papandreu. El PEEA y el parlamento provisional elegido poco después de su creación fueron disueltos.

También en septiembre, EAM aceptó el llamado «acuerdo de Caserta» por el que todas las unidades armadas en territorio griego pasaban a estar controladas por el gobierno de unidad nacional de Papandreu. Un general británico debía dirigir estas fuerzas.

Evacuación alemana y guerra civil

Los Gobiernos británico y estadounidense participaron activamente en la destrucción militar de EAM y en la restauración de la monarquía en Grecia entre 1944 y 1950. Entre las consecuencias de la intervención militar anglo-norteamericana se contaron la formulación de la «Doctrina Truman», el regreso de la monarquía y de la derecha política al poder o la idealización por esta de la figura de Ioannis Metaxas.

Notas y referencias

Bibliografía

Resistencia griega

Frente de Liberación Nacional (Grecia)


Sinfonía nº40 / Nathalie es un sencillo de la agrupación Dúo Albeniz, lanzado en 1973 bajo el sello discográfico chileno DICAP, poco antes de su cierre producto del Golpe de Estado en Chile de 1973 y posterior inicio de la dictadura militar.

Lista de canciones

Referencias

Sencillos de 1973
Sencillos de Discoteca del Cantar Popular

Sinfonía n.º 40 / Nathalie


Giuseppe Antonio Sala (Roma, 27 de outubro de 1762 - Roma, 23 de junho de 1839) foi um cardeal italiano.

Nascimento
Nasceu em Roma em 27 de outubro de 1762. Filho de Giuseppe Antonio Maria Sala, funcionário da alfândega, e de Ana Sacchetti. Teve dois irmãos: Domenico (estava a serviço de dom Pier Antonio Tioli na Cúria Romana) e Giovanni (contador da SC do Bom Governo); e quatro irmãs: Teresa (uma freira), Maria Caterina (casada com Baldassare Cugnoni), Rosalba (uma freira) e Gertrude (casada com Giovanni Battista Apolloni).

Educação
Estudou letras e filosofia no Collegio Romano ; e teologia na Faculdade Dominicana de S. Maria sopra Minerva, obtendo o doutorado em teologia em 1761.

Sacerdócio
Ordenado, (sem mais informações encontradas). Secretário da legação papal em Paris, 1801-1804; participou das negociações da Concordata de 1801 entre a França e a Santa Sé para regular a vida da Igreja no país após a Revolução Francesa. Secretário da delegação apostólica que Pio VII estabeleceu em Roma quando foi forçado a deixar a cidade pelos franceses, 1809; expulso para a Úmbria. Secretário da SC da Reforma e da SC dos Assuntos Eclesiásticos Extraordinários, 1814. Secretário da SC dos Ritos e do Conselho Tridentino, dezembro de 1825.

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 30 de setembro de 1831; recebeu o chapéu vermelho em 3 de outubro de 1831; e o título de S. Maria della Pace, 24 de fevereiro de 1832. Ele foi designado para o SS.CC. do Conselho Tridentino, Assuntos Eclesiásticos Extraordinários, Ritos, Reconstrução da Basílica de S. Paolo fuori le mura, Residência dos Bispos, Indez, Propaganda Fide e da Congregação Particular da China. Presidente de uma comissão de saúde pública para os hospitais da reforma, 1834. Prefeito da SC do Índice, 21 de março de 1834 até 21 de novembro de 1834. Prefeito da SC dos Bispos e Regulares, 21 de novembro de 1834 até sua morte. Presidente do Hospital de S. Giacomo em Augusta. Arcipreste da basílica patriarcal da Libéria, 11 de dezembro de 1838.

Morte
Morreu em Roma em 23 de junho de 1839, ao meio-dia; em 21 de junho, ele recebeu os últimos sacramentos. Exposto na igreja de S. Carlo ai Catinari, Roma, onde se realizou o funeral; e enterrado em seu título, S. Maria della Pace. Seu sobrinho e herdeiro, Pietro Sala, ergueu um monumento à sua memória no lado direito da porta principal daquela igreja. Ele tinha uma grande coleção de livros que deixou para os padres jesuítas.

Cardeais nomeados pelo papa Gregório XVI

Giuseppe Antonio Sala


Eva Luisa Aguirre Muñíz,  más conocida como «Evita», es una presentadora de televisión, actriz y cantante mexicana, originaria de Guadalajara, Jalisco. Se retiró en 1971.

Biografía
Se inició en el canal 4 de Guadalajara cuando el director del Televicentro tapatío, Mario Rincón, la descubrió. Llegó a tener su propio programa llamado Niñerías con Hemostyl patrocinado por el jarabe Hemostyl.  Este programa se empezó a grabar y a distribuir por varias televisoras de la República Mexicana.

Inició su carrera en el cine con la película Ven a cantar conmigo (1967). Esta película se filmó en Guadalajara y Chapala; Evita acompañada de Robert Conrad y Alicia Bonet, mostró los lugares más importantes de la perla tapatía como el Hospicio Cabañas y el Mercado San Juan de Dios. También es conocida por sus participaciones estelares en Mi padrino (1969) y El nano (1971), películas de Capulina.

Grabó varios discos, entre ellos Ven a cantar conmigo con las canciones de las película. La película y el disco la llevaron a una gira por Centro y Sudamérica. Pero el disco más ambicioso fue El rancherito Juan donde Ferrusquilla narraba un cuento y Evita cantaba diferentes canciones que se hilaban a la narración.

Es hija de Mary Muñiz por lo que le empezaron a llamar Evita Muñíz, aunque nunca usó ese apellido.
La familia de Evita siempre estuvo ligada al espectáculo. Su madre, además de ser presentadora del programa Club del hogar, formó un dueto con su hermana Patricia, y la cantante de cumbia Linda Vera es su tía.

Filmografía

Referencias

Enlaces externos

 Evita en InfoPersonas

Nacidos en Guadalajara (México)
Presentadores de televisión de México
Actrices de cine de México
Cantantes femeninas de México
Cantantes de Jalisco
Actrices de Jalisco

Evita (actriz)


{ "type": "ExternalData", "service": "geoline", "ids": "Q1377684", "properties": { "stroke": "#3b78cb", "stroke-width": 1 } }
Der Lake Scugog ist ein künstlicher See auf der Grenze zwischen der City of Kawartha Lakes und dem Township of Scugog in der kanadischen Provinz Ontario.

Lage
Der See liegt zwischen den beiden Städten Port Perry und Lindsay. In Port Perry endet ein Seitenarm des Trent-Severn-Wasserweges.

Der Wasserspiegel des Sees wurde in der Vergangenheit mehrmals erhöht und wieder abgesenkt. Der Lake Scugog hat eine Gesamtfläche von 63,74 km² und eine maximale Tiefe von 7 m.

Etymologie
Der Name "Scugog" ist möglicherweise ein Ojibwe-Wort für "mooriges Wasser". Gemäß den Place Names of Ontario von Alan Rayburn soll "Scugog" jedoch ein Wort der Mississaugas sein und soviel bedeuten wie "Wellen, die ins Kanu schwappen".

Geographie
Lake Scugog hat eine Fläche von 68 km² und eine durchschnittliche Tiefe von 1,4 m. Nennenswerte Zuflüsse sind: Blackstock Creek, Cawkers Creek und Nonquon River.

Sein einziger Abfluss bildet der Scugog River, der zum Sturgeon Lake, einem der Kawartha Lakes, nach Norden fließt.

Gemeinden am See sind: Seagrave, Port Hoover, View Lake und Ceasarea.

Scugog Island, dessen Inselstatus umstritten ist, da sein südwestlicher Teil einen saisonal überflutetes Sumpfgebiet darstellt, liegt zentral im See.

Mehrere insgesamt 2,57 km² große Reservate (u. a. Mississaugas of Scugog Island First Nation) der First Nations, hier hauptsächlich der Mississaugas, mit 131 Einwohnern befindet sich auf Scugog Island.

Hydrologie
Im See lagert sich jährlich etwa 1 mm Mergel ab. Während Trockenperioden im Sommer verliert der See viel Wasser über Verdunstung. Der Wasserstand fällt dann so stark, dass der Abfluss über den Scugog River zum Erliegen kommt.

Geschichte
Der See hat eine Geschichte mit wechselnden Wasserständen. Ursprünglich existierten zwei Seen, welche über einen breiten Kanal miteinander verbunden waren. Der Kanal führte durch ein sumpfiges Gelände.
1834 wurde bei Lindsay am Scugog River ein Damm errichtet, um eine Getreidemühle mit Wasserkraft anzutreiben. Der Wasserspiegel stieg um über 3 Meter und überflutete die ursprünglichen Seen. Der heutige Damm befindet sich weiter oberstrom.

Während dieser Periode in den 1830er Jahren als hohe Wasserstände herrschten, bildeten sich die Inseln Washburn, Nonquon (heute Seven Mile), Ball, Platten und die große zentral gelegene Scugog. Heute bilden diese mit Ausnahme von Scugog Island Teile des Festlands. Aufgrund künstlicher Kanäle ist heute Scugog Island noch als Insel zu betrachten.

Das stehende Wasser war damals Ursache für Seuchen auf den nahegelegenen Farmen. Die lokale Bevölkerung akzeptierte den Stausee nicht und rissen schließlich im Sommer 1838 den Staudamm nieder.

Der Wasserspiegel des Stausees wurde daraufhin im Jahre 1843 um einen Meter gesenkt. Dies entsprach dem maximalen natürlichen Wasserstand während des Frühjahrshochwassers.

Der Board of Works of the Province of Canada übernahm den Bau eines neuen Damms und einer Schleuse, welche 1844 fertiggestellt wurden. Dieser besaß auch eine Holzriese für Baumstämme.

Naturgeschichte
Das die ursprünglichen Seen umgebende Sumpfgebiet war früher reich an Wasserreis und Moosbeeren, welche von den Ureinwohnern geerntet wurde. Die Überflutung dieser Gebiete führte zu deren Verschwinden.

Der See ist fischreich. Es gibt eine Eisfischsaison vom 1. Januar bis zum 1. März.

Im Lake Scugog werden folgende Fischarten gefangen: Glasaugenbarsch, Forellenbarsch, Schwarzbarsch, Muskellunge, Amerikanischer Flussbarsch, Crappie und Sonnenbarsche.

Einzelnachweise

Weblinks
 Lake Scugog bei Natural Resources Canada

SScugog, Lake
Stausee in Nordamerika
See in Ontario
Kawartha Lakes (Ontario)

Lake Scugog


TV.com er en hjemmeside, der drives af CBS Interactive, der er en division i CBS Corporation. Hjemmesiden blev etableret den 1. juni 2005, hvor den afløste den tidligere TV Tome. Siden har fokus på TV og tv-serier.

Fokus blandt tv-serierne er på engelsksprogede serier, der enten er produceret eller sendes i USA, Storbritannien, Canada, Australien, New Zealand, Republikken Irland og Japan.

Eksterne links
 TV.coms website

Etableret i 2005
Underholdningsnetsteder

TV.com


شريك 2  فيلم رسوم متحركة قامت بإنتاجه شركة دريم ووركس أنيمايشن الأمريكية في عام 2004.

القصة
شريك وفيونا قد عادا للتو من شهر العسل، ليجدا نفسهما مدعوان إلى حفل زواج فيونا والذي اعداه والدي فيونا - فذهبا إلى المملكة البعيدة جدا جدا برفقة الحمار، فيفاجا والدي فيونا بها وبزوجها ! غولان اخضران مخيفان وحمار ناطق من عالم الاساطير ! وأصبح حفل زواج فيونا إلى ساحة قتال بين الملك وشريك - شارمين الذي عانى الصعاب ليتسلق أعلى غرفة في أعلى برج، ويجد ثعلبا عجيبا غير محدود الجنس فيقول له : ماذا ! وهنا تبدا الاحداث بالتصاعد عندما يشرب شريك وصديقه الحمار جرعة سحرية حولت شريك إلى إنسان وسيم والحمار إلى حصان أبيض بمساعدة قط الاحذية الذي ارسله الملك لقتل شريك.

الأداء الصوتي
 مايك مايرز بدور شريك.
 كاميرون دياز بدور فيونا.
 إيدي ميرفي بدور دونكي.
 أنطونيو بانديراس بدور القط.
 جولي أندروز بدور الملكة ليليان.
 جون كليز بدور الملك هارولد.
 روبرت ايفرت بدور الأمير الوسيم.
 جنيفر سوندرز بدور الجنيّة العرّابة.

الأصوات العربية
 أسمهان بيطار - فيونا
 داني بستاني - دونكي
 سيلينا شويري - العرابة الساحرة
 عبدو حكيم - بينوكيو، جيرام
 شربل أيوب
 فادي الرفاعي - مونغو

اقرأ أيضاً

 شريك

المصادر

روابط خارجية

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
الأخوان غريم
أفلام أخرجها أندرو آدمسون
أفلام أخرجها كونراد فيرنون
أفلام أصدقاء أمريكية
أفلام أمريكية
أفلام إنتاج 2004
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام تضم شخصيات مؤنسة
أفلام تقع أحداثها في العصور الوسطى
أفلام تقع أحداثها في قلاع
أفلام حركة إنتاج عقد 2000
أفلام حركة حاسوبية أمريكية
أفلام حركة حاسوبية في 2004
أفلام حركة كوميدية
أفلام دريم ووركس
أفلام دريم ووركس أنيمايشن
أفلام رسوم متحركة أطفال فانتازيا أمريكية
أفلام رسوم متحركة أطفال كوميدية أمريكية
أفلام رسوم متحركة أمريكية في عقد 2000
أفلام رسوم متحركة خيالية
أفلام رسوم متحركة عن الحيوانات
أفلام رسوم متحركة عن الرفاق
أفلام رسوم متحركة عن تنانين
أفلام رفاق كوميدية أمريكية
أفلام سجلها هاري جريجسون ويليامز
أفلام شريك
أفلام صنعت باستخدام صور الحاسوب
أفلام طويلة 2004
أفلام عن القطط
أفلام عن الملوك
أفلام عن الوصفات
أفلام عن لعنة
أفلام فانتازيا 2004
أفلام فانتازيا كوميدية أمريكية
أفلام فانتازيا مغامرات في عقد 2000
أفلام كتب نصها السينمائي أندرو آدمسون
أفلام كوميدية في 2004
أفلام مبنية على القط ذو الحذاء
أفلام متممة أمريكية
أفلام متممة إنتاج عقد 2000
أفلام محاكاة ساخرة إنتاج عقد 2000
أفلام مغامرات فانتازيا أمريكية
أفلام مغامرات كوميدية أمريكية
أفلام مغامرات كوميدية إنتاج عقد 2000
أفلام من إنتاج جون وليامز
تغير الشكل في الأفلام

شريك 2


Tonči Stipanović (Split, 13. lipnja 1986.), hrvatski jedriličar, europski i mediteranski prvak, olimpijski i svjetski doprvak. Član JK Mornar.

Europski je prvak u klasi laser 2010. u Talinnu, 2011. u Helsinkiju, 2013. u Dublin Bayu i 2014. u Splitu.

Svjetski doprvak u klasi laser 2012. iz Boltenhagena.

Na Mediteranskim igrama 2009. u Pescari osvojio je srebro, a 2013. u Mersinu osvojio je zlato, obje u klasi "laser".

Na Olimpijskim igrama u Rio de Janeiru je u klasi laser osvojio srebrno odličje, premda je vodio do zadnjega plova.

Dobitnik je Državne nagrade za šport "Franjo Bučar" u kategoriji pojedinaca (2012.).

Nositelj je Reda Danice hrvatske s likom Franje Bučara (2016.).

Jedriličarski mrežni portal sailingscuttlebutt.com uvrstio ga je među 10 najboljih jedriličara u klasi laser (ILCA 7) svih vremena.

Izvori

Životopisi, Split
Dobitnici nagrade Franjo Bučar
Hrvatski jedriličari
Športsko jedrenje u Splitu
Nositelji Reda Danice Hrvatske

Tonči Stipanović


An Axonopus micay in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni García-barr.. An Axonopus micay in nahilalakip ha genus nga Axonopus, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Axonopus

Axonopus micay


The Big Sioux River is a tributary of the Missouri River in eastern South Dakota and northwestern Iowa in the United States. It flows generally southwardly for , and its watershed is . The United States Board on Geographic Names settled on "Big Sioux River" as the stream's name in 1931. The river was named after the Lakota people (Sioux Natives) which was known by them as Tehankasandata, or Thick Wooded River.

The Big Sioux River rises in Roberts County, South Dakota on a low plateau known as the Coteau des Prairies and flows generally southwardly through Grant, Codington, Hamlin, Brookings, Moody, and Minnehaha counties, past the communities of Watertown, Castlewood, Bruce, Flandreau, Egan, Trent, Dell Rapids, and Baltic to Sioux Falls, where it passes over a waterfall in Falls Park, which gives that city its name.  Downstream of Sioux Falls and the community of Brandon, the Big Sioux defines the boundary between South Dakota and Iowa, flowing along the eastern borders of Lincoln and Union counties in South Dakota, and the western borders of Lyon, Sioux and Plymouth counties in Iowa, past the communities of Canton, Fairview, Hudson, Hawarden, North Sioux City, and Dakota Dunes in South Dakota and Beloit, Hawarden and Akron in Iowa.  It joins the Missouri River from the north at Sioux City, Iowa.

The Big Sioux River, at the USGS station in Sioux City, Iowa, has a mean annual discharge of approximately 3,793 cubic feet per second.

Tributaries
The Big Sioux River collects the Rock River from the northeast in Sioux County, Iowa.  A minor headwaters tributary of the Big Sioux in Grant County, South Dakota, is known as the Indian River. Broken Kettle Creek has its confluence with the Big Sioux in Plymouth County, Iowa.

Pollution
The Big Sioux is South Dakota's most populated river basin. Agriculture is the primary use of land along most of the river's course. To comply with the Clean Water Act, the state monitors water quality of its rivers. Most of the Big Sioux north of Sioux Falls was scored well in 2012. Portions near Lake Kampeska and between Willow and Stray Horse Creeks (Codington and Hamlin counties) exceeded federally allowable levels of E. coli and fecal coliform bacteria. However, the Big Sioux south of Sioux Falls is much more polluted with E. coli, fecal coliform, and suspended solids. Several portions heavily restrict fishing or human contact, and swimming is banned.

Flood control
Between 1955 and 1961, an extensive flood control system was constructed by the U.S. Army Corps of Engineers along the Big Sioux and some of its tributaries in Sioux Falls to protect the city from a 100-year flood event. Features of the system include  of levees, a floodwall in downtown, and a  diversion channel with a dam at one end and a  spillway at the other. The diversion channel connects two ends of the Big Sioux's natural loop around central Sioux Falls in an effort to channel floodwater away from the city. The levees then act to contain any floodwater either remaining in the natural channel or originating from Skunk Creek (whose mouth is downriver of the diversion dam). Additionally, a greenway covers much of the river's floodplain in southern and eastern Sioux Falls, further mitigating any property damage from high water.

Flooding
The Big Sioux River experienced record-breaking flooding during the 2019 Midwestern U.S. floods.

The Big Sioux River Flood Information System was used to model flooding during the March 2019 bomb cyclone event.

The river overflowed its banks between September 12–15, 2019, flooding three blocks of Dell Rapids, South Dakota, and damaging up to a dozen homes. Interstate 90 was shut down between Mitchell and Sioux Falls.

See also
Big Sioux Recreation Area
Blood Run Site — Native American Settlement
Floyd River
List of river borders of U.S. states
List of rivers of Iowa
List of rivers of South Dakota
Little Sioux River
Siouxland

References

Further reading

Borders of South Dakota
Borders of Iowa
Geography of Sioux Falls, South Dakota
Rivers of Brookings County, South Dakota
Rivers of Codington County, South Dakota
Rivers of Grant County, South Dakota
Rivers of Hamlin County, South Dakota
Rivers of Lincoln County, South Dakota
Rivers of Lyon County, Iowa
Rivers of Minnehaha County, South Dakota
Rivers of Moody County, South Dakota
Rivers of Plymouth County, Iowa
Rivers of Roberts County, South Dakota
Rivers of Sioux County, Iowa
Rivers of Union County, South Dakota
Mississippi River watershed
Rivers of Iowa
Rivers of South Dakota
Sioux City, Iowa
Tributaries of the Missouri River

Big Sioux River


Manat, Türkmenler'in kullandığı resmî para birimidir. Türkmenistan'da bağımsızlıktan sonra kabul edilmiştir. Türkmenistan'da bundan önce Ruble kullanılmaktaydı. SSCB'den bağımsızlığını 1991 yılında kazanan Türkmenistan 2 yıl boyunca Ruble kullandıktan sonra 1993 yılında Türkmenistan Manatı'na geçiş yapmış ve resmî para birimi olarak ilan etmiştir. 1993 yılından 2010 yılına kadar kullanılan Türkmenistan Manatı 2010 yılında yapılan reform ile Yeni Türkmenistan Manatı'na geçmiştir. Eski Türkmenistan Manatı'ndan Yeni Türkmenistan Manatı'na geçiş sırasında 5000 Eski Türkmen Manatı, 1 Yeni Türkmen Manatı'na denk kabul edilmiştir.

Türkmenistan Manatı Banknotları

 1 Türkmenistan Manatı
 5 Türkmenistan Manatı
 10 Türkmenistan Manatı
 20 Türkmenistan Manatı
 50 Türkmenistan Manatı
 100 Türkmenistan Manatı

Kaynakça

Türkmenistan ekonomisi
Asya para birimleri

Türkmenistan manatı


Il existe plusieurs routes ayant comme numéro 663 dans le monde :

 Route régionale 663 en Finlande
  dans certains pays

Route 663


David Leonard Watts, Baron Watts (born 26 August 1951) is a British politician and life peer who served in the Blair and Brown governments as a Lord Commissioner of the Treasury from 2005 to 2010 and chaired the Parliamentary Labour Party as a backbencher from 2012 to 2015. A member of the Labour Party, he was Member of Parliament (MP) for St Helens North from 1997 to 2015.

Early life
Watts was educated at Malvern Primary School and Huyton Hey Secondary Modern School, Huyton. He was leader of St Helens Metropolitan Borough Council for four years. He was a union official at Huntley & Palmers' biscuit factory in Huyton.

Parliamentary career
Watts was a Government Whip and Lord Commissioner of HM Treasury from 2008 to 2010. On 15 March 2012, he was elected to succeed Tony Lloyd as the Chair of the Parliamentary Labour Party, a role he performed until he stood down to be replaced by John Cryer on 9 February 2015. He stood down at the 2015 General Election. Watts is associated with the Labour Friends of Israel.

Watts was nominated for a life peerage in the 2015 Dissolution Honours. On 23 October 2015, he was created Baron Watts, of Ravenhead in the County of Merseyside, for life. By virtue of that life peerage, he became a member of the House of Lords. He entered the House of Lords on 3 December 2015 continuing to sit under the Labour whip.

Personal life
Watts married Avril Davies in 1972, with whom he has two sons.

References

External links
 Guardian Unlimited Policies - Ask Aristotle: David Watts MP
 TheyWorkForYou.com - Dave Watts MP
 House of Lords
 Voting record

|-

|-

1951 births
Labour Party (UK) MPs for English constituencies
Labour Party (UK) officials
Labour Friends of Israel
Living people
UK MPs 1997–2001
UK MPs 2001–2005
UK MPs 2005–2010
UK MPs 2010–2015
Labour Party (UK) life peers
Life peers created by Elizabeth II

David Watts, Baron Watts


Perekop (Kırım Tatarcası: Or Qapı, Ukrayna dili: Перекоп, Rusça: Перекоп) Ukrayna'da Kırım yarımadasını anakaraya bağlayan kıstak ve bu kıstak üzerinde yer alan kasabadır.

Kırım'daki şehirler

Perekop, Ukrayna


Aequatoriella, monotipski rod mahovnjača iz porodice Thuidiaceae. Jedina je vrsta A. bifaria opisana je 2001. godine a raširena je na Malajskom poluotoku u malezijskim držvama Johor, Pahang i Terengganu.

Izvori

Thuidiaceae

Aequatoriella


La bandera de Catamarca fue creada en agosto de 2011, por iniciativa del Ministerio de Educación de la Provincia en cumplimiento de la Ley N° 5231 de la Legislatura Provincial. Hasta tal fecha, Catamarca era la única provincia argentina que no poseía bandera oficial.

Se estableció en el año de su creación, el día 25 de agosto - fecha de la Autonomía de Catamarca-, como "Día de la Bandera de la Provincia de Catamarca" por decreto rubricado por el Ministro de Educación Mario Perna y firmado por el gobernador Eduardo Brizuela del Moral.

Historia

Primeras banderas
Como primeras banderas se utilizó una bandera blanca y celeste vertical y la bandera de la Liga Federal en 1815.

Bandera actual
La Provincia de Catamarca, fue la última provincia de la Argentina en darse una Bandera como Estado Provincial. En orden a la aplicación de la Ley N° 5231, el titular del Ministerio de Educación de esa Provincia  Lic. Mario PERNA en el año 2011 llevó adelante un concurso en todo el ámbito de la Provincia, cuyo Tribunal estuvo integrado por los Magister Marcelo Ghersani y Alicia Moreno, ambos especialistas en Heráldica y Vexilología y presidido por el Ministro de Educación, Ciencia y ]Tecnología  Lic. Mario Perna,  siendo  ganador del concurso para el diseño de la misma, Claudio Fabián MARTINENA, elegido entre casi una docena de modelos que se presentaron.

La descripción y representación de sus elementos, es la siguiente, de acuerdo con el diario catamarqueño La Unión.

La misma fue izada por primera vez en acto público el 25 de agosto de 2011, Día de la Autonomía de Catamarca en la Plaza Central de la capital catamarqueña, frente al Paseo de la Fe y la Catedral Basílica Nuestra Señora del Valle, por las autoridades de los tres poderes del Estado Provincial, luego de la celebración del tradicional Te Deum que tuvo un carácter especial por ser la primera vez que era de carácter ecuménico, siendo el paño provincial bendecido antes de su enarbolamiento de igual modo, por todas las religiones con asiento en la Provincia.

Referencias

Provincia de Catamarca
Catamarca
Catamarca

Bandera de Catamarca


Bad Salzhausen

|}

Borsdorf

|}

Eichelsdorf

|}

Fauerbach

|}

Geiß-Nidda

|}

Harb

|}

Kohden

|}

Michelnau

|}

Nidda

|}

Ober-Lais

|}

Ober-Schmitten

|}

Ober-Widdersheim

|}

Schwickartshausen

|}

Stornfels

|}

Ulfa

|}

Unter-Lais

|}

Unter-Schmitten

|}

Unter-Widdersheim

|}

Wallernhausen

|}

Abgegangene Kulturdenkmäler

|}

Der Fruchtspeicher aus Nidda wurde in den Hessenpark versetzt.

Literatur
 "Baudenkmale in Hessen", hrsg. vom Landesamt für Denkmalpflege Hessen. Siegfried RCT Enders u. Christoph Mohr – Braunschweig, Wiesbaden: Vieweg. (Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland) NE: Enders, Siegfried R. C. T. [Hrsg.]; Hessen/Landesamt für Denkmalpflege Wetteraukreis. 1. (1982) ISBN 3-528-06231-2

Siehe auch
Liste der Naturdenkmäler in Nidda

Weblinks

Einzelnachweise

Nidda
!Kulturdenkmaler in Nidda
!

Liste der Kulturdenkmäler in Nidda


Fraxinus hubeiensis er tegund af eskitré sem vex í Kína (Hubei).

Tilvísanir

Smjörviðarætt

Fraxinus hubeiensis


Bombus tibetanus er tegund af humlum, ættuð frá austurhluta hálendisplötu Tíbet (Sichuan, Yunnan, Gansu og Qinghai).

Tilvísanir

Hunangsflugur

Bombus tibetanus


Aulacopleuroidea es una superfamilia de trilobites. El cefalón es punteado o con pequeños tubérculos, con glabela corta. Poseían entre 11 y 22 segmentos en el tórax, pudiendo tener una espina axial. El orden engloba a tres familias: Aulacopleuridae, Brachymetopidae y Rorringtoniidae.

Referencias

Enlaces externos

 Ficha en Paleobiology Database (en inglés).

Proetida

Aulacopleuroidea


André Barreto Esmeraldo  (nascido André Barreto Esmeraldo; Crato, Ceará 10 de setembro de 1969) foi deputado estadual do Ceará entre 2014 e 2016, farmacêutico e atual vice-prefeito do município de Crato, Ceará, filiado ao Partido Democrático Trabalhista (PDT) do qual é líder em sua cidade.

É formado em farmacia na Universidade Regional do Cariri (URCA) e também na Universidade de Fortaleza (UNIFOR).

Biografia
Nascido numa família da classe média alta, interessou-se pelo trabalhismo e socialismo e durante a juventude, logo após o Golpe Militar de 1964, ingressou então na luta armada de esquerda como membro do Comando de Libertação Nacional (COLINA) e, posteriormente, da Vanguarda Armada Revolucionária Palmares (VAR-Palmares) — ambas as organizações defendiam a luta armada contra a ditadura militar. Passou quase três anos em reclusão, de 1982 a 1985, primeiramente pelos militares da Operação Bandeirante (OBAN).

Reconstruiu sua vida em Fortaleza junto com seus irmãos, onde formou-se curso superior de farmacia e conheceu a sua atual esposa Ana Barreto, companheira a mais de vinte anos.

Naturais do Crato (Ceará)
Membros do Partido Democrático Trabalhista

André Barreto Esmeraldo


Bartolomé José Gallardo (født 13. august 1776, død 14. september 1852) var en spansk litteraturhistoriker.

Gallardo gjorde sig bekendt på to måder: ved sin store boglærdom og de rige samlinger, han tilvejebragte (til dels gik de desværre til
grunde i borgerkrigen 1823), og ved sin umådelige gnavenhed og bidskhed som litterær kritiker, dannet i 18. århundredes skole. Men
ubestridelig fortjeneste indlagde han sig ved tidsskriftet El Criticón, som han udgav en kort tid i 1830'erne, og som indeholder mange
værdifulde bibliografiske notitser, og især ved Ensayo de una biblioteca española de libros raros ó curiosos, udgivet af hans efterladte samlinger ved Sancho Rayon og Zarco del Valle (4 bind, de to første Madrid 1863—66, de to sidste sammesteds 1888—89). Det er et hovedværk for studiet af Spaniens ældre litteratur.

Kilder

Litteraturhistorikere
Faglitterære forfattere fra Spanien
Spansksprogede forfattere
Spaniere i 1700-tallet
Spaniere i 1800-tallet

Bartolomé José Gallardo


تصفيات المجموعة الثانية الأوروبية المؤهلة إلى كأس العالم 2010 تضم منتخبات إسرائيل ، سويسرا ، لوكسمبورغ ، لاتفيا ، مولدوفا ، و اليونان .

فاز بصدارة المجموعة منتخب سويسرا وتأهل مباشرة إلى بطولة كأس العالم بينما وصيفه منتخب اليونان تأهل إلى الملحق الأوروبي .

المجموعة

النتائج
</div id="Moldova v Latvia">

</div id="Israel v Switzerland">

</div id="Luxembourg v Greece">

</div id="Moldova v Israel">

</div id="Latvia v Greece">

</div id="Switzerland v Luxembourg">

</div id="Switzerland v Latvia">

</div id="Luxembourg v Israel">

</div id="Greece v Moldova">

</div id="Latvia v Israel">

</div id="Luxembourg v Moldova">

</div id="Greece v Switzerland">

</div id="Luxembourg v Latvia">

</div id="Moldova v Switzerland">

</div id="Israel v Greece">

</div id="Latvia v Luxembourg">

</div id="Greece v Israel">

</div id="Switzerland v Moldova">

</div id="Moldova v Luxembourg">

</div id="Israel v Latvia">

</div id="Switzerland v Greece">

</div id="Israel v Luxembourg">

</div id="Latvia v Switzerland">

</div id="Moldova v Greece">

</div id="Luxembourg v Switzerland">

</div id="Israel v Moldova">

</div id="Greece v Latvia">

</div id="Greece v Luxembourg">

</div id="Latvia v Moldova">

</div id="Switzerland v Israel">

الهدافون
تم تسجيل 86 هدف في 30 مباراة بمعدل 2.86 هدف لكل مباراة .

هدف

 كوستاس كاتسورانيس
 ديميتريوس سالبيغيديس

 أفيرام باروتشيان
 ديفيد بن دايان
 كليمي سابان
 سليم طعمه

 كاسبارس غوركشس
 كريستابس غريبيس
 دينيس إيفانوفس
 فلاديميرس كوليسنيتشينكو
 أندرييس بيريبلوتكينس
 أليكسييس فيشناكوفس
 يورييس زيغاييفس

 ألفونس ليويك
 رينيه بيترز
 جيف ستراسر

 سيرغي ألكسييف
 فاليريو أندرونيتش
 دينيس كالينكوف
 جورجي أوفسيانيكوف
 إيغور بيكوشسياك
 فياسيسلاف سوفروني

 إرين دردييوك
 غيلسون فيرنانديز
 ستيفان غريتشنغ
 بينجامين هوغل
 ماركو بادالينو
 هاكان ياكين

هدف عكسي
  أفرام بابادوبولوس (لصالح لوكسمبورغ)
|}

الحضور الجماهيري

مراجع

اليونان في كأس العالم 2010
تصفيات كأس العالم 2010 (أوروبا)
سويسرا في كأس العالم 2010
كرة القدم الإسرائيلية في 2009-10
كرة القدم السويسرية في 2008-09
كرة القدم اللاتفية في 2008
كرة القدم اللاتفية في 2009
كرة القدم اللوكسمبورغية في 2008-09
كرة القدم اللوكسمبورغية في 2009-10
كرة القدم المولدوفية في 2008-09
كرة القدم المولدوفية في 2009-10
كرة القدم اليونانية في 2008-09
كرة القدم الإسرائيلية في 2008–09

تصفيات أوروبا لكأس العالم 2010 المجموعة الثانية


غلاوكوس اسم تكرر في الأساطير الإغريقية وهو يعني في اليونانية المشرق أو البراق. والاسم يحتمل هذه المعاني

 الغلوكي هو حيوان بحري من الرخويات

غلاوكوس (توضيح)


Malagueira Portekiz'de Évora belediyesine bağlı olan, 17,78 km2 yüzölçümüne sahip, 13.123 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Évora

Malagueira


{{Taxobox
| color =  lightblue
| nume = Calocybe gambosa, sin. Tricholoma georgii
| cf =
| imagine = Calocybe gambosa 080420wb.jpg|
| imagine_lățime = 325px
| imagine_text = Buretele lui Sf. Gheorghe
| domain = Eucariote
| regnum = fungi
| divisio =Basidiomycota
| classis = Agaricomycetes
| subclassis = Agaricomycetidae
| ordo = Agaricales
| familia = Lyophyllaceae
| genus = Calocybe (pe vremuri: Tricholoma)
| species = C. gambosa
| binomial = Calocybe gambosa
| autoritate_binomial = (Fr.) Donk (1962)
| synonyms = * Agaricus georgii L. (1753)
 Agaricus georgii Sowerby (1801)
  Agaricus gambosus Fr. (1821)
 Tricholoma gambosum (Fr.) P. Kumm. (1871)
 Tricholoma georgii (L.) Quél. (1872)
}}Calocybe gambosa, sin. Tricholoma georgii, denumită în popor buretele lui Sfântu' Gheorghe, burete de mai, burete de spin sau nicorete, este o specie saprofită de ciuperci comestibile din încrengătura Basidiomycota în familia Lyophyllaceae și de genul Calocybe. Ea se poate găsi în România, Basarabia și Bucovina de Nord prin pajiști și pășuni de munte, tufișuri, parcuri, la margini de pădure și luminișuri (mai rar în  păduri de conifere), crescând în "cercuri de vrăjitoare", semicercuri în formă de potcoavă sau șiruri lungi. Ea apare timpuriu cum indică și numele (ziua lui Sfântul Gheorghe = 23 aprilie), cam des din aprilie până iunie (mai rar din iulie până în septembrie, chiar octombrie). Specia a fost descrisă pentru prima oară de Elias Magnus Fries în volumul 1 al trilogiei sale Systema Mycologicum din anul 1821.

Descriere

Ordinul Agaricales este de diversificare foarte veche (între 178 și 139 milioane de ani), începând din timpul perioadei geologice în Jurasic în diferență de exemplu cu genul Boletus (între 44 și 34 milioane de ani).

 Pălăria: are un diametru de 4-10 (15) cm, este cărnoasă, inițial convexă cu marginea răsfrântă spre picior și apoi aplatizată, cu marginea ondulată, deseori crestată, la bătrânețe cu rupturi. Cuticula este netedă și fără luciu. Culoarea ei variază, de la alb-crem până la gälbui, căprui sau gri-ruginiu.
 Lamelele: sunt de obicei aglomerate, înghesuite, rotunzite până bulboase, de culoare la început albă, mai târziu cremoasă.
 Piciorul: este destul de scurt cu o lungime de 3-8 cm și o grosime de până la 4 cm, fiind cilindric (câteodată ușor îndoit), fără manșetă, plin, fibros și de culoare albuie. Tulpina este  mai voluminoasă la bază dar fără a fi bulboasă.
 Carnea: este albă, destul de tare, cărnoasă și groasă. Ciuperca are un miros de faină proaspătă sau de castravete (care dispare după fierbere) și un gust plăcut.
 Caracteristici microscopice: are spori slab elipsoidali în formă pară, netezi și hialini (translucizi), având o mărime de 5–6,5 × 3–3,5 microni. Pulberea lor este albă. Basidiile pediculate cu 2-4 sterigme fiecare sunt clavate, măsurând 25-30 x 5-7 microni. Cistidele (elemente sterile situate în stratul himenal sau printre celulele din pielița pălăriei și a piciorului, probabil cu rol de excreție) cu catarame, de mărime și aspect asemănător, sunt rotunjite la vârf.
 Reacții chimice: Buretele se decolorează cu anilină repede în roșu de vin, devenind apoi mai închis și maro, cu fenol roz, cu Hidroxid de potasiu ocru și cu tinctură de Guaiacum verde-albăstrui.

 Confuzii
Există mai mulți bureți  care în special în tinerețe pot fi confundați cuTricholoma georgii.Bruno Cetto: "Der große Pilzführer", vol. 3, Editura BLV Verlagsgesellschaft, München, Berna, Viena 1980, p. 32-35, ISBN 3-405-12124-8

 Confuzii cu bureți comestibili
 Agaricus arvensis are o pălărie albă și lamele la început gri-gălbuie, la bătrânețe maro spre negru, niciodată de roz curat. Ciuperca are un miros de anason și se dezvoltă în păduri, prin ogoare, pajiști și pășuni (mai-septembrie). Burete foarte gustos.
 Clitocybe gibba este mai slăbicios, miros de [migdal|migdale amare]]. Gustos.
 Clitocybe clavipes sin. Ampulloclitocybe clavipes (comestibil, dar otrăvitor cu alcool, miros de ciuperci, slab fructuos),
 Clitopilus prunulus este mai mic, cu pălărie albă și lamele care devin deja după scurt timp rozalii. Buretele are un miros articulat de făină proaspătă. Crește prin păduri și pajiști (iunie-septembrie). Burete gustos.
 Hygrophorus nemoreus Hygrophorus pudorinus (comestibil, de valoare culinară foarte scăzută),
 Leucocybe connata sin. Clitocybe connata, Lyophyllum connatum  (comestibil, saprofit),
 Tricholoma columbetta este tare asemănător, având lamele albe, câteodată cu nuanțe de roz, nu decurente la picior care se dezvoltă preferat în păduri de foioase, apărând de abia în august.
 Tricholoma goniospermum sin. Tricholosporum goniospermum are la început o cuticulă alb-gălbuie, apoi gri-ruginie până la violet deschis cu lamele de aceiași culoare precum miros intensiv de faină proaspătă. Crește prin păduri și pajiști foarte des (mai-octombrie). Burete prea gustos.

 Confuzii cu bureți otrăvitori
 Clitocybe dealbata (Pâlnioară de fildeș), crește pe același locuri ca buretele de mai dar este ceva mai mică. Ea se dezvoltă tot în "cearcăne de vrăjitoare" dar de abia din iulie. Carnea miroase și ea ca faină proaspătă, având un gust plăcut un pic ca  coaja de castraveți. O probă trebuie să fie scuipată imediat. Burete tare otrăvitor!
  Clitocybe phyllophila, sin. Clitocybe cerussata, se dezvoltă în același locuri ca buretele de mai dar este ceva mai mică. Carnea miroase aromatic-dulce, având un gust plăcut. La bătrânețe amărui. Buretele conține o doză mare de muscarină. O probă trebuie să fie scuipată imediat. Burete tare otrăvitor!
 Entoloma sinuatum sin. Rhodophyllus sinuatus (Ciuperca pieptănușului), cărei carne albă miroase în tinerețe tot ca faină proaspătă, apoi, deja devreme, râncedă și respingătoare. Ea se poate deosebii și prin lamelele ei care sunt la început de culoare albui-gălbuie, schimbând repede spre roz și roșu de somon. Pălăria  nu este fără luciu, ci strălucește mătăsos. Important de pomenit este, că acest burete se dezvoltă (tot în "cearcăne de vrăjitoare") cu preferință în păduri de foioase pe sol de argilă acru sau calcaros. Burete tare otrăvitor!
 Inocybe erubescens sin. Inocybe patroullardii (Burete cărămiziu), crește în același locuri. În tinerețe este foarte asemănătoare, dar își schimbă culoarea curând spre roșu-maro iar lamelele spre maroniu. Carnea este în pălărie gălbuie și schimbă, ca și cea a piciorului culoarea câtva timp după tăierea de-a lungul în roșu de cărămidă. Mirosul nu est de faină proaspătă, ci fructuos-spirituos. Burete mortal!
 Inocybe geophylla'', este foarte otrăvitoare, are lamele albicioase, mai târziu ocru-maronii, nu decurente la picior și cu un miros tipic foarte dezgustător. Ea conține o doză mare de muscarină).

Valorificare

Buretele lui Sfântu' Gheorghe se consumă cel mai bine proaspăt. Astfel el poate fi preparat ca ciulama de ciuperci cu smântâna sau într-o salată cu cașcaval și iaurt, mai departe ca sos la un fileu de pește (de exemplu cod), într-un gratinat cu roșii, ceapă și brânză, într-un sos cu carne tocată și usturoi la macaroane sau ca partea unui pateu de ciuperci.

Buretele de mai este vândut în multe țări în cantități mari la piață.

Dați seama că această specie poate fi confundată cu unele extrem de toxice.

Note

Legături externe

 Burete de mai

Bibliografie
 Csaba Locsmándi, Gizella Vasas: "Ghidul culegătorului de ciuperci", Editura Casa, Cluj-Napoca 2013, ISBN 9786068527147, 192 p.
 Bruno Cetto, vol. 1, 2 (vezi sus)
 H. Clémençon: "Pilze im Wandel der Jahreszeiten", vol. 1 și 2, Editura Éditions Piantanida, Lausanne 1981
 Rose Marie și Sabine Maria Dähncke: "Pilze", Editura Silva, Zürich 1986
 Gustav Lindau, Eberhard Ulbrich: "Die höheren Pilze, Basidiomycetes, mit Ausschluss der Brand- und Rostpilze", Editura  J. Springer, Berlin 1928
 Meinhard Michael Moser: "Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas", ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983

Agaricales
Ciuperci comestibile
Ciuperci saprofite
1753 în știință

Calocybe gambosa


George Steiner ()  un scriitor american de origine franceză, critic literar, eseist, specialist în literatură comparată și teoria traducerii, profesor universitar.

Note

Lectură suplimentară
 Adorno, Theodor. Kulturkritik und Gesellschaft. In Theodor Adorno, Gesammelte Schriften, vol. 10. Frankfurt: Suhrkamp Verlag, 1977 [1951].
 Adorno, Theodor. Negative Dialektik. Frankfurt: Suhrkamp Verlag, 1966.
 Eliot, T. S. Notes Towards a Definition of Culture. London: Faber and Faber, 1973 [1948].
 Jankélévitch, Vladimir. La Mort. Paris: Flammarion, 1977 [1966]
 Steiner, George. A ind of Survivor. Commentary, February 1965.
 Steiner, George. After Babel: Aspects of Language and Translation. Oxford: Oxford University Press, 1992.
 Steiner, George. In Bluebeard's Castle: Some Notes Towards the Redefinition of Culture. London: Faber and Faber, 1971.
 Steiner, George. Language and Silence: Essays on Language, Literature, and the Inhuman. New York: Atheneum, 1967, 140-154.
 Steiner, George. The Hollow Miracle. Notes on the German Language. The Reporter, February 18 (1960): 36-41.
 Vancu, Radu. Mistica poeziei [The Mysticism of Poetry]. Bucharest: Muzeul Literaturii Române, 2013.
 Vancu, Radu. Poeticile memoriei la Paul Celan și George Steiner: literatura și culpa supraviețuitorului. În: Revista Transilvania, no. 11-12 (2021): 81-84. (online: https://revistatransilvania.ro/poeticile-memoriei-la-paul-celan-si-george-steiner-literatura-si-culpa-supravietuitorului/)

Nașteri în 1929
Nașteri pe 23 aprilie
Decese în 2020
Decese pe 3 februarie
Evrei francezi
Profesori universitari
Scriitori americani din secolul al XX-lea
Scriitori americani din secolul al XXI-lea
Scriitori francezi din secolul al XX-lea
Scriitori francezi din secolul al XXI-lea
Cavaleri ai Legiunii de onoare

George Steiner


Rebecca Wisocky es una actriz de televisión, cine y teatro estadounidense. Ha actuado en cine, televisión y teatro desde mediados de los 90, pero es más conocida por su papel de la socialité Evelyn Powell en la comedia dramática televisiva Devious Maids (2013).

Wisocky ganó el premio Obie por su interpretación de Leni Riefenstahl en 'Amazons and Their Men. También actuó en muchas otras producciones teatrales. En televisión, apareció en The Mentalist, Desperate Housewives, American Horror Story, 90210, Big Love y Law & Order: Special Victims Unit.

Reside entre Nueva York y Los Ángeles.

Biografía
Wisocky nació en York, Pensilvania. Comenzó su carrera como actriz en York Little Theatre, un teatro comunitario, donde pasó la mayor parte de su infancia. También asistió a la Escuela de Artes del Gobernador de Pensilvania. Más tarde, Wisocky se mudó a la ciudad de Nueva York y se graduó de la Universidad de Nueva York en el Teatro Experimental Wingapareció.

Wisocky comenzó a trabajar en el teatro, apareciendo en Broadway en 1995 en The Play's the Thing. Más tarde, Wisocky actuó en muchas producciones teatrales, principalmente interpretando a mujeres fuertes, como Lady Macbeth y Medea. En 2008, ganó el premio Obie a la interpretación distinguida de una actriz por su papel de la cineasta alemana de la era nazi Leni Riefenstahl en Amazons and Their Men, de Jordan Harrison. También actuó en varias otras obras fuera de Broadway, como Don Juan regresa de la guerra, El diente del crimen y Hot 'N Throbbing.

Wisocky tuvo papeles secundarios en varias películas, incluidas Pollock (2000), Funny Money (2006) y Atlas Shrugged: Part I (2011). Hizo su debut televisivo en 2000, en un episodio de la comedia de HBO Sex and the City. En años posteriores, también fue estrella invitada en Law & Order, Law & Order: Criminal Intent, Law & Order: Special Victims Unit, The Sopranos, NCIS, Bones, Big Love y como Queen Mab en True Blood. Wisocky tuvo papeles recurrentes en la serie 90210 de CW de 2010 a 2011, The Mentalist (2010-2013) de CBS como Brenda Shettrick, y en la primera temporada de la serie de FX American Horror Story como Lorraine Harvey.

A principios de 2012, Marc Cherry eligió a Wisocky en su piloto de televisión de comedia dramática Devious Maids como Evelyn Ford, la principal antagonista del programa. Anteriormente, interpretó a la madre de Bree en Desperate Housewives (episodio "Mujeres y muerte"). La serie estaba originalmente en desarrollo para transmitirse por ABC, pero no fue elegida. En junio de 2012, Lifetime recogió el piloto con un pedido de trece episodios para emitirse a principios de 2013. Wisocky ha recibido críticas positivas de los críticos por su actuación en la serie. En 2014, fue elegida junto a Sally Field en la próxima película de comedia dramática, Hello, My Name Is Doris, dirigida por Michael Showalter.

Vida personal
Rebecca Wisocky se casó con su novio de mucho tiempo, Lap Chi Chu el 10 de octubre de 2015. El dúo se comprometió nueve meses antes, el 5 de enero de 2015. A juzgar por su actividad en Instagram, la vida matrimonial de los tortolitos no podría ser más feliz.

La pareja que no tenía hijos hasta el momento que celebró la encantadora ceremonia de boda. De hecho, la despedida de soltera también fue bastante suave. Asistieron sus compañeros de reparto de Devious Maids. Lap Chi Chu es un diseñador de iluminación con sede en Nueva York y Los Ángeles conocido por sus trabajos Off Broadway.

Filmografía
 Hello, My Name Is Doris (2015 - 2016)
 Once Upon a Time (2014) .... Madame Faustina
 Devious Maids (2013) .... Evelyn Powell
 American Horror Story (2011) .... Lorraine Harvey
True Blood (2011)  ....  Reina Mab
90210 (2010/2011) ....  Principal Nowack
Atlas Shrugged (2011) ....  Lillian Rearden
Ghosts/Aliens (2009) (TV) .... Deb Hamburger
El mentalista (2008) (TV) .... Brenda Shettrick
Salvando a Grace (2007) Serie de televisión .... Millie Holm
My Two Fans (2009) .... Patricia
Henry May Long (2009) .... Mary
Law & Order: Special Victims Unit (1999) .... Dra. Paula Greenfield/Marcy Cochran
Funny Money (2006) .... MM. Virginia
The Picture of Dorian Gray (2006) .... Ursula Wooten
Untitled Patricia Heaton Project (2006) (TV) .... Heike Gaert
Law & Order: Criminal Intent (2001) .... CSU Tech/Dede McCann
Escape Artist (2005) .... Rachel
Flightless Birds (2005) .... DeAnn
Pollock (2000) .... Dorothy Seiberling
It Had to Be You (2000) .... Mesera

Teatro
God's Ear .... Lenora
Amazons and Their Men .... Leni Riefenstahl
Hot'n'Throbbing ..... VO
Medea in Jerusalem .... Medea
Tatjana in Color .... Wally
Antigone .... Creon
The Squirrel .... Jessica
The Bitter Tears of Petra von Kant .... Petra
Sueno .... Estrella (MCC)
Middle Finger .... Myrna (Ma-Yi)
A Tale of Two Cities .... Madame Defarge
Hot Keys .... Calitha
Tooth of Crime .... Becky Lou
36 Views .... Elizabeth

Enlaces externos

Nacidos en York (Pensilvania)
Actores de televisión de Estados Unidos
Actores de teatro de Estados Unidos

Rebecca Wisocky


is a city located in Shiga Prefecture, Japan.  , the city had an estimated population of 46,976 in 20601 households and a population density of 68 persons per km2. The total area of the city is .

Geography
Takashima is located on the western shore of Lake Biwa in the northwestern portion of Shiga Prefecture. The Adogawa and Ishida rivers form alluvial fans in the eastern part of the city on the shores of Lake Biwa, whereas the inland areas rise to the Nosaka and Hira Mountains. The former Makino town region of the city has the Kaizu Osaki, which has been selected as one of Japan's Top 100 Cherry Blossom Spots, and the area is also well known for its Asian fawn lily colonies. The inland areas of the city are noted for very heavy snow accumulation in winter.

Neighboring municipalities
 Shiga Prefecture
Ōtsu
Nagahama
 Kyoto Prefecture
Sakyō-ku, Kyoto
Nantan
 Fukui Prefecture
Obama
Tsuruga
Wakasa
Mihama
Ōi

Climate
Takashima has a Humid subtropical climate (Köppen Cfa) characterized by warm summers and cool winters with light to no snowfall.  The average annual temperature in Takashima is 13.5 °C. The average annual rainfall is 1801 mm with September as the wettest month. The temperatures are highest on average in August, at around 25.3 °C, and lowest in January, at around 2.3 °C.

Demographics
Per Japanese census data, the population of Takashima has remained relatively steady over the past 60 years.

History
Takashima is part of ancient  Ōmi Province and has been settled since at least the Yayoi period. The Kofun period Emperor Keitai was born in what is now Takashima, and there are many burial tumuli within the city limits. The city is located on the shortest route between the Asuka and Nara period capitals of Japan and the Sea of Japan coastline and was thus an important thoroughfare for both domestic and international travel and commerce in the ancient period. It was also the site of a major battle of the Jinshin War. From the late Heian period and into the Kamakura period and beyond, the area came under then control of the powerful Sasaki clan and was ruled by a cadet branch of the clan, the Takashima clan, from their stronghold at Shimizuyama Castle. The clan was destroyed by Oda Nobunaga in the wars of the Sengoku period and after the establishment of the Tokugawa shogunate, much of the city area came under the control of the 20,000 koku Ōmizo Domain.

The village of Ōmizo was established within Takashima District, Shiga with the creation of the modern municipalities system on April 1, 1889. It was elevated to town status on November 1, 1902. After merging with neighboring Takashima and Mizuo villages on April 29, 1943, it was renamed the town of Takashima. On January 1, 2005, Takashima merged with the towns of Adogawa, Imazu, Makino and Shin'asahi, and the village of Kutsuki (all from Takashima District) to form the city of Takashima.

Government
Takashima has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral city council of 18 members. Takashima contributes two members to the Shiga Prefectural Assembly. In terms of national politics, the city is part of Shiga 1st district of the lower house of the Diet of Japan.

Economy
The economy of Takashima is centered on agriculture and light manufacturing.

Education
Takashima has 13 public elementary schools and six public middle schools operated by the city government. There are two public high schools operated by the Shiga Prefectural Department of Education, and one private high school. The prefecture also operates one special education school for the handicapped.

Transportation

Railway
 JR West – Kosei Line
  -  -  -  -  -

Highway
  Meishin Expressway

Sister city
  Petoskey, Michigan, United States (1976)

Local attractions
Shimizuyama Castle ruins, National Historic Site
Tōju Shoin, National Historic Site

Notable people
Kakuzo Kawamoto, politician
Yasuzo Shimizu, educator and Christian missionary

References

External links

Cities in Shiga Prefecture
Takashima, Shiga

Takashima, Shiga


Cécile Aubry (3 de agosto de 1928-19 de julio de 2010) fue una actriz cinematográfica, autora y guionista y directora televisiva francesa.

Biografía
Su verdadero nombre era Anne-José Madeleine Henriette Bénard, y nació en París, Francia.

Aubry empezó su carrera artística como bailarina, y a los 20 años de edad firmó un contrato con 20th Century Fox. Su gran oportunidad llegó con el film de Henri-Georges Clouzot Manon (1949), el cual consiguió el León de Oro del afamado Festival Internacional de Cine de Venecia. Gracias a ello obtuvo un primer papel junto a Tyrone Power y Orson Welles en el largometraje dirigido por Henry Hathaway The Black Rose (1950). También tuvo una destacada interpretación en el film de Christian-Jacque Barbe-Bleue (1952), uno de los primeros títulos franceses producidos en color.

Durante un corto período de tiempo consiguió trabajar con éxito en Hollywood y firmando un lucrativo contrato con Fox. Empleó a sus padres como equipo publicitario, apareciendo regularmente en revistas cinematográficas francesas como ejemplo de la perfecta femineidad francoamericana.

Su carrera en el cine fue corta, viéndose interrumpida por su matrimonio de seis años de duración con Si Brahim El Glaoui, el hijo mayor de pasha de Marrakech. Por ello anunció su retiro en 1959, afirmando que únicamente había disfrutado del cine por sus oportunidades para viajar. Después se dedicó a escribir libros infantiles e historias para programas televisivos infantiles, todo ello con considerable éxito. En Francia fue conocida por su serie televisiva infantil Poly, acerca de un muchacho y un caballo, y por Belle et Sébastien, adaptación televisiva de sus libros. El personaje principal en ambas series era interpretado por su hijo, Mehdi El Glaoui (acreditado como "Mehdi").

Cécile Aubry falleció el 19 de julio de 2010 a causa de un cáncer de pulmón en Dourdan, Francia a los 81 años. Fue enterrada en el Cementerio de Montrouge, en París.

Referencias

Enlaces externos

Actrices de París
Actrices de cine de Francia
Escritores de París
Escritoras de Francia
Guionistas de televisión de Francia
Escritores de Francia del siglo XX
Escritores de literatura infantil de Francia
Francesas del siglo XX
Fallecidos por cáncer de pulmón en Francia

Cécile Aubry


Limba elamită este o limbă moartă care a fost vorbită de elamiții antici. Era vorbită în zona în care în prezent se află sudul Iranului, din 2800 î. e. n. până în 331 î. e. n. Ultima consemnare scrisă în elamită a fost în jurul cuceririi Imperiului Ahemenid de către Alexandru cel Mare. Încă nu s-a demonstrat că elamita ar avea legături cu alte limbi, de obicei fiind considerată o limbă izolată, existând și ipoteza care spune că elamita ar fi o limbă dravidiană. Lipsa stabilirii de rudenie cu alte limbi este unul dintre motivele pentru care interpretarea sa este dificilă.

Sistem de scriere

Cuneiformele elamite, derivate din cuneiformele akkadiene, au fost folosite din aproximativ 2500 î. e. n. până în 331 î. e. n.. Cuneiformele elamite sunt în mare parte un silabar format din aproximativ 130 de glife. La un moment dat păstra doar o parte mică de logograme akkadiene, dar în timp, numărul de logograme a crescut.

Există în total aproximativ 20.000 de eșantioane de scriere (tăblițe și alte lucruri cu inscripții). Majoritatea provin din perioada Imperiului Ahemenid.

Înainte ca Cuneiformele elamite să apară, limba elamită era scrisă prin intermediul a 2 sisteme de scriere:

1. Scrierea proto-elamită: este cel mai vechi sistem de scriere care a apărut în Iran. Scrierea a fost folosită pentru o perioadă scurtă de timp (din aproximativ 3100 î. e. n. până în 2900 î. e. n.). Au fost găsite tăblițe de lut cu inscripții în diferite situri arheologice de-a lungul Iranului. Se crede că ea derivă din cuneiformele timpurii (proto-cuneiforme). Proto-elamita e alcătuită din peste 1.000 de caractere. Se crede că ar fi în mare parte un sistem de scriere logografic.

Galerie de inscripții proto-elamite

2. Scrierea elamită-lineară: este atestată în câteva inscripții monumentale. Se spune adesea că scrierea elamită lineară este un silabar ce derivă din scriere proto-elamită, dar încă nu s-a dovedit. Elamita-lineară a fost folosită pentru o perioadă foarte scurtă de timp, perioada fiind ultimul sfert al mileniului al III -lea î. e. n..

Tipologie lingvistică
Elamita e o limbă aglutinantă, iar gramatica sa e caracterizată printr-un sistem nominal bine dezvoltat.

Istorie
Istoria elamitei e alcătuită din următoarele perioade:
 Elamita veche (din aproximativ 2600 î. e. n. până în 1500 î. e. n.),
 Elamita mijlocie (din aproximativ 1500 î. e. n. până în 1000 î. e. n.),
 Neo-elamita (din aproximativ 1000 î. e. n. până în 550 î. e. n.),
 Elamita ahemenidă (din aproximativ 550 î. e. n. până în 331 î. e. n.).
Elamita mijlocie este considerată ca fiind perioada "clasică" a elamitei, dar ce mai bună perioadă a atestărilor Elamita ahemenidă, folosită pe scară largă de către Imperiul Ahemenid pentru inscripții oficiale, precum și consemnări administrative și prezintă o influență semnificativă în persana veche. Documente din Elamita veche și din Neo-elamită sunt destul de limitate.

Perioada Neo-elamită poate să fie privită ca perioada de tranziție dintre Elamita mijlocie și Elamita ahemenidă.

Fonologie
Din cauza consemnărilor limitate în scrierile elamite, fonologia sa nu e înțeleasă prea bine.

Consoanele sale includ:
 câteva consoane oclusive: /p/, /t/ & /k/;
 câteva consoane fricative: /s/, /ʃ/ & /z/ (cu o pronunție neprecisă);
 câteva consoane nazale: /n/ & /m/;
 2 consoane lichide: /l/ & /r/;
 o consoană fricativă: /h/ (care s-a pierdut în Perioada Neo-Elamită).

Elamita a avut 4 vocale: /a/, /i/, /u/ & /e/.

Rădăcinile cuvintelor sunt în general de tipurile: CV, (C)VC, (C)VCV, sau, mai rar, CVCCV (prima consoană e de obicei o consoană nazală).

Morfologie
Elamita este o limbă aglutinantă, dar conține puține morfeme pe cuvânt.

Eșantioane de elamită

Eșantioane Elamite-Mijlocii
Numele textului este Šutruk-Nahhunte I, din circa 1200 î.e.n. – 1160 î.e.n..

(1) ú DIŠšu-ut-ru-uk-d.nah-hu-un-te ša-ak DIŠhal-lu-du-uš-din-šu-ši-

(2) -na-ak-gi-ik su-un-ki-ik an-za-an šu-šu-un-ka4 e-ri-en-

(3) -tu4-um ti-pu-uh a-ak hi-ya-an din-šu-ši-na-ak na-pír

(4) ú-ri-me a-ha-an ha-li-ih-ma hu-ut-tak ha-li-ku-me

(5) din-šu-ši-na-ak na-pír ú-ri in li-na te-la-ak-ni

Transcripție:

U Šutruk-Nahhunte, šak Halluduš-Inšušinak-ik, sunki-k Anzan Šušun-ka. Erientum tipu-h ak hiya-n Inšušinak nap-ir u-ri-me ahan hali-h-ma. hutta-k hali-k u-me Inšušinak nap-ir u-ri in lina tela-k-ni.

Transliterație:
Eu, Šutruk-Nahhunte, fiul lui Halluduš-Inšušinak, regele Anșanului și al Susei. Am modelat cărămizi cu care am construit sala tronului zeului meu, Inšušinak, cu ele. Fie ca munca mea să vină ca ofrandă pentru zeul meu Inšušinak.

Relații cu alte familii genealogice
Elamita este considerată de majoritatea lingviștilor ca fiind o limbă izolată, ea ne având vreo legătură demonstrată cu vecinii ei (limbile semitice, cele indo-europene și sumeriana). Igor Diakonoff și alți lingviști sugerează că elamita ar putea să aparțină familiei dravidiene, familie vorbită pe teritoriul Subcontinentul Indian. Václav Blažek propune legături cu limbile semitice din Orientul Apropiat.

Vezi și
 Cuneiformele elamite
 Limbă aglutinantă
 Limbă moartă
 Elam

Note

Limbi dispărute
Limbi antice

Limba elamită


Hjertelandet er en dansk dokumentarfilm fra 2018 instrueret af Janus Metz og Sine Plambech. Filmen er optaget over ti år og følger tre generationer af medvirkende fra hhv. det nordlige Jylland og det nordøstlige Thailand. Filmen bygger på 15 års antropologisk feltarbejde i Danmark og Thailand, og er en videreudvikling af Janus Metz' og Sine Plambechs samarbejde om de prisbelønnede tv-film 'Fra Thailand til Thy' & 'Fra Thy til Thailand' fra hhv. 2007 og 2008. Filmen udkom i danske biografer d. 20. september 2018.

Kilder

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark

Hjertelandet