Dulee Johnson (n. 7 noiembrie 1984, Monrovia) este un fotbalist liberian, care evoluează pe postul de mijlocaș la clubul din Norvegia, Moss FK. Este fiul fostului jucător și antrenor al Liberiei, Josiah Johnson.

Cariera de club

Floda BoIF
Dulee Johnson a fost unul dintre fotbaliștii liberieni adus în număr mare în Suedia de către Stig Johansson, antrenorul Flodei BoIF, la finele anilor '90, după ce a fost descoperit la Gothia Cup. Jucătorii liberieni, printre care se aflau și Dioh Williams și Jimmy Dixon, au fost mutați în vila lui Johansson unde au trăit în timp ce evoluau pentru echipa de divizie inferioară.

BK Häcken
După sezoane de succes, toți cei trei jucători menționați mai sus au fost achiziționați de către formația din Allsvenskan, BK Häcken. Johnson a găsit succesul pe teren pentru noul său club însă și probleme în afara terenului. Era titular de patru ani și jumătate la Häcken, dar a fost și judecat pentru conducere sub influența băuturilor alcoolice și agresiune pe acea vreme.

AIK Solna și Maccabi Tel Aviv
În 2006, Johnson a semnat un contract cu AIK Solna unde a avut succes instant, înlocuindu-l pe fostul mijlocaș Derek Boateng.

În februarie 2008, Johnson a fost din nou arestat și judecat pentru conducere sub influența băuturilor alcoolice. Prima oară a fost găsit vinovat de către tingsrätten, fiind mai târziu declarat nevinovat de către hovrätten, după un recurs.

În iulie 2008, Johnson a semnat un contract pe 3 ani cu Maccabi Tel Aviv. A petrecut doar un sezon alături de formația din Israel, marcând un gol și oferind două pase decisive. Johnson i-a ajutat, de asemenea, să câștige Cupa Ligii, cunoscută drept Cupa Toto. A părăsit formația în iunie 2009 și a semnat un nou contract cu formația sa anterioară, AIK Solna. Clubul suedez au adăugat o clauză în contract prin care puteau să se despartă de Johnson în cazul în care comportamentul său din afara fotbalului nu ar fi fost unul exemplar. În același an a câștigat și campionatul și Cupa Suediei cu AIK, devenind un om de bază pentru echipă.

De asemenea, în 2010, Johnson ar fi fost acuzat de viol în Liberia. Procesul, care a durat o lună, s-a terminat în favoarea lui Johnson, care a fost declarat nevinovat și care a primit 200,000 SEK pentru detenția dintr-un penitenciar din Stockholm. "Fostul mijlocaș al lui AIK Solna va primi banii (peste 30,000$) de la cancelar, în compensație pentru suferință și pentru câștigurile blocate către dânsul."  Neînțelegerea a dus, totuși, la despărțirea lui Johnson de clubul său.

Panetolikos
Pe 21 ianuarie 2011 s-a anunțat semnătura lui Johnson pe un contract de 18 luni cu clubul grec Panetolikos. Totuși, pe 21 aprilie 2011, Panetolikos i-a reziliat contractul. Președintele clubului, Fotis Kostoulas, a susținut faptul că Johnson a petrecut cu o zi înaintea unui meci și apoi "a respins antrenorul într-un mod inacceptabil".

De Graafschap
În mai 2011, Johnson a dat probe la clubul olandez De Graafschap și i s-a oferit un contract. A jucat trei partide în Eredivisie și un meci în cupa KNVB, când a marcat singurul său gol pentru formația olandeză. A fost demis în octombrie pentru producerea unui accident de mașină și refuzul etilotestului.

AmaZulu
În data de 16 iulie 2012, Johnson a semnat un contract pe doi ani cu clubul sud-african AmaZulu. Totuși, contractul i-a fost reziliat după doar 4 meciuri pentru club, pe 12 noiembrie 2012, când AmaZulu a declarat o încălcare a contractului care nu va fi divulgată. Clubul nu a vrut nici să confirme, nici să nege acuzațiile cum că Johnson ar fi picat un test anti-doping. Johnson a comentat apoi în presa suedeză cum că ar fi picat testul deoarece cineva i-ar fi pus cocaină într-o băutură la o petrecere fără ca acesta să fi știut acest lucru.

IK Brage
Pe 28 decembrie 2012, Johnson a semnat un contract pe doi ani cu echipa din Superettan, IK Brage. Contractul îi oferea clubului posibilitatea de a-i încheia contractul dacă nu-și respecta tratamentul. În ianuarie 2014 contractul i-a fost reziliat ca urmare a retrogradării clubului.

Săgeata Năvodari
Johnson s-a transferat apoi la nou-promovata Săgeata Năvodari, având 15 evoluții în Liga I.

CSMS Iași
După retrogradarea clubului, Johnson a ales să rămână în Liga I, semnând un contract cu o altă nou-promovată, CSMS Iași. La finalul sezonului contractul i-a fost reziliat.

Moss FK
După terminarea aventurii din România, Johnson s-a întors în Norvegia la clubul de eșalonul al treilea, Moss FK.

Cariera internațională
În mai 2010 i s-a oferit cetățenia suedeză și este văzut în prezent ca fiind un jucător european. Mai târziu în același an, Johnson a fost unul din cei trei fotbaliști trimiși înapoi acasă de către echipa națională de fotbal a Liberiei pentru consumul de băuturi alcoolice. A explicat mai apoi că a fost o neînțelegere și și-a cerut scuze în fața echipei, a țării și a comisiei de disciplină. A adăugat că ar fi părăsit echipa pentru un meci, apoi s-ar fi reîntors.

Palmares

Maccabi Tel Aviv
Cupa Toto (2008-2009)

AIK
Allsvenskan (2009)
Cupa Suediei (2009)
Supercupa Suediei (2010)

Legături externe

Dulee Johnson profile - Fifa.com

Referințe

Fotbaliști liberieni
Fotbaliști
Fotbaliști ai CSM Politehnica Iași

Dulee Johnson


Domenico Riviera (Urbino, 3 de dezembro de 1671 - Roma, 2 de novembro de 1752) foi um cardeal do século XVIII

Nascimento
Nasceu em Urbino em 3 de dezembro de 1671. Filho de Giovanni Carlo Riviera e Cinzia Pazzini. A família era originalmente de Aquila. Parente da família Albani. Ele foi o último cardeal dos condes de Marsi. Seu sobrenome também está listado como Rivera. Parente do cardeal Girolamo d'Andrea (1852).

Educação
Estudou no Collegio di S. Saverio , Bolonha; e na Universidade de Urbino, onde obteve o doutorado.

Início da vida
Recebeu o hábito clerical em Urbino e depois foi para Roma. Coadjutor de Mons. Raffaele Fabbretti, guardião do arquivo secreto do Castello Sant'Angelo , Roma, no pontificado do Papa Inocêncio XII; Mons. Fabretti tornou-se secretário da Congregação delle Acqueem 1730; , mais tarde, Mons. Riviera tornou-se o guardião; em 1733, quando foi promovido ao cardinalato, foi sucedido por Mons. Niccolò Maria Antonelli, futuro cardeal. Cônego da colegiada de S. Maria na Via Lata, Roma. Enviado pelo Papa Clemente XI no início de 1707 em missão perante Eugenio di Savoia, comandante supremo das forças imperiais que ocupavam a Romanha, para negociar a devolução do território à Santa Sé; cumpriu com sucesso sua missão quando em 5 de fevereiro de 1707 foi assinado um tratado concordando com a devolução do território. Encarregado de outras missões perante o duque Vittorio Amedeo de Sabóia; e os duques de Parma e de Modena. Cânon do capítulo da Collegiatade S. Maria na Via Lata, Roma, por um breve período; e depois, cânone da basílica patriarcal do Vaticano. Camareiro Privado de Sua Santidade. Secretário da SC Consistorial e do Sagrado Colégio dos Cardeais, de 19 de fevereiro de 1710 a 24 de julho de 1730, quando renunciou. Secretário de Letras Latinas. Secretário da Congregação delle Acque. Referendário dos Tribunais da Assinatura Apostólica da Justiça e da Graça, janeiro de 1716. Prelado doméstico de Sua Santidade. Visitante apostólico à Romagna para deter a cheia do rio Reno, 1716. Enviado para regularizar com o governo da Toscana o curso do rio Chiana. Secretário dos conclaves de 1721 e 1724. Secretário da Cifra, maio de 1721. Adjunto à missão do cardeal Spínola para a investidura do imperador Carlos VI como rei de Nápoles. Durante o pontificado do Papa Bento XIII, foi consultor dos assuntos secretos e membro da regência governamental junto ao cardeal Niccolò Maria Lercari, secretário de Estado. Secretário da SC da Sagrada Consultado Estado Eclesiástico, 17 de julho de 1730 até sua promoção ao cardinalato, quando foi sucedido por Mons. Girolamo de' Bardi, futuro cardeal. Protonotário apostólico.

Cardinalado
Criado cardeal sacerdote no consistório de 2 de março de 1733; recebeu o chapéu vermelho e o título de Ss. Quirico e Giulitta, 13 de abril de 1733. Concedeu permissão para receber o diaconato e presbiterato sem intervalo de tempo, 21 de março de 1733.

Sacerdócio
Ordenado em 21 de março de 1733. Encarregado dos assuntos da Polônia perante a Santa Sé desde 1735. Rejeitou repetidamente a legação da Romagna. Prefeito da SC das Fronteiras dos Estados Eclesiásticos ( dei Confini ) de 1735 até sua morte. Prefeito da SC de Bom Governo, 1737, vago por morte do Cardeal Renato Giuseppe Imperiale; nesse cargo, desenvolveu estreita amizade com o marquês Scipione Maffei, um dos homens mais eruditos de seu tempo. Ele também era um bom amigo de James Stuart, pretendente ao trono britânico. Participou do conclave de 1740, que elegeu o Papa Bento XIV. Optou pelo título de Ss. XII Apostoli, 2 de janeiro de 1741. Camerlengo do Sagrado Colégio dos Cardeais, 25 de janeiro de 1745 até 17 de janeiro de 1746. Protetor do Reino da Escócia; e do Colégio Scozzese . Protetor da República de S. Marino. Protetor do Collegio e Nazione Picena em Roma. Protetor dos monges Celestinos.

Morte
Morreu em Roma em 2 de novembro de 1752, Roma. Transferido na noite de 4 de novembro de 1752 para a basílica de Ss. XII Apostoli, onde aconteceu a capella papalis em 5 de novembro de 1752, com a participação do Papa Bento XIV; e enterrado naquela mesma igreja no túmulo que ele havia construído para si

Cardeais nomeados pelo papa Clemente XII

Domenico Riviera


Aleksije II. Megas Komnen ili Aleksije II. (Grčka, 1282. – 3. svibnja 1330.), bio je car Trapezunta od 1297. do 1330. Bio je stariji sin Ivana II. I Eudokije Palaiologina.

Aleksije se pokazao kao vješt i energičan vladar, pod čijom je vlašću Trapezuntsko carstvo doseglo vrhunac svog napretka. Odbio je napade Turaka i na odgovarajući način odradio napade Genove i Venecije. Kultivirao je i umjetnost i znanost na svom dvoru posluživši kao zaštitnik bizantskog astronoma Gregorija Choniadesa i učenjaka Konstantina Loukitesa.

Život

Na prijestolje je stupio u dobi od 14 godina nakon smrti svog oca. Došao je pod skrb svog ujaka, bizantskog cara Andronika II. Paleologa. Potonji ga je želio oženiti kćeri visokog dvorskog dužnosnika Nikephorosa Choumnosa, ali je Aleksije je bez traženja oko 1300. dopuštenja oženio gruzijsku princezu Djiadjak Jaqeli, kćer Mandaturukhutsesija Beke I. Jaqelija, koji je bio atabeg Samtskhea, Adjare, Shavshetija (Şavşat), Klarjetija, Taoa, Kole (Göle) i Artaanija (Ardahan). Andronik je apelirao na Crkvu da poništi brak, ali patrijarh je to odbio, s obrazloženjem da je mladićeva supruga već izvijestila da je trudna. Aleksijeva majka Eudokia, koja se sada vratila u Trapezunt pod izgovorom da je natjerala sina da raskine brak, savjetovala ga je da zadrži svoju ženu.

Godine 1301. ili 1302. pobijedio je turkomansku invaziju, koja je nakon osvajanja provincije Halibije prodrla duboko u teritorij Trapezunta da bi srušila Kerasous (današnji Giresun), drugi najvažniji grad Carstva. Aleksije je zarobio njihovog generala i sagradio utvrdu s pogledom na more kako bi osigurao svoj posjed grada.

Drugi problem bili su Đenovljani, koji su praktički uspostavili gospodarski monopol na području Crnog mora nakon Nimfskog sporazuma s Mihaelom VIII. Paleologom 1261. godine. Njihovo je naselje preraslo Daphnous, obalno predgrađe istočno od Trapezunta, pa su denovski trgovci zahtijevali više prostora, te odbijali dozvoliti carskim carinskim službenicima da pregledaju njihovu robu dok im se zahtjevi ne usvoje. Nakon što je Aleksije 1306. odbio zahtjeve Đenovljana za daljnjim ustupcima, oni su zaprijetili da će u potpunosti napustiti Trabzon. Kad su odbili njegov zahtjev za carinu na bilo koju robu koju su uzeli sa sobom iz Trabzona, Aleksije je naredio svojim gruzijskim plaćenicima da ih napadnu. Iako su careve trupe bile uspješne, Đenovljani su zapalili predgrađe Trabzona i oštetili velik dio vlastite imovine i imovine građana. Na kraju su dvije strane sklopile mir, potvrđen sporazumom iz 1314. i drugim iz 1316. godine.

To nije potpuno okončalo napetosti između Đenovljana i trapezuntskog cara. On je 1319. godine sklopio ugovor s Mlečanima, glavnim suparnicima Genove, dodijelivši im iste privilegije kao Đenovljani sve dok su plaćali pristojbu. Bizantolog Donald Nicols primijetio je da su Aleksije, kao i njegovi nasljednici, "bolje iskoristili strance nego njihovi kolege u Carigradu, jer talijanski trgovci u Trapezuntu nisu smjeli trgovati bez plaćanja poreza".

Problemi za Carstvo su došali i od gusara Emirata Sinop, čiji ciljevi su bili kršćanski trgovci, uključujući Genovežane. Gusari su čak zapalili i sam Trapezunt (1319.); kako bi zaštitio svoj narod od ovih pljačkaša, Akeksije je 1324. godine izgradio morske zidove za gradsku luku. Već je desetljeće ranije bio organizirao policijske snage koje su noću čuvale grad.

Kao i njegov otac prije njega, Aleksije II..je također bio meta papinih nastojanja da pređe u katolicizam. Pismo je poslao Ivan XXII 1329., ali pet mjeseci kasnije; 3. svibnja 1330. car je umro od bubonske kuge, nakon vladavine od 33 godine, a prijestolje je prešlo na najstarijeg sina Andronika. Dva su djela napisano na temu careve smrti ostala sačuvana: pogrebni govor njegovih protonotara i protovestijara, Konstantin Loukites ; i kasniju eulogiju Josipa, mitropolita Trapezunta (rođen kao Ivan Lazaropoulos).

Kovanice
U vrijeme Aleksijeve vladavine, pepelnice koje su izdali trapezuntski carevi bili su značajno modificirani po izgledu i težini, što je možda najznačajnija promjena učinjena na ovom novčiću, koji je u suprotnom imao nekoliko promjena između prvog izdanja i kraja carstva. U vrijeme njegove vladavine, sadržaj srebrne boje u novčićima smanjen je za 15%, ali su i stojeće slike cara na prednjoj strani i svetog Eugenija na reversu zamijenjene slikama obojice na konju.  Jan Olof Rosenqvist pruža dokaze da je ovaj motiv konja postao uobičajen na kovanicama u crnomorskom području, počevši od kovanja bugarskog kralja Konstantina Asena prije generacije. Priznaje kako nije jasno postoji li "neka povezanost s viteškim idealima koji u ovom trenutku prevladavaju u zapadnoj Europi". Motiv konja nepromijenjen se pojavljivao na kovanicama svih narednih vladara sve do pada Trapezunta 1461. godine.

Obitelj
Poznato je da je Aleksije imao najmanje šestero djece i da ima barem jednu ženu Djiadjak Jaqeli. To su:

 Andronik III., car Trebizonda 1330–1332.
 Bazilije, car Trebizonda 1332–1340.
 Mihael Anachoutlou, kojeg je 1330. godine ubio njegov brat Andronikos III.
 Georgije Achpougas, kojeg je 1330. ubio njegov brat Andronikos III.
 Anna Anachoutlou, redovnica, postala je carica Trebizonda 1341–1342.
 Eudokia, također poznata kao Despoina od Sinopa nakon udaje za emira tom gradu.

Predloženo je još jedno dijete:

 Neimenovana kći, koja je možda ulu hatun i presbyterissa imenovana u grčkom epitafu kod Erzincana koja je umrla 28. prosinca 1342.

Međutim, Penelope Vougiouklaki, pišući za internetsku stranicu Enciklopedija helenskog svijeta: Mala Azija, ustvrdila je da je Aleksije imao tri supruge: Pekai, kćer Bekvu Jaqeli, s kojom je imao Andronika, Basila i Eudokiu; kći Anachoutlou, vladarica naroda Laza, s kojom je imao Mihaela Anachoutloua i Anu Anachoutlou; i "inače nepoznate Sargale", s kojom je imao George Achpougas.

Izvori

 Bizantski rječnik Oxforda, Oxford University Press, 1991.

Vanjske poveznice
 Vougiouklaki Penelope, "Alexios II Grand Komnenos", Enciklopedija helenskog svijeta: Mala Azija

Komneni
Trapezuntski carevi

Aleksije II. Trapezuntski


A Província Livre de Shinmin (em hangul, 신민부; e hanja, 新民 府; romanização revisada do coreano, Sinminbu; McCune-Reischauer, Sinminbu) também chamado de Associação do Povo Coreano na Manchúria (Agosto de 1929 – Setembro de 1931) foi um território organizado por anarquistas coreanos, com administração politica, economia e exército de milicias próprio, seguindo o modelo anarcocomunista na região coreana de Shinmin.

História

Após a eclosão da Revolução Camponesa de Donghak de 1894, o Império do Japão interveio na Coréia, o que colocou a península sob influência japonesa. Enquanto isso, a invasão japonesa da Manchúria causou tensões elevadas com o Império Russo, que também ocupava a Manchúria. Após a subsequente Guerra Russo-Japonesa, o Império do Japão garantiu vastas concessões na Manchúria, assumindo o controle das ferrovias, estabelecendo uma série de enclaves imperiais e finalmente consolidando suas forças militares no Exército Kwantung. A própria Coreia foi formalmente anexada pelo Império do Japão no Tratado Japão-Coreia de 1910, forçando muitos dissidentes coreanos a fugir para o exílio na Manchúria, onde estabeleceram grupos de estudo e escolas militares a fim de preparar o movimento de independência coreano para a ação. Após a repressão do Movimento 1º de Março, ainda mais coreanos fugiram para a Manchúria, levando ao desenvolvimento do movimento anarquista coreano no exílio.

Enquanto isso, o colapso do Império da China deu lugar à Era dos Senhores da Guerra, durante a qual a Manchúria ficou sob o controle de Zhang Zuolin. Quando ele subiu ao poder, o Império do Japão tentou assassinar Zhang, mas em 1924 eles começaram a financiar suas atividades devido ao seu anticomunismo, com Zhang passando a colaborar na repressão da resistência coreana na Manchúria. Em junho de 1927, a camarilha de Fengtian de Zhang assumiu o controle do governo de Beiyang e proclamou o estabelecimento de uma ditadura militar. Como Zhang foi envolvido em confrontos com o Exército Revolucionário Nacional, o governo japonês começou a tentar desestabilizar seu poder e assumir o controle da Manchúria. Em junho de 1928, a Expedição do Norte forçou Zhang a fugir de Pequim e recuar de trem para a Manchúria. A poucos quilômetros da capital da Manchúria, Mukden, seu trem foi explodido por agentes imperiais japoneses, matando ele e outros dezesseis passageiros. Ele foi sucedido como senhor da guerra da Manchúria por seu filho, Zhang Xueliang, que assumiu uma postura decididamente antijaponesa e se alinhou com o governo nacionalista.

O sentimento anti-japonês da nova administração na Manchúria abriu espaço para o movimento anarquista coreano reiniciar suas atividades, agora a salvo da repressão política. Este processo culminou, em 21 de julho de 1929, com o estabelecimento da Federação Anarquista Coreana na Manchúria (FACM) em Hailin. O FACM estava focado principalmente em fornecer ajuda mútua para todos os coreanos na Manchúria, com o objetivo final de estabelecer uma sociedade sem Estado baseada na liberdade e na igualdade social, na qual os recursos deveriam ser distribuídos "de cada um de acordo com sua capacidade, para cada um de acordo às suas necessidades".

Kim Chwa-chin, presidente da Associação do Povo Coreano na Manchúria e comandante do Exército de Independência da Coreia.
A essa altura, três autoridades coreanas autônomas haviam sido estabelecidas na Manchúria: o Quartel-General do Estado-Maior no lado manchuriano do rio Yalu; o Governo Justo nas províncias de Jilin e Liaoning; e o Novo Governo Popular no norte da Manchúria, liderado por Kim Chwa-chin. Embora inicialmente impulsionado pelo nacionalismo coreano, o Novo Governo Popular começou cada vez mais a adotar os princípios anarquistas, a fim de combater a crescente influência do marxismo-leninismo na região. Isso culminou em agosto de 1929, quando o Novo Governo Popular e o KAFM foram integrados à Associação do Povo Coreano na Manchúria (APCM), com Kim Chwa-chin sendo eleito seu presidente.

O plano do APCM era desenvolver sistemas de agricultura cooperativa, educação gratuita e treinamento de armas na Manchúria. Seu objetivo principal era atender às necessidades materiais imediatas dos trabalhadores migrantes coreanos e protegê-los da exploração, tanto por proprietários de terras chineses quanto por autoridades nacionalistas coreanas. Para ajudá-los a se estabelecer e cultivar a terra, introduziu a agricultura coletiva, que coletivizou a produção e a venda de produtos agrícolas. Embora os nacionalistas coreanos cooperassem no APCM, os objetivos nacionalistas de independência estavam subordinados à sobrevivência imediata dos trabalhadores migrantes coreanos, fundamentados nos princípios de ajuda mútua dos anarquistas coreanos. Atividades que teriam agitado por uma Coreia independente e/ou anarquista foram adiadas, em favor da sustentação de seus programas econômicos.

A zona autônoma coreana na Manchúria acabou sendo cercada por forças imperiais japonesas no sul e forças soviéticas no norte, com agentes secretos sendo enviados ao território para atingir proeminentes anarquistas coreanos. O APCM começou a sofrer uma série de dificuldades com a perda de muitas de suas principais figuras: em 20 de janeiro de 1930, Kim Chwa-chin foi assassinado por comunistas coreanos enquanto consertava um moinho de arroz; em setembro de 1930, Yi Eulgyu foi preso pela polícia imperial japonesa e extraditado de volta para a Coréia; e em julho de 1931, Kim Jongjin foi assassinado. Finalmente, em 18 de setembro de 1931, a invasão japonesa pôs fim definitivo ao experimento anarquista coreano na Manchúria, com o estado fantoche de Manchukuo sendo estabelecido em seu lugar. Os remanescentes das organizações anarquistas coreanas recuaram para o sul da China, onde muitos deles se ofereceram para lutar na Segunda Guerra Sino-Japonesa.

Estrutura

O província definiu-se como uma "organização autônoma, autogovernada e cooperativa". Seu sistema representativo e corpo administrativo foram projetados, de acordo com o princípio anarquista de autogestão, para ser um "governo sem governo". As decisões eram amplamente tomadas em assembléias, com uma federação descentralizada de conselhos nos níveis de aldeia, distrital e regional lidando com questões maiores.

Baseou-se fortemente nas teorias econômicas do socialismo libertário e estabeleceu lojas livres, cooperativas de trabalhadores e escolas democráticas em todos os seus territórios. Conselhos regionais também foram criados. Nesse ínterim, eles nomearam funcionários de nível superior (que recebiam apenas salário médio) de cima para baixo, com funcionários de níveis inferiores escolhidos regionalmente. Equipes de organização e propaganda trabalharam para agitar a população, tanto para obter o apoio dos fazendeiros quanto para levá-los a criar assembléias e comitês independentes nas aldeias. Aparentemente, essas equipes eram bem-vindas em quase todos os lugares que iam, sem grandes incidentes sendo notados.

O Exército de Independência Coreano , comandado pelo General Kim Chwa-chin, formou o exército da Prefeitura de Shinmin. Efetivamente uma milícia camponesa, os soldados experientes do exército foram complementados por guerrilheiros, treinados na academia militar da prefeitura, com os quais o exército travou uma guerra de guerrilha contra o Império do Japão e a União Soviética. Também estabeleceu uma Unidade de Segurança (coreano: 치안대, romanizado: Chiandae) e uma Unidade de Guerrilha Anti-Japonesa, a fim de proteger os coreanos de bandidos locais e das forças imperiais japonesas, respectivamente.

Fontes externas:

http://flag.blackened.net/revolt/wstrans/spanish/korea.html

Behr, Edward (1987). The Last Emperor. New York: Bantam Books. ISBN 0-553-34474-9. OCLC 489010018.

Gelderloos, Peter (2010). "How will decisions be made?". Anarchy Works. San Francisco: Ardent Press. pp. 48–66. OCLC 748435918.

Hirsch, Steven; van der Walt, Lucien (2010). "Rethinking Anarchism and Syndicalism: the Colonial and Postcolonial Experience, 1870–1940". Anarchism and Syndicalism in the Colonial and Postcolonial World, 1870–1940. Studies in Global Social History. Vol. 6. Leiden: Brill. pp. xxxi–lxxiii. ISBN 978-90-04-18849-5. ISSN 1874-6705. OCLC 1200925424.

Hwang, Dongyoun (2016). "Experimenting Place-Based Anarchism in Manchuria". Anarchism in Korea: Independence, Transnationalism, and the Question of National Development, 1919-1984 (PDF). Albany, New York: SUNY Press. pp. 48–55. ISBN 978-1-4384-6167-0. OCLC 1039293708.

Ki-Rak, Ha (1986). History of the Korean anarchist movement (PDF). Taegu: Anarchist Publishing Committee. OCLC 937149346.
MacSimoin, Alan (2002) [1991]. The Korean Anarchist Movement. Braamfontein: Zabalaza. OCLC 999512376.

Schmidt, Michael (2013). Cartography of Revolutionary Anarchism. Edinburgh: AK Press. ISBN 9781849351386. OCLC 881111188. Retrieved 2 March 2017.

Anarquismo
Anarcocomunistas

Província Livre de Shinmin


ʽCatherine Guilllot' est un cultivar de rosier obtenu en 1857 et mis au commerce en 1860 par le rosiériste lyonnais Jean-Baptiste Guillot fils. Il est issu d'un semis de 'Louise Odier' et rend hommage à l'épouse de l'obtenteur. Il ne doit pas être confondu avec 'Souvenir de Catherine Guillot' (rosier thé, Guillot, 1895) de couleur rose saumoné à fond orange.

Description
Ce rosier Bourbon présente un arbuste rustique et vigoureux au feuillage cuivré atteignant 120 cm (plus en climat méditerranéen). Ses fortes épines sont en forme d'alêne. Ses fleurs sont rose foncé carminé à tendance pourpre, très doubles en coupe pleine et fortement parfumées. La floraison est remontante. Ses fruits sont orange et ovoïdes.

Il résiste à des températures de l'ordre de -15° C. La couleur de ses fleurs forme un contraste frappant dans les jardins, c'est pourquoi, en plus de son parfum, cette variété est toujours appréciée dans les mixed-borders et les plates bandes.
Ses fleurs tiennent bien en vase. Il doit être taillé aux deux tiers avant la fin de l'hiver.

Notes et références

Bibliographie
François Joyaux, Nouvelle Encyclopédie des roses anciennes, Ulmer, 2005, p. 204
 August Jäger, Rosenlexikon, 1936, réimpr. 1983, p. 322

Liens externes
 Description sur Help Me Find
 Monaco Nature Encyclopedia

Cultivar de rosier
Rosier Bourbon
Roses anciennes

Catherine Guillot


Dylan Schmidt (Southport, 7 de janeiro de 1997) é um ginasta neozelandês, medalhista olímpico.

Carreira
Schmidt conquistou a medalha de bronze nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio na prova masculina da ginástica de trampolim com um total de 60675 pontos na sua performance. Ele foi o primeiro atleta da Nova Zelândia a competir nessa modalidade. Em 2022, obteve o ouro no individual do Campeonato Mundial em Sófia com a pontuação de 60720.

Trampolinistas da Nova Zelândia
Ginastas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Dylan Schmidt


Turbinicarpus, biljni rod iz porodice kaktusovki raširen po sjeveroistočnom i jugozapadnom Meksiku.

Vrste
 Turbinicarpus alonsoi Glass & S.Arias
 Turbinicarpus boedekerianus García-Mor., Gonz.-Bot., Matusz., Nitzschke & Iamonico
 Turbinicarpus gielsdorfianus (Werderm.) V.John & Ríha
 Turbinicarpus graminispinus Matusz., Myšák & Jiruše
 Turbinicarpus heliae García-Mor., Díaz-Salím & Gonz.-Bot.
 Turbinicarpus hoferi Lüthy & A.B.Lau
 Turbinicarpus laui Glass & R.A.Foster
 Turbinicarpus lophophoroides (Werderm.) Buxb. & Backeb.
 Turbinicarpus × mombergeri Ríha
 Turbinicarpus nikolae Šnicer, Myšák, Zachar & Jiruše
 Turbinicarpus pseudopectinatus (Backeb.) Glass & R.A.Foster
 Turbinicarpus × pulcherrimus Halda & Panar.
 Turbinicarpus × roseiflorus Backeb.
 Turbinicarpus saueri (Boed.) V.John & Ríha
 Turbinicarpus schmiedickeanus (Boed.) Buxb. & Backeb.
 Turbinicarpus swobodae Diers
 Turbinicarpus valdezianus (H.Moeller) Glass & R.A.Foster
 Turbinicarpus viereckii (Werderm.) V.John & Ríha

Sinonimi
 Gymnocactus Backeb.
 Gymnocactus John & Riha
 Lodia Mosco & Zanov.
 Normanbokea Kladiwa & Buxb.
 Pseudosolisia Y.Itô
 Toumeya Britton & Rose

Vanjske poveznice

Izvori

Cacteae

Turbinicarpus


Hashim Mahomed Amla (* 31. März 1983 in Durban, heute KwaZulu-Natal, Südafrika) ist ein ehemaliger südafrikanischer Cricketspieler. Amla spielt im Test Cricket üblicherweise als Nummer 3-Batsman für die südafrikanische Cricket-Nationalmannschaft, während er in Limited Over-Spielen, wie One-Day Internationals (ODI), als einer der beiden Opener auftritt. Laut International Cricket Council ist er der derzeit weltbeste Batsman in ODIs.

Amla ist ein gläubiger, praktizierender Muslim. Bei seinem Test-Debüt setzte er es erfolgreich durch, Sponsor-Logos von Alkoholproduzenten wie den South African Breweries von seinem Trikot entfernen zu lassen. Seine Großeltern sind ursprünglich aus dem indischen Surat, Gujarat nach Südafrika ausgewandert. Sein älterer Bruder Ahmed ist auch professioneller Cricketspieler, allerdings nicht auf internationalem Niveau.

Karriere
Unmittelbar nach seinem Abschluss an der Durban High School begann Amla für seine Heimatmannschaft, die KwaZulu Natal Dolphins zu spielen. Beim Unter-19 Cricket World Cup in Neuseeland führte er als Kapitän die südafrikanische Mannschaft bis ins Finale. Aufgrund beeindruckender Leistungen wurde er bereits als 21-Jähriger zum Kapitän von KwaZulu-Natal ernannt. Bereits zu Beginn seiner professionellen Karriere wurde er von Experten als möglicher zukünftiger Kapitän der Nationalmannschaft betrachtet.

Sein Debüt auf internationaler Ebene war am 28. November 2004 in einem Test-Match gegen Indien. Das machte ihn zum ersten Südafrikaner indischer Abstammung, der Südafrika in einem internationalen Cricketspiel repräsentierte.

Nach wechselhaften Leistungen auf internationaler Ebene hatte er ein erfolgreiches Jahr 2008, in welchem er insgesamt 1012 Runs erzielte, darunter mehrere Centuries. Dies setzte sich auch im Jahr 2009 fort, wobei seine Leistung bei den Test und ODI-Siegen gegen Australien hervorzuheben ist.

Bei Englands 2009–10 Tour in Südafrika, war Amla ein integraler Bestandteil der Mannschaft in allen Spielen. Beim ersten gelang ihm bereits eine entscheidende Century und auch in den folgenden Spielen dieser Tour hatte er großen Anteil am Erfolg Südafrikas.

Sein bislang wohl bestes Jahr hatte er 2010. Im Februar gelangen ihm ungeschlagene 253 Runs in einem Test-Match gegen Indien. Weitere erfolgreiche Spiele in diesem Jahr hatte er gegen die West Indies, Simbabwe und Pakistan.

Danach stieg er zur Nummer 1 in den ICC-Rankings für ODI-Batsmen auf, eine Position die er nach wie vor innehat.

Im Juli 2012 erzielte er in einem Test-Match gegen England 311 Runs. Er wurde damit zum ersten Südafrikaner dem eine Triple-Century im Test Cricket, also ein Score von mehr als 300 Runs innerhalb eines Innings, gelungen ist.

Dean-Jones-Kontroverse
Während eines Test-Matches zwischen Südafrika und Sri Lanka am 7. August 2006 wurde Amla von Dean Jones, der das Spiel für Ten Sports kommentierte, als Terrorist bezeichnet, nachdem dieser einen Catch gefangen hatte. Jones hatte irrtümlich angenommen, dass die Liveübertragung für eine Werbepause unterbrochen war und sagte "Der Terrorist hat noch ein Wicket bekommen". (engl: "The terrorist gets another wicket"). Diese Aussage wurde weltweit live übertragen, woraufhin Jones vor allem von südafrikanischen Fans, Spielern und anderen Kommentatoren heftig kritisiert wurde. Dies führte in weiterer Folge dazu, dass der TV-Sender Ten Sports seinen Vertrag mit Jones kündigte. Er hat im Anschluss an diesen Vorfall Amla um Verzeihung gebeten, der seine Entschuldigung annahm.

Einzelnachweise

Cricketspieler (Südafrika)
Kapitän der südafrikanischen Cricket-Nationalmannschaft (Test)
Kapitän der südafrikanischen Cricket-Nationalmannschaft (ODI)
Kapitän der südafrikanischen Cricket-Nationalmannschaft (Twenty20)
Südafrikaner
Person des Islam (Südafrika)
Geboren 1983
Mann

Hashim Amla


Gigi er en amerikansk filmmusical fra 1958 instrueret af Vincente Minnelli. Filmen er baseret på romanen af samme navn skrevet af Colette.

Handling

Handlingen fokuserer på en ung parisisk pige, der bliver oplært som kurtisane, og hendes forhold til en velhavende kultiverede mand, der opdager, at han er forelsket i hende og til sidst gifter sig med hende.

Eksterne henvisninger

Musicalfilm fra USA
Amerikanske film fra 1958
Oscar for bedste film
Film baseret på bøger
Film instrueret af Vincente Minnelli

Gigi (film fra 1958)


175726 Borda este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
175726 Borda este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Dax de P. Dupouy și F. Marechal. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,58 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 3,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 175001-176000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

175726 Borda


Bernard Frénicle de Bessy (c. 1604 – 1674), was a French mathematician born in Paris, who wrote numerous mathematical papers, mainly in number theory and combinatorics. He is best remembered for , a treatise on magic squares published posthumously in 1693, in which he described all 880 essentially different normal magic squares of order 4. The Frénicle standard form, a standard representation of magic squares, is named after him. He solved many problems created by Fermat and also discovered the cube property of the number 1729 (Ramanujan number), later referred to as a taxicab number. He is also remembered for his treatise Traité des triangles rectangles en nombres published (posthumously) in 1676 and reprinted in 1729.

Bessy was a member of many of the scientific circles of his day, including the French Academy of Sciences, and corresponded with many prominent mathematicians, such as Mersenne and Pascal. Bessy was also particularly close to Fermat, Descartes and Wallis, and was best known for his insights into number theory.

In 1661 he proposed to John Wallis a problem of what amounted to the following system of equations in integers,
x2 + y2 = z2,    x2 = u2 + v2,    x − y = u − v > 0.
A solution was given by Théophile Pépin in 1880.

La Méthode des exclusions
Frénicle's La Méthode des exclusions was published (posthumously) in 1693, which appeared in the fifth volume of  (1729, Paris), though the work appears to have been written around 1640. The book contains a short introduction followed by ten rules, intended to serve as a "method" or general rules one should apply in order to solve mathematical problems. During the Renaissance, "method" was primarily used for educational purposes, rather than for professional mathematicians (or natural philosophers). However, Frénicle's rules imply slight methodological preferences which suggests a turn towards explorational purposes.

Frénicle's text provided a number of examples on how his rules ought to be applied. He proposed the problem of determining whether or not a given integer can be the hypotenuse of a right-angled triangle (it is not clear if Frénicle initially intended the other two sides of the triangle to have integral length). He considers the case where the integer is 221 and promptly applies his second rule, which states that "if you do not know, even generally, what is proposed, find its properties by systematically constructing similar numbers." He then goes on and exploits the Pythagorean Theorem. Next, the third rule is applied, which states that "in order not to omit any necessary number, establish the order of investigation as simple as possible." Frénicle then takes increasing sums of perfect squares. He produces tables of computations and is able to reduce computations by rules four to six, which all deal with simplifying matters. He eventually arrives at the conclusion that it is possible for 221 to satisfy the property under certain conditions and checks his assertion by experimentation.

Experimental approach

The example in La Méthode des exclusions represents an experimental approach to mathematics. This is in contrast with the standard Euclidean approach of the time, which emphasized axioms and deductive reasoning. Frénicle instead relied on structured and careful observations to find interesting patterns and constructions rather than producing proofs in the axiomatic Euclidean sense. He himself even said that "this research is mainly useful for possible questions, using for most of them no proof other than construction."

References

1605 births
1675 deaths
17th-century French people
Combinatorialists
Number theorists
Magic squares
Members of the French Academy of Sciences
17th-century French mathematicians

Bernard Frénicle de Bessy


La bandera de la República Socialista Soviética de Uzbekistán fue adoptada por la RSS de Uzbekistán el 29 de agosto de 1952. Es una modificación de la bandera nacional de la URSS.

Descripción
La bandera de la República Socialista Soviética de Uzbekistán se presenta como un paño rectangular de color rojo con una franja celeste en el centro (la cual representa el cielo) en cuyos bordes hay franjas más delgadas de color blanco (las cuales representan el algodón, planta común en la región), con el martillo y la hoz dorados, y la estrella con bordes dorados en la parte superior del cantón.

Historia

Antes de esto, la bandera era roja con el nombre de la república, tanto en los idiomas uzbeko (Ўзбекистон ССР, Ozbekiston SSR) y ruso (Узбекская ССР, Uzbekskaya SSR) en color dorado en la esquina superior izquierda.

Entre 1931 y 1937, la bandera era la misma, pero con la abreviatura uzbeka OzSSC, y su equivalente ruso: "УзССР."
Desde 1937 hasta la adopción de la bandera mostrada arriba, en 1940, la bandera era la misma, pero con el nombre en caracteres latinos: "OZBEKISTAN SSR."

La primera bandera fue izada el 22 de julio de 1925 y era roja, con el nombre de la república en alfabeto árabe y los caracteres cirílicos УзССР en la esquina superior izquierda en color dorado. El 18 de noviembre de 1991 fue reemplazada por la actual bandera de Uzbekistán.

Véase también
 Escudo de la República Socialista Soviética de Uzbekistán

Enlaces externos

Uzbekistán
República Socialista Soviética de Uzbekistán
Símbolos de Uzbekistán
Banderas de Uzbekistán

Bandera de la República Socialista Soviética de Uzbekistán


Lynne Barrett, née le , est une nouvelliste américaine, auteure de littérature policière.

Biographie

Lynne Barrett est née et élevée dans le New Jersey, elle a obtenu un B.A. en composition anglaise du Mount Holyoke College et un  de l'université de Caroline du Nord à Greensboro.

Elle enseigne des ateliers d'études supérieures et de premier cycle sur l'écriture de fiction, de non-fiction créative, de mystère et de suspense à l'université internationale de Floride et édite The Florida Book Review.

En 1991, elle est lauréate du prix Edgar-Allan-Poe 1991 de la meilleure nouvelle pour Elvis Lives publiée dans Ellery Queen's Mystery Magazine.

Œuvre

Nouvelles
Liste non exhaustive
 Elvis Lives (1990)
 To Go
 Beauty
 Conchology (2013)
 Texaco on Biscayne
 Mary Anne's Tan (2014)
 The Tree Man
 Returning (2016)
 The Willows (2016)
 Quickstep (2017)
 Marble (2017)
 The Old Broads of the Mermaid Beach Apartments (2020)

Recueils de nouvelles
 Magpies (2011)

Prix et distinctions

 Prix Edgar-Allan-Poe 1991 de la meilleure nouvelle pour Elvis Lives

Notes et références

Liens externes

 Notice de Lynne Barrett sur le site de l'université internationale de Floride

Naissance au New Jersey
Naissance en mai 1950
Nouvelliste  américaine
Lauréat du prix Edgar-Allan-Poe
Étudiant du Mount Holyoke College
Étudiant de l'université de Caroline du Nord à Greensboro

Lynne Barrett


Kuz, Sinop ilinin Türkeli ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1928 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 110 km, Türkeli ilçe merkezine 10 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkeli belde ve köyleri

Kuz, Türkeli


Johan Gustaf Nils Samuel Åkerhielm (født 24. juni 1833 i Stockholm, død 2. april 1900 sammesteds) var en svensk friherre og politiker, der var Sveriges statsminister fra 1889 til 1891. Han var også medlem af Riksdagen fra 1859 til 1866, finansminister fra 1874 til 1875 og udenrigsminister i 1889.

Han var søn af Gustaf Fredrik Åkerhielm.

Biografi
Efter endte Uppsalastudier blev han ansat i Indenrigsministeriet. 1856—63 var han i diplomatiets tjeneste i Paris, Sankt Petersborg, Wien og de sidste 3 år i København. Som adelig deltog han i et par rigsdage, deraf den sidste stænderrigsdag, hvor han hørte til repræsentationsreformens tilhængere. 1870—75 sad han i Andet Kammer, 1873 og 74 som tingets næstformand. Han gjorde sig i de år særlig fortjent af den skandinaviske møntkonventions tilblivelse 1873. September 1874 indtrådte han som finansminister i det Carlesonske ministerium, men afgik allerede i maj 1875 på grund af uenighed om et værnepligtsforslag. Åkerhielm blev nu et virksomt medlem af Første Kammer. Sommeren 1889 blev han udenrigsminister i det protektionistiske ministerium Bildt og i oktober samme år statsminister. Hans ministerium var særdeles virkedygtigt: forsvaret og mellemrigsloven reformeredes, hypoteksvæsenet ligeså, og det vigtige arbejde på den nordlige stambane fremskyndedes, ligesom kolonisationen i det folketomme Norrland fremmedes. Nogle løsrevne ord ("tala svenska med norrmännen") fra et privat møde om værnepligten i landstinget, maj 1891, blev af modstanderne udlagte som trusel mod Norge og medførte til sidst, at Åkerhielm måtte gå af 10. juli 1891, efterfulgt af Boström som førsteminister. I 1893 indvalgtes Åkerhielm i Andet Kammer, men overgik i 1895 til Første Kammer og havde sæde her til sin død. I 1876 var Åkerhielm bleven øverstekammerjunker og 1888 Serafimerridder. Han nød altid stor anseelse i alle partier, og hans interesser spændte over de forskelligste for landets udvikling vigtige områder. Redelig og selvstændig og praktisk, som han var, samt statelig i sin fremtræden, lagde hans ord altid et tungt lod i vægtskålen.

Kilder

Se også
Sveriges regeringer

Eksterne henvisninger

Sveriges statsministre
Udenrigsministre fra Sverige
Finansministre fra Sverige
Friherrer fra Sverige
Svenskere i 1800-tallet
Personer fra Stockholm

Gustaf Åkerhielm


David Michael Buss (nascido em 14 de abril de 1953) é um psicólogo evolucionista norte-americano da Universidade do Texas em Austin, pesquisando diferenças entre os sexos humanos na seleção de parceiros. Ele é considerado um dos fundadores da psicologia evolucionista.

Biografia
Buss obteve seu doutorado em psicologia na University of California, Berkeley, em 1981. Antes de se tornar professor na Universidade do Texas, ele foi professor assistente por quatro anos na Universidade de Harvard e professor na Universidade de Michigan por onze anos.

Estratégias de acasalamento de curto e longo prazo
Um elemento da pesquisa de Buss envolve o estudo das diferenças na seleção de parceiros entre estratégias de acasalamento de curto e longo prazo. Os indivíduos diferem em suas preferências por uma estratégia de acasalamento de curto ou longo prazo (isto é, se eles estão procurando por um "namoro" ou por um relacionamento sério). O Inventário de Orientação Sociossexual (IOS) de Gangestad e Simpson determina se uma pessoa favorece uma estratégia de curto ou longo prazo (também denominadas irrestrita e restrita). Pontuações mais altas de IOS indicam uma orientação menos restrita e, portanto, uma preferência por uma estratégia de acasalamento de curto prazo.

Diferenças entre os sexos
Buss postula que homens e mulheres enfrentaram diferentes desafios adaptativos ao longo da história humana, que moldam as diferenças comportamentais em homens e mulheres hoje. As mulheres enfrentaram os desafios de sobreviver durante a gravidez e a lactação e, em seguida, criar os filhos. Os homens, ao contrário, enfrentaram os desafios da incerteza da paternidade, com seu risco relacionado de alocar incorretamente os recursos dos pais e de maximizar a descendência para a qual passam seus genes. Como a inseminação pode ocorrer por qualquer escolha de acasalamento da mulher, os homens não podem ter certeza de que a criança em que estão investindo é geneticamente sua prole.

Preferências românticas
Buss conduziu vários estudos comparando as preferências românticas de indivíduos por fatores como sexo, tempo, pais versus filhos e tipo de relacionamento. Ele também conduziu um grande estudo investigando as preferências universais de parceiros. Ele e seus colaboradores examinaram uma amostra da China e descobriram que os homens, mais do que as mulheres, tendem a preferir características relacionadas à fertilidade, como juventude e atratividade física. Um estudo semelhante realizado nos EUA por Perilloux, Fleischman e Buss revelou o mesmo, com o acréscimo do desejo pelos traços saudáveis, descontraídos e criativos/artísticos. As mulheres, entretanto, privilegiam traços relacionados a recursos, como boa capacidade de ganho, status social, educação e inteligência, ambição e laboriosidade. As mulheres também favorecem, mais do que os homens, os traços de gentileza e compreensão, sociabilidade, confiabilidade, estabilidade emocional e uma personalidade excitante. No geral, essas diferenças sexuais nas preferências de parceiro parecem refletir estereótipos de gênero, bem como teorias da psicologia evolutiva, que afirmam que os homens priorizam a fertilidade para passar adiante seus genes, enquanto as mulheres preferem recursos para sustentar uma família

Livros

 Buss, D.M.; Malamuth, N. (1996). Sex, Power, Conflict: Evolutionary and Feminist Perspectives. Oxford University Press. ISBN 978-0-19-510357-1.
Buss, D.M. (2000). The Dangerous Passion: Why Jealousy Is as Necessary as Love and Sex. The Free Press. ISBN 0-684-85081-8<.
Buss, D.M., ed. (2005). The Handbook of Evolutionary Psychology. Wiley. ISBN 978-0-471-26403-3.
Buss, D.M. (2005). The Murderer Next Door: Why the Mind Is Designed to Kill. The Penguin Press. ISBN 1-59420-043-2.
Meston, C.M.; Buss, D.M. (2009). Why Women Have Sex: Understanding Sexual Motivations from Adventure to Revenge. Times Books. ISBN 978-0-8050-8834-2.
Larsen, R.; Buss, D.M. (2017). Personality Psychology: Domains of Knowledge About Human Nature (6th ed.). McGraw-Hill Education. ISBN 978-1-259-87049-1.
Buss, D.M. (2019). Evolutionary Psychology: The New Science of the Mind (6th ed.). Routledge. ISBN 978-1-138-08818-4.
 Buss, D.M. (2021). When Men Behave Badly: The Hidden Roots of Sexual Deception, Harassment, and Assault. Little, Brown Spark. ISBN 978-0316419352.

Professores da Universidade do Texas em Austin
Professores da Universidade de Michigan
Professores da Universidade Harvard
Psicólogos sociais
Psicólogos dos Estados Unidos
Sociobiologia

David Buss


est un philosophe et érudit japonais, spécialiste du yangmingisme. A travers son enseignement et ses écrits, il a influencé de nombreux hommes politiques. On le considère aussi comme un homme de l'ombre et une éminence grise.

Jeunesse et formation
Yasuoka nait à Osaka le 13 février 1898. Quand il est encore enfant, ses parents lui apprennent à lire les classiques chinois, les Quatre Livres.

Il étudie à l'université impériale de Tokyo et son mémoire de fin d'études Une étude de Wang Yangming attire l'attention de nombreux intellectuels et hommes politiques. Après avoir obtenu son diplôme en 1922, il travaille pendant six mois au ministère de l'Éducation.

Masahiro Yasuoka est un étudiant brillant; cependant, il manquait des cours lorsqu'il était à l'Université impériale de Tokyo au profit de la lecture de livres à la bibliothèque. Dans la deuxième édition de son étude sur Wang Yangming en 1960, il évoque la lecture de nombreux ouvrages occidentaux importants, mais aussi son retour aux ouvrages chinois et japonais. Il écrit :

Carrière
Il crée un institut d'études asiatiques et met l'accent sur le nationalisme traditionnel du Japon alors que la démocratie Taishō est en vogue (1912-1926). Alors qu'il travaille comme instructeur au Département de la pensée asiatique de l'université de Takushoku, il écrit des livres qui attirent l'attention de certains nobles et officiers militaires. En 1927, il établit une école privée, le Kinkei Gakuen, dans la maison de Sakai Tadamasa, un membre de la Chambre des pairs du Japon. Il y accueille un temps Nisshō Inoue. En 1931, avec l'aide des zaibatsu, des conglomérats japonais, il fonde une école privée dans la préfecture de Saitama, la Nihon Nōshi Gakkō, (ou "École des fermiers du Japon") pour enseigner la pensée asiatique et sa philosophie. En 1932, il fonde un groupe de droite appelé Kokuikai. Fumimaro Konoe, Kōki Hirota et d'autres personnalités influentes en font partie, mais le groupe est perçu comme exerçant un pouvoir opaque, ce qui conduit à sa fin au bout de deux ans.

Influence
La philosophie de Yasuoka a une grande influence. Il participe à l'invention de la tradition du bushido et à son usage politique à des fins impérialistes. Mitsugi Nishida et Ikki Kita qui sont associés à l'incident du 26 février ont été inspirés par lui, bien que l'on ne sache pas exactement comment. Isoroku Yamamoto, Masaharu Homma, Yukio Mishima, Yashiro Rokuro, Chiang Kai-shek, le grand champion de sumo Futabayama et Eiji Yoshikawa se réclament de lui. En 1944, il devient conseiller au ministère de la Grande Asie orientale .

Après la guerre
Le Commandement suprême des forces alliées ordonne la dissolution de ses groupes et écoles, et Yasuoka lui-même est mis à l'écart en raison de son implication dans le ministère de la Grande Asie de l'Est. En 1949, il organise les Shiyukai (Amis du professeur) ; ce groupe existe encore à ce jour (2012) et comprend un Hokkaido Shiyukai, Kansai Shiyukyokai et Himeji Shiyukai. Après la guerre, on lui demande d'écrire des discours politiques de nombreux premiers ministres. Il devient également un guide spirituel et un enseignant pour de nombreux premiers ministres, dont Shigeru Yoshida (qui appelle Yasuoka le vieux professeur malgré le fait que Yoshida ait 20 ans de plus que lui), Hayato Ikeda, Eisaku Satō, Takeo Fukuda et Masayoshi Ōhira. Yasuoka cependant se montre discret sur ce sujet.

Yasuoka est connu pour avoir collaboré au Rescrit de Reddition Impériale sur certains points. Le 12 août 1945, Hisatsune Sakomizu, le secrétaire en chef du cabinet, rend visite à Yasuoka et lui demande de vérifier le rescrit de reddition. Yasuoka apporte de nombreux changements, mais le lendemain, il constate que l'un des trois points sur lesquels il avait apporté des modifications est resté inchangé. Néanmoins, il réussit à donner à Hirohito l'image d'un souverain confuciuste bienveillant restaurant la paix et l'harmonie. Yasuoka a rencontré Hirohito trois fois après la guerre, lors de garden-parties. Hirohito a remercié Yasuoka pour ses efforts à la fin de la guerre, et a demandé à Yasuoka s'il étudiait comme avant, ce à quoi Yasuoka a répondu "Oui" avec ravissement. Après la mort de Yasuoka, Hirohito a assisté un jour à une table ronde au cours de laquelle l'un des participants a déclaré: "Yasuoka a dit un jour qu'une fois que l'empereur avait dit quelque chose, rien ne pouvait être dit en plus." À cela, Hirohito hocha la tête.

En raison de sa connaissance de l'histoire de la Chine, Yasuoka a été invité à nommer diverses sociétés: la Kōchikai ("Société de la grande mare") est l'une d'entre elles. Grâce également à son érudition chinoise, il donna son nom à la nouvelle ère, Heisei, bien qu'il n'ait pas survécu à l'ère Shōwa. L'appellation Heisei a été conçue par Yasuoka en 1979, ce qui a été communiqué au gouvernement. Tatsuro Yamamoto, professeur émérite de l'Université de Tokyo, a confirmé cela au gouvernement en 1995.

Notes et références

Bibliographie
 Comité d'édition du tableau chronologique de Masahiro Yasuoka. Tableau chronologique de Masahiro Yasuoka, Masahiro Yasuoka Memorial Hall, Saitama, 1997.
 Koshi Suda Masahiro Yasuoka - Instructeur en politique et monde des affaires Shin-Jinbutsu Oraisha, 1993
 Ushio Shiota, Kyoso de Shōwa, Yasuoka Masahiro Bungei Shunju, 1991
 Hisahiko Okazaki, Kyoyono Susume Seishun Shuppansha, 2005
 Setsuko Ito, Mon père Yasuoka Masahiro Kansai Shiyu Kyokai, 1998

Liens externes

Professeur japonais
Philosophe japonais du XXe siècle
Naissance en février 1898
Naissance à Osaka
Décès en décembre 1983
Pages avec des traductions non relues
Décès à 85 ans

Masahiro Yasuoka


Schreckling () ist ein Ortsteil von Heining-lès-Bouzonville im Département Moselle in der Region Grand Est (bis 2015 Lothringen).

Geschichte
Weitere Schreibweisen lauteten: Schreckedinga (1316), Schrecklingen (1633), Screckling (1756).

Schrecklingen gehörte nach dem Zweiten Pariser Frieden 1815 bis zu der Grenzkonvention zwischen Preußen und Frankreich 1829 zu Preußen.

Bevölkerungsentwicklung

Weblinks
 http://cassini.ehess.fr/cassini/fr/html/fiche.php?select_resultat=35768

Einzelnachweise

Ort in Grand Est
Ehemalige Gemeinde im Département Moselle
Gemeindeauflösung 1830
Heining-lès-Bouzonville

Schreckling


Tairō (, "great elder") was a high-ranking official position in the Tokugawa shogunate government of Japan, roughly comparable to the office of prime minister. The tairō presided over the governing rōjū council in the event of an emergency. A tairō was nominated from among the fudai daimyōs, who worked closely with the Tokugawa traditionally. Generally, the office holder was the shogunate's chief policy maker, and provided Japan with a capable temporary leader in the absence of a shōgun, or in the event that the shōgun was incapacitated.

List of tairō

See also
 The Five Tairō

Notes

References
 Cullen, Louis M. (2003). A History of Japan, 1582-1941: Internal and External Worlds. Cambridge: Cambridge University Press. ; ;   OCLC 442929163
 Sansom, George Bailey. (1963). A History of Japan: 1615-1867. Stanford: Stanford University Press. OCLC 36820228

Officials of the Tokugawa shogunate

Tairō


Olaylar
 İngiltere'nin ilk anayasası sayılan Oxford Şartları, Kral III. Henry tarafından kabul edildi.
 Bağdat Kuşatması gerçekleşti. Bu kuşatma sonunda başkent ele geçirilerek istila edildi ve Abbâsî Halifeliği sona erdi.

Doğumlar
 Osman Gazi, 1. Osmanlı Padişahı, Osmanlı Beyliği ve Osmanlı Hanedanı'nın kurucusu ve beyliğin ilk padişahı olan Türk hükümdar (ö. 1326)

Ölümler
 Şubat - Müstasım, Abbâsî halifesi (d. 1221)
 18 Ağustos - II. Theodoros, İznik İmparatorluğu imparatoru (d. y. 1221)
 tarihi bilinmeyen
 Âteşbâz-ı Velî, Mevlânâ Celâleddîn-i Rûmî'nin aşçısı ve Mevleviliğin önemli isimlerinden
 Georgios Mouzalon, II. Theodoros döneminde İznik İmparatorluğu'nun yüksek kademeli yöneticisi (d. y. 1220)

1258


A física nuclear de alta energia estuda o comportamento da matéria nuclear em regimes de energia típicos da física de alta energia. O foco principal deste campo é o estudo de colisões de íons pesados, em comparação com átomos mais leves em outros aceleradores de partículas. Em energias de colisão suficientes, esses tipos de colisões são teorizados para produzir o plasma quark-glúon. Em colisões nucleares periféricas em altas energias espera-se obter informações sobre a produção eletromagnética de léptons e mésons que não são acessíveis em colisores elétron-pósitron devido às suas luminosidades muito menores.

História
A exploração da matéria quente de hádrons e da produção de multipartículas tem uma longa história iniciada por trabalhos teóricos sobre produção de multipartículas de Enrico Fermi e Lev Landau na URSS. Esses esforços abriram caminho para o desenvolvimento no início dos anos 1960 da descrição térmica da produção de multipartículas e do modelo estatístico bootstrap de Rolf Hagedorn. Esses desenvolvimentos levaram à busca e descoberta de plasma de quarks e glúons. O início da produção desta nova forma de matéria permanece sob investigação ativa.

Objetivos
Existem vários objetivos científicos deste programa de pesquisa internacional:

 A formação e investigação de um novo estado de matéria feito de quarks e glúons, o plasma de quark-gluon QGP, que prevaleceu no início do universo nos primeiros 30 microssegundos.

 O estudo do confinamento da cor e a transformação do confinamento da cor = quark confinando o estado de vácuo para o estado excitado que os físicos chamam de vácuo perturbativo, no qual quarks e glúons podem vagar livremente, o que ocorre na temperatura de Hagedorn;

 O estudo das origens da massa de matéria de hádrons (prótons, nêutrons etc.) acredita-se estar relacionada ao fenômeno de confinamento de quarks e estrutura de vácuo.

Programa experimental
Este programa experimental segue uma década de pesquisa no colisor RHIC no BNL e quase duas décadas de estudos usando alvos fixos no SPS no CERN e AGS no BNL. Este programa experimental já confirmou que as condições extremas da matéria necessárias para atingir a fase QGP podem ser alcançadas. Uma faixa de temperatura típica alcançada no QGP criada

é mais que  vezes maior do que no centro do Sol. Isso corresponde a uma densidade de energia

 .

A matéria-relativística correspondente pressão é

Física nuclear
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Física nuclear de alta energia


The Coca-Cola Company (TCCC), dünyanın en büyük içecek şirketlerinden biridir. Şirket bir Amerikan şirketi olmakla birlikte, dünyanın pek çok yerinde fabrikaları vardır. 2008 yılından 2018 yılına kadar (başkanlık görevini 2019 yılında bıraktı) şirketin CEO'su ve icra kurulu başkanı Türk asıllı ABD vatandaşı Muhtar Kent'ti. 2018 yılında Muhtar Kent'in CEO'luk görevinden ayrılmasının ardından şirketin COO'su James Quincey yeni CEO olarak göreve başladı. 2019 yılında ise Muhtar Kent başkanlık görevinden ayrıldı ve yerine James Quincey geldi.

Tarihçe

Coca-Cola ilk olarak eczanelerde ilaç olarak kullanılmıştır. John S. Pemberton tarafından icat edilmiş ve ilk kez tanıtılmış, ancak bu icat Asa Griggs Candler tarafından marka ve şirket haline getirilmiştir. Daha sonra içeriğindeki bazı maddeler değiştirilerek içecek olarak popülerleşmiştir. İçeriğinde yedi gizli madde bulunmaktadır. Dünyada bu maddeleri sadece iki kişi bilmekte ve bu maddeler bir kâğıtta yazılı olarak bir bankanın kasasında muhafaza edilmektedir.

Coca-Cola'nın dünyaya açılması 1920 yılından sonra oldu. Robert Woodruff'un 1923 yılında şirketin başına geçmesi ile tüm dünyada tanıtıldı.

Bir pazarlama dehası olan Woodruff, 60 yıl Coca-Cola'yı yönetti ve dünyanın en büyük şirketlerinden birine dönüştürdü. Şirket ilk kez Coca-Cola dışında bir ürün yaratmayı planladı, 1950'lerde Fanta, 1961'de Sprite ve 1966'da Frescayı piyasaya sundu. Onun zamanında şirket, içeceği cam ve plastik şişelerle piyasaya sundu,bu da daha fazla üretim ve tüketimi sağladı. 1986 yılında 100 yılını kutlayan Coca-Cola 165 ülkede üretilip, tüketiliyordu.

Coca-Cola şirketinin satın almaları uluslararası pazarda dev şirket haline gelmesine neden oldu. Coca-Cola 1960 yılında meyve suyu üreticisi Minute Maid şirketini satın aldı. 1993 yılında Hint kola markası Thums Upı, 1995 yılında bira ve soda üreticisi Barq'sı satın aldı. 1982 yılında Columbia Pictures'ı satın aldı ve 1989 yılında Sony'ye 3 milyar dolar karşılığında satıldı. 2001 yılında meyve suları ve smoothie üreten Odwalla markasını $181 milyona bünyesine kattı. 2007 yılında Fuse Tea buzlu çayın üretiminde kullanılan "Fuze Beverage" markasını 250 milyon $'a  kurucuları Lance Collins ve Castanea Partners'tan satın aldı. 2009 yılında Çinin Huiyuan Juice Group'u almak için 2,4 milyar teklifte bulundu, ancak Çin devleti buna engel oldu.

Şirketin yöneticiliği ve hissedarları
1920 yılından bu yana Coca-Cola halka açık bir şirkettir. Şirket Amerikanın ve dünyanın en büyük şirketlerinden biri olup New York hisse senetleri borsasında KO kodunu kullanmaktadır. Ayrıca şirketin Dow Jones ve S&P 500 borsalarında hisseleri var. Ayrıca büyük yatırım fonlarının da şirketin hisselerinde payları vardır. Bunlar Berkshire Hathaway — %8,61, Suntrust Banks — %3,68, Capital World Investors — %3,29, Barclays Global Investors — %3,19 ve State Street Corporation — %3,02'dir. Son 12 yılda (2000-2012), Coca-Cola dünyanın en pahalı markası unvanını kazanmıştır. 2009 yılında şirket % 3 oranında marka değerini artırmış ve 68,7 milyar $ değer kazanmıştır.

The Coca-Cola Company dünya çapında

1892 yılında şu anki ismini alıp anonim şirkete çevrilmiş ve Coca-Cola adıyla piyasaya çıkardığı içecek, kola, 1895 yılına gelindiğinde Amerika Birleşik Devletleri'nin tüm eyaletlerinde satılmaya başlamıştır.
Dünyanın taşınabilir su kaynaklarının %25'i The Coca-Cola Company'ye aittir.
Şirketin ana ürünleri alkolsüz içeceklerdir. 2005 Faaliyet Raporu'na göre Şirket 200'den fazla ülkede konsantre, şuruplar ve içecek satıyor. Konsantre ve şuruplar içecek üreten firmalara ham madde gibi satılıyor.Global olarak dünyada Coca-Colaya ait 900-den fazla şişeleme ve üretim tesisleri bulunuyor ve 250 şişeleyici iş ortağına sahiptir.. Coca-Cola dünyada en gelişmiş franchising ve satış ağına sahiptir.Şirket şu an dünyada 500'den fazla markaya ve 3.600'den fazla ürüne sahiptir. Dünyada her gün yaklaşık 2 milyar Coca-Cola içecekleri tüketiliyor. "Coca-Cola" ya da "Kola" ticari marka adını taşıyan içecekler şirketin toplam galon satışlarının yaklaşık % 78 olarak gerçekleşiyor.Coca-Colanın satış ve gelirlerinin % 43ü Amerika Birleşik Devletleri,% 37-i fazla nüfuza sahip olan Meksika, Hindistan, Brezilya, Japonya ve Çin Halk Cumhuriyeti,geri kalan % 20 dünyanın geri kalan kısmına düşüyor. Şirketin dünya çapında Arca Continental, Brasserie de la Couronne, Cameron Coca-Cola, Coca-Cola Amatil, Coca-Cola Bottling Co. Consolidated, Coca-Cola Bottling Company of Cape Cod, Coca-Cola Bottling Company of Northern New England, Coca-Cola Bottling Company United, Coca-Cola Bottling Plant (Bloomington, Indiana), Coca-Cola Bottling Shqipëria, Coca-Cola Beverages Africa, Coca-Cola European Partners, Coca-Cola Enterprises, Coca-Cola FEMSA, Coca-Cola FEMSA Filipinler, Coca-Cola Hellenic Bottling Company, Coca-Cola İçecek A.Ş., Coca-Cola Korea, Dixie Coca-Cola Bottling Company Plant, Escola v. Coca-Cola Bottling Co., FEMSA, John Pearson Soda Works, Kirin Company, Panamco, San Miguel Corporation, SPC Ardmona, Swire gibi şişeleme şirketi bulunmaktadır.

2007 yılında "Coca-Cola" adı altında satılan meşrubatların satışı toplam gelirin yaklaşık yüzde 53'ünü oluşturuyordu. Coca-Cola Company'nin esas rakibi PepsiCo dünya çapında her zaman onunla rekabet oluşturmuş, fakat Coca-Cola her zaman birinciliği korumuştur.

Dünyada en fazla satılan ve tüketilen Coca-Cola, Diet Coke, Fanta, Schweppes ve Sprite ürünleri The Coca-Cola Company'ye aittir.

Şirketin ürünlerinin ana ham maddesi gıda ve kimyasal tatlandırıcılardır. ABD'de kullanılan gıda tatlandırıcılar fruktoz ve mısır şurubu, başka ülkelerde ise sakkarozdur. Temel renk vericiler tatlandırıcılar aspartam ve sakarindir.

Coca-Cola Company-in desteği ve sponsorluğu
Coca-Cola Company dünyada en büyük sponsorluk yapan şirkettir. 2011 yılında reklam masrafları 3,3 milyar dolar olmuştur.. Coca-Cola Olimpiyat Oyunları'nın 1928 yılında ilk sponsoru olmuş, 2013 yılına kadar da 190'dan fazla ülkenin Olimpiyat Komiteleri ile işbirliği yapmıştır. Ayrıca Coca-Cola dünyanın 100'den fazla ülkesinde futbol ve başka oyun liglerine, uluslararası futbol, basketbol, tenis liglerine ve başka turnuvalara da sponsorluk yapıyor. 1974 yılından bu yana Coca-Cola Company FIFA'nın resmi ortağı ve 1978 yılından bu yana Dünya Kupası resmi sponsorudur.
1952 yılında Oslo Kış Olimpiyatları'nda şirket, Norveç lehine fon için bir helikopter sağlamıştır; Daha sonra bu helikopter Norveç'in başkent trafiğini düzenledi. 1960 yılında Roma Olimpiyat Oyunları'nda şirket, sporculara ve seyircilere müzikal hit şarkısı "Arrivederci Roma" plakını hediye etti. 1964 Tokyo Olimpiyatları'nda "Coca-Cola" Japonca ve İngilizce şehir haritaları, sokak levhaları; Tokyo ve Japonya hakkında broşürler yayınladı.

1968 yılında "Coca-Cola" Mexico City Olimpiyatları'nın reklamını yaptı.

1979 yılında Coca-Cola, ABD Onur Salonu'nun oluşturulması konusunda ABD Ulusal Olimpiyat Komitesine mali yardım sağladı. 1987 yılında, "Coca-Cola" $1 milyon karşılığında Uluslararası Olimpiyat Komitesi ile bir anlaşma imzaladı, Lozan Olimpiyat Müzesinin ilk sponsoru oldu.

1992 Olimpiyat Oyunları'nda spor haberleri ve bilgilerini veren "Coca-Cola" radyosu çalışıyordu. Sydney Olimpiyat Oyunları'nda radyo kanalı 13 ülkeden 58 radyo istasyonuna yayın yaptı.

1996 yılında Atlanta Olimpiyatları'nda, "Coca-Cola" yaklaşık 3 milyon adet fuar temalı simgelerin satıldığı büyük bir pazar organize etti. 2004 ve 2008 olimpiyatlarında da büyük katkıda bulundu. 1992 yılından bu yana Coca-Cola Company Olimpiyat meşalesi koşusunun sponsorlarından biridir. Aynı zamanda şirket 1996 yılından 2012 yılına kadar bayrak koşusunun özel temsilciliğini yapmıştır. Atlanta (1996), Nagano (1998), Salt Lake City (2002), Atina (2004), Turin (2006) ve Pekin (2008) ve Londra'da (2012) bu görevi yerine getirdi.

Coca-Cola Türkiye'de
Coca-Cola markası, 1964 yılında Has ailesinin girişimiyle Türkiye'ye gelmiş ve ilk yatırımlarını İstanbul ve Marmara bölgesinde gerçekleştirmiştir. Bu tarihte, İstanbul Meşrubat Sanayi Anonim Şirketi'ni 3.5 milyon liralık sermaye ile kurmuştur. Coca-Cola'nın Türkiye'deki ilk fabrikası 16 Eylül 1964 yılında çalışmaya başladı. Coca-Cola dahilde anlaşmalara başladı ve 1968 yılında İzmirli şişeleyici Özgörkey Ailesi'yle anlaştı ve İMBAT kuruldu. 1969 yılında Adana'da üretime başlanılan Coca-Cola 1970'li yılında Antalya, Bursa, Ankara ve Karadeniz bölgesinde satılmaya başlandı. Türkiye'de büyük şirket olan Coca-Cola buradan başka ülkelere ihracat yapmaya başladı. 1982 yılında Coca-Cola'nın Antalya'da fabrikası işe başladı. 1984'te Coca-Cola Ankara, Karadeniz ve Doğu bölgelerinde satış yapmak için Anadolu Endüstri Holding ile anlaştı. 1986 yılında Coca-Cola İMBAT'la birge İzmir-Kemalpaşa şişeleme fabrikasını açtı. 1991 Temmuz ayında Coca-Cola'nın Türkiye'deki tarafdaşı Özgörkey Grubu Romanya'da Köstenceye yatırım yaparak fabrika açtı. Kısa bir süre sonra da Trabzon Araklıdaki fabrika inşaatına başladı. Şirket 1984 yılında Fanta, 1994 yılında Sprite ve Cappy markaları piyasaya sunuldu.Türkiye Coca-Cola Şirketi için önemli ekonomi merkeze dönüştü. 1996 yılında Türkiye, Kafkasya ve Orta Asya Cumhuriyetleri Bölgelerini "Güney Avrasya Bölümü" adı altında yeniden yapılandırdı ve merkezi İstanbul oldu.
1996'ya gelindiğinde Anadolu Endüstri Holding Coca-Cola İçecek'in ortağı oldu. Hızla büyüyen ve yatırımlarını artıran şirket 1996 yılında Mersin ve Bursa fabrikaları, 1997'de 35 milyon dolarlık yatırımla, Çorlu'da 1 dolum tesisi hizmete verdi. 2002 yılında Coca-Cola Satış ve Dağıtım A.Ş.'nin de tüm hisselerini alan Coca-Cola İçecek Üretim A.Ş.'nin yeni adı Coca-Cola İçecek A.Ş. oldu. 2009 yılında şirketin Elazığ ve Köyceğizde fabrikaları işe başladı. 1 Ocak 2012 yılında Kazakistan, Azerbaycan, Gürcistan, Ermenistan, Türkmenistan, Özbekistan, Kırgızistan ve Tacikistan'ı kapsayan Kafkasya ve Orta Asya bölgeleri Coca-Cola Türkiye iş birimine katıldı. Türkiye Coca-Cola için en önemli ve stratejik ülkelerden biridir, Coca-Cola'nın beş coğrafi grubundan biri olan Avrasya ve Afrika Grubu'nun merkezi Türkiye'de bulunuyor, Balkanlar, Rusya, Kafkaslar, Orta Asya, Orta Doğu, Hindistan yarımadası ve Afrika kıtasında bulunan 90 ülkedeki faaliyetlerin genel merkezi İstanbul'dadır. Coca-Cola Türkiye'de üretim, ihracat, ciro ve tüketimine göre en büyük şirketlerden biridir.

Türkiye'deki ürünleri

 Coca-Cola (New Coke, Kafeinsiz Coca-Cola, Coca-Cola Cherry, Coca-Cola Lime,Coca-Cola Vanilla, Coca-Cola Citra, Coca-Cola Black Cherry Vanilla, Coca-Cola BlāK, Coca-Cola Lemon, Coca-Cola Raspberry, Coca-Cola Life, Coca-Cola Light, Diet Coke/Coke Light, Coca-Cola C2, Coca-Cola Zero, Coca-Cola Zero Sugar, Coca-Cola Zero Sugar, Coca-Cola Cherry Zero, Coca-Cola Light Sango, Diyet Coca-Cola Cherry, Coca-Cola Light Plus, Coca-Cola Orange, Beyaz Kola, Tab içeceği, Meksika Kolası, Coca-Cola Fiber+)
 Sprite
 Fanta
 Cappy
 Nestea
 Powerade
 BonAqua
 Schweppes
 SenSun
 Burn (içecek)
 Damla Su
 Coca-Cola Light
 Coca-Cola Zero
 Doğadan bitki çayları
 Fuse Tea

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Coca-Cola Türkiye
 Coca-Cola İçecek
 Coca-Cola Zero Türkiye
 Burn Türkiye
 Cola Light Türkiye
 Fanta Türkiye
 Sprite Türkiye
 Cappy Türkiye
 Doğadan Türkiye
 Fuse Tea Türkiye
 Damla suyu Türkiye

Ayrıca bakınız

Amerika Birleşik Devletleri merkezli içecek şirketleri
1892'de kurulan şirketler
New York Borsası'ndaki şirketler
Çokuluslu şirketler
Dow Jones Borsası endüstri endeksindeki şirketler
Coca-Cola
Atlanta
2008 Avrupa Futbol Şampiyonası sponsorları
Amerikan markaları
Çok uluslu gıda şirketleri
Amerika Birleşik Devletleri merkezli çok uluslu şirketler
Georgia merkezli gıda şirketleri

The Coca-Cola Company


Željka Markić (născută Živković; ) este un medic croat, femeie de afaceri, jurnalist, traducător și activist conservator.

Biografie
S-a născut la Zagreb în 1964, fiind cel mai vechi dintre cei șase copii. A urmat Gimnaziul clasic la Zagreb și a absolvit Facultatea de Medicină de la Universitatea din Zagreb.

A lucrat ca reporter de război în timpul războiului de independență croat și mai târziu pentru BBC, NBC și RAI II. Ea a fost redactor la programul de știri Nova TV din 2004 până în 2007. Ea a mai editat și emisiuni de televiziune pe Radiotelevisionul Croat (HRT). MarkiĆ a contribuit la Human Right Watch din 1992 până în 1994.

Este autorul celor câteva filme documentare de pe BBC și Channal 4, cum ar fi Guy Smith, Corespondent și Unforgiving și co-director al filmului documentar Children of War împreună cu Alan Raynolds.

A tradus lucrările lui John Grisham, Antonio A. Borelli și Roy Gutman.

A fost primul președinte al Partidului Conservator Hrvatsi rast (HRAST) și fondator al filialei croate a organizației Meals din Mary.

Este unul dintre organizatorii-cheie ai referendumului constituțional croat, 2013, pentru care Uime obitelji civic inițiale (în numele familiei) a colectat 749613 de semnături.

Este căsătorită cu medicul Tihomir Markić, cu care are patru fii.

Opoziția lui Markić față de drepturile LGBT a formulat în mod repetat critici în mass-media. Ea sa opus ratificării de către Croația a Convenției de la Istanbul privind prevenirea violenței împotriva femeilor și violenței în familie.

Note

Nașteri în 1964
Jurnaliste
Medici croați
Scriitori croați
Oameni din Zagreb

Željka Markić


An Navia lanigera in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith. An Navia lanigera in nahilalakip ha genus nga Navia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Navia

Navia lanigera


Need for Speed: ProStreet je trkaća videoigra iz 2007. koju je razvio EA Black Box, a objavio Electronic Arts. To je jedanaesti dio u seriji Need for Speed i nastavak je na Need for Speed: Carbon. Za razliku od svojih neposrednih prethodnika, koji su se usredotočili na suvremenu ilegalnu scenu uličnih utrka, ProStreet se usredotočuje na legalne utrke koje se održavaju na zatvorenim stazama. Igra kombinira elemente sim i arkadnih trkaćih igara, zahtijevajući od igrača da prilagode i podese automobile za različite načine utrke. Većina utrka održava se na mjestima u stvarnom svijetu kao što su Portland International Raceway, Mondello Park i Autopolis.

Razvijen tijekom gotovo dvije godine, ProStreet je osmislio isti tim koji je vodio produkciju Need for Speed: Most Wanted. Ovo je prva igra Need for Speed koja je prvenstveno razvijena za konzole visoke razlučivosti poput Xbox 360 i PlayStation 3, iako su objavljene i verzije za Microsoft Windows, PlayStation 2 i Wii. Igra ima novi fizički motor koji omogućuje automobilima da se bave realnijim upravljanjem i preuzmu štetu u nesrećama, a predstavila je i funkciju zračnog tunela gdje igrači mogu vidjeti kako funkcionira aerodinamika njihovih automobila. Glazbenik Junkie XL angažiran je za sastavljanje partiture igre. Za igru je objavljeno nekoliko paketa sadržaja koji se mogu preuzeti, proširujući njezin sadržaj s više automobila, staza i utrka.

ProStreet je dobio kritike kritičara koji su općenito kritizirali nedostatak otvorenog svijeta igranja koji su njegovi prethodnici imali. Brojne internetske značajke igre i mogućnosti prilagodbe automobila istaknute su kao neke od njenih najjačih značajki. Iako je ProStreet prodao više od pet milijuna jedinica diljem svijeta, prema Electronic Artsu nije ispunio očekivanja prodaje.

Igra
Need for Speed: ProStreet je trkaća igra u kojoj igrač mora podesiti i voziti automobile na raznim trkaćim stazama. Iako to nije sim utrka, automobili se snalaze na realniji način nego u prethodnim Need for Speed igrama. Igrač preuzima ulogu Ryana Coopera, bivšeg uličnog trkača koji ulazi u niz obračunskih događaja koje vodi nekoliko trkaćih organizacija. Svaki događaj sadrži niz utrka u kojima se igrač mora natjecati s računalno kontroliranim protivnicima kako bi zaradio bodove i gotovinu. Bodovi omogućuju igraču da otključa izazovne događaje i napreduje kroz igru, dok se gotovina može koristiti za kupnju ili nadogradnju automobila. Opći cilj igre je u konačnici suočiti se s brojnim elitnim vozačima koji se zovu kraljevi. Pobijedivši svakog kralja pojedinačno, Cooper će biti okrunjen za kralja ulice.

Igra ima četiri načina utrke: Grip, Drag, Drift i Speed. Grip utrke uključuju igrača koji se utrkuje oko kruga kroz nekoliko krugova, gdje uvjet pobjede ovisi o četiri varijacije. To uključuje prelazak cilja na prvoj poziciji ili ispred klase vozača na temelju performansi automobila, bilježenje najboljeg vremena kruga i bilježenje najboljeg vremena u sektoru, pri čemu svaki sektor predstavlja dio kruga. U Drag-u igrač mora prvi prijeći ciljnu liniju na kratkoj i ravnoj stazi, ručno mijenjajući brzine. Neki također zahtijevaju od igrača da izvodi dugačke kotače. Drag utrke uvijek započinju mini igrom u kojoj igrač može steći dobar startni učinak zagrijavanjem automobilskih guma dok je u kočenom položaju. Drift utrke zahtijevaju da igrač osvaja bodove lutajući zavojima, dok Speed utrke uključuju igrača koji održava vrlo velike brzine na relativno ravnom kursu od točke do točke. Uvjet pobjede na utrkama brzine ovisi o dvije varijante, koje uključuju prelazak cilja na prvoj poziciji ili postizanje najveće brzine na za to predviđenim kontrolnim točkama. Većina utrka održava se na lokacijama u stvarnom svijetu, poput Texas World Speedwaya, Portland International Racewaya, Mondello Parka i Autopolisa.

ProStreet sadrži veliki broj automobila, od pristupačnih limuzina prilagođenih tjunerima do egzotičnih automobila. Svaki se automobil može visoko prilagoditi, uključujući njegove performanse, rukovanje i izgled. Promjene karoserije, poput spojlera i hauba, utječu na aerodinamiku automobila i mogu se prema tome oblikovati. Automobili i rezervni dijelovi grupirani su u četiri razine koje predstavljaju razine performansi, koje se postupno otključavaju kako igrač napreduje kroz igru. Svaki automobil može imati najviše tri nacrta povezana s njim, pri čemu svaki nacrt predstavlja različitu prilagodbu. Odabir i ugađanje pravog automobila za pravi način utrke ključan je za dovršetak igre. Na primjer, Grip utrke favoriziraju automobile s brzim ubrzanjem i jakom snagom vuče, dok Speed utrke favoriziraju automobile s visokim maksimalnim brzinama i stabilnošću. Automobili se mogu oštetiti ili potpuno zbrojiti u nesrećama, a igrač ih mora često popravljati gotovinom ili pomoću markera za popravak, koji se mogu dodijeliti na događajima ili kupiti zasebno.

Uz glavni način igre u karijeri, ProStreet sadrži niz unaprijed definiranih i samostalnih događaja u kojima se igrač može natjecati s računalno kontroliranim protivnicima na bilo kojoj stazi bez posljedica da će morati potrošiti gotovinu na popravak automobila. Oni također služe kao društvena područja za više igrača za natjecanje na mreži ili putem podijeljenog zaslona. Svaki događaj ima svoju ploču s rezultatima, što omogućuje igraču da usporedi svoje zapise s vrhunskim igračima. Iako su za svaki događaj dostupni različiti unaprijed podešeni automobili, igrači također imaju mogućnost utrkivanja sa svojim prilagođenim automobilima iz načina karijere igre. Igrači također mogu stvoriti vlastite prilagođene događaje. Opcije kao što su mjesto, vrsta i broj utrka, kao i poteškoće računalno kontroliranih protivnika i broj dostupnih oznaka za popravak, mogu se individualno konfigurirati. I prilagođeni događaji i nacrti automobila mogu se dijeliti s drugim igračima. Nakon što se nacrt podijeli s drugim igračem, više se ne može mijenjati jer se zapisi povezani s njim prate na ploči s rezultatima. Privatne tablice s najboljim rezultatima automatski se stvaraju za svaki prilagođeni događaj koji se dijeli.

Razvoj
ProStreet je razvio EA Black Box kao nastavak na Need for Speed: Carbon. Za razliku od svojih neposrednih prethodnika, koji su se usredotočili na suvremenu ilegalnu scenu uličnih utrka, ProStreet je zamišljen kao tumačenje kuda je kultura krenula. Nakon što je proveo puno vremena upoznavajući se sa scenom, Black Box je došao do zaključka da se kultura udaljava od ulica i sve se više organizira jer su kazne za ulične utrke bile prestroge. To je rezultiralo jačim naglaskom na performansama automobila i vozačkim vještinama, bez vanjskih čimbenika poput prometa i policijske potjere. Prema producentu Andrewu Hahnu, glavna ideja igre bila je isporučiti "ultimativni poligon". Razvoj igre započeo je početkom 2006. isti tim koji je vodio produkciju Need for Speed: Most Wanted. Razvojni tim u početku se sastojao od 20 ljudi, koji nisu radili na ugljiku, ali su postupno narasli na preko 100 ljudi do lipnja 2007.

ProStreet je prva igra Need for Speed koja je prvenstveno razvijena za konzole visoke razlučivosti kao što su Xbox 360 i PlayStation 3. Zbog toga je razvojni tim morao ukloniti grafičke značajke kako bi mogao raditi na manje moćnom hardveru, poput PlayStation 2 i Wii. Ovo je bio obrnuti proces od onoga što je tim radio s prethodnim igrama, koje su prvenstveno razvijene za PlayStation 2 i originalni Xbox, a zatim su ih s većom vjernošću prenijele na svoje nasljednike. Skoro dvogodišnji razvojni ciklus igre dao je programerima vrijeme za stvaranje tehnologija za sustav oštećenja automobila i efekte dima. Novi fizikalni motor posebno je izgrađen za igru, što je zahtijevalo od fizičkog tima da prikupi stvarne podatke s Porscheove testne staze u Leipzigu u Njemačkoj. Iako se automobili ponašaju na realan način, vizualna pomagala i sustavi poput antiblokirnog kočenja, upravljanja stabilnošću i kontrole proklizavanja, koji se po želji mogu uključiti, razvijeni su kako bi igru učinili dostupnom igračima koji nisu ljubitelji utrka. Budući da igra sadrži licencirane automobile koji se mogu potpuno zbrojiti u nesrećama, njihovi proizvođači morali su odjaviti punu štetu i prilagodbu.

Audio tim od 12 ljudi proveo je nekoliko mjeseci audicirajući automobile kako bi snimio glasne zvučne efekte koje je igra zahtijevala. U konačnici, trkaći automobili bez prigušivača, poput Chevrolet Corvette C6.R, Cadillac CTS-V i Dodge Viper, smatrani su najboljim izborom. Iako su motori automobila, turbopunjači i proklizavanje guma pojedinačno snimljeni iz pravih automobila, zvučni efekti poput hripa i sudara sintetički su. Na primjer, sudari su snimljeni u više slojeva, kombinirajući padove automobila s dizalica i metalne udarce u studiju, a zatim su uređivani u postprodukciji. Budući da Nissan GT-R predstavljen u igri još nije izašao na tržište, njegovi zvučni efekti stvoreni su iz drugih snimki automobila. Novi crash audio sustav izgrađen je kako bi podržao značajku modeliranja oštećenja u stvarnom vremenu igre, dopuštajući dijelovima automobila da zvuče drugačije pri preuzimanju štete. Modelirano je i sedam tipova površina, što je rezultiralo da sudari zvuče različito ovisno o površini koju su igrači pogodili, čak i ako su je pogodili na potpuno isti način.

Sustav Auto-sculpt igre, koji je predstavljen u Carbonu kao opcija vizualnog prilagođavanja, dopuštajući igračima da oblikuju dijelove tijela svog automobila, poboljšan je tako da utječe na performanse automobila. Ovo je nadopunjeno značajkom aerotunela, koja omogućuje igračima da vide kako funkcionira aerodinamika njihovog automobila. Umjetna inteligencija postala je agresivnija, dopuštajući računalno kontroliranim protivnicima da sudaraju automobile u nesrećama.  Mrežne značajke proširene su i poboljšane asinkronim igranjem, dopuštajući igračima da se natječu jedni s drugima bez da budu na mreži u isto vrijeme. Australska manekenka i bivša natjecateljica Big Brothera Krystal Forscutt, kao i japanska manekenka Sayoko Ohashi, angažirana je da se pojavi kao jedna od djevojka koja odbrojava do početka utrke sa zastavicom. Promotivni snimci i video zapisi za snimanje Forscuttovih animacija napravljeni su u četiri dana. Iako je glazbenik Junkie XL angažiran za sastavljanje partiture igre, ProStreet sadrži veliki broj pjesama međunarodnih izvođača. Junkie XL blisko je surađivao s programerima kako bi rezultat bio potpuno interaktivan i uskladio se sa stilom licenciranih pjesama, koje se kreću od elektroničkog rocka do elektroklasa, punk rocka i dance-punka.

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena EA stranica
 Need for Speed: ProStreet na MobyGames
 Need for Speed: ProStreet na IMDB

Serijali videoigara
Akcijske videoigre
Need for Speed

Need for Speed: ProStreet