Rana Dajani é uma bióloga molecular palestina-jordaniana e professora titular de biologia e biotecnologia na Universidade Hachemita. Ela obteve seu Ph.D. em biologia molecular pela Universidade de Iowa. Dajani é especialista em genética das populações circassianas e chechenas na Jordânia, e também na condução de estudos de associação genômica sobre diabetes e câncer em células-tronco. Seu trabalho em pesquisa com células-tronco iniciou o desenvolvimento da Lei de Ética em Pesquisa com Células-Tronco e todos os regulamentos relacionados na Jordânia. Ela é uma defensora da teoria da evolução biológica em relação à religião do Islã, e acredita fortemente na educação e no empoderamento das mulheres, sendo membro do Conselho Consultivo Feminino das Nações Unidas na Jordânia. Ela recebeu a Ordem de Al Hussein da Jordânia por Contribuições Ilustres de Segunda Classe.

Dajani é atualmente Zuzana Simoniova Cmelikova Visiting Scholar 2019-21 na Jepson School of Leadership Studies da Universidade de Richmond e presidente da Society for Advancement of Science and Technology in the Arab World [5] (SASTA). A Dra. Dajani é ex- bolsista da Fulbright, tendo recebido dois prêmios. Ela foi membro do Instituto Radcliffe de Estudos Avançados da Universidade de Harvard, e também teve uma bolsa Eisenhower. Ela também é ex-professora visitante da Yale University no Yale Stem Cell Center e pesquisadora visitante na University of Cambridge e no Stem Cell Therapy Center na Jordânia.

Dr. Dajani é a fundadora e diretora da organização não-governamental, "We Love Reading", um programa que se esforça para promover o amor pela leitura em crianças pequenas além dos acadêmicos no mundo árabe. Por meio de We Love Reading, ela treinou mais de 7.000 mulheres para ler em voz alta na Jordânia, Líbano e Síria e estabeleceu várias bibliotecas em toda a Jordânia.

A Muslim Science Magazine [10], com sede no Reino Unido, elogiou-a como uma das mulheres cientistas mais influentes do mundo islâmico; e a Arabian Business lista Dajani como uma das "100 mulheres árabes mais poderosas do mundo", na qual ela ficou em décimo terceiro lugar.

Vida pessoal
Dajani é filha de pai palestino e mãe síria, mas possui passaporte jordaniano. Quando questionada sobre sua nacionalidade, ela se descreve como "meio palestina e meio síria com passaporte jordaniano". Dajani é mãe de quatro filhos.

Educação
A Dra. Dajani primeiro ganhou um Certificado Geral de Educação da Universidade de Londres em 1985, antes de estudar para seu bacharelado em biologia na Universidade da Jordânia. Em seguida, fez mestrado, também em Biologia, na mesma universidade em 1992. Ela ganhou o Prêmio First Honors por ambos. Ela frequentou a Universidade de Iowa em 2005, obtendo um doutorado em biologia molecular.

Carreira
A carreira de Dajani é extensa, tendo sido descrita como "não uma linha reta, mas um ziguezague de prioridades e oportunidades". Começando como professora na Universidade da Filadélfia imediatamente após se formar em seu programa de mestrado, ela lecionou por cinco anos na Academia de Amã. Por volta de 2005, ela era professora assistente na Universidade Hachemita, passando a se tornar professora titular. Em setembro de 2012, ela visitou o Departamento de Genética da Universidade de Yale como professora assistente. Ela também é mentora do programa AMENDS da Universidade de Stanford desde 2012 e consultora do Fetzer Advisory Council on the Natural Sciences no Fetzer Institute. Além disso, desde março de 2019, ela é membro do conselho consultivo da Mustafa Prize Foundation. No momento, ela é pesquisadora visitante na Universidade de Richmond e consultora da empresa Alpha Sights. [12] Ela também é co-fundadora da Academia Mundial Islâmica para Jovens Cientistas (ISESCO). Além de uma lista substancial de nomeações acadêmicas do corpo docente, ela apareceu como jurada em várias iniciações premiadas, como o Nature Inspiring Award, o Hult Prize na Hashemite University e o Innovation lab IRC.

Estendendo-se para fora de seu próprio campo, ela também fundou uma ONG chamada We Love Reading, "Taghyeer" (a palavra árabe que significa mudança), treinando mulheres para ler em voz alta e estabelecendo bibliotecas em diferentes áreas da Jordânia, incitando o amor pela leitura na crianças em 2009. Ela foi diretora do Centro de Aprendizagem de Serviços da Universidade Hachemita de 2009 a 2010, depois tornou-se diretora do Centro de Estudos da mesma universidade, de 2011 a 2012. Ela foi nomeada Especialista em Reforma do Ensino Superior pela TEMPUS Jordan.

O trabalho da Dra. Dajani se ramifica, visto que ela é jornalista freelancer desde o ano de 2011 até o presente. Ela foi editora da Frontiers in Immunology e Muslim-Science.com. Ela também prestou consultoria para muitas empresas, incluindo DQS UL Jordan, Triangle Research Group e Epic Education.

Dajani é uma forte defensora do empoderamento das mulheres, sendo membro de muitas organizações, como ASRF Women Innovators in Charge Jury em julho de 2016 e está no Conselho Consultivo da ONU Mulheres na Jordânia desde 2013 até o presente. Mentorando muitas, ela também criou um kit de ferramentas necessário para que as mulheres que ela treinou "passassem adiante" e treinassem outras também.

Nós Amamos Ler
Depois de se formar e voltar para a Jordânia, Dajani percebeu que a Jordânia não tem bibliotecas públicas, ao contrário das 9.000 existentes nos Estados Unidos, em quase todos os bairros. Após pesquisas, ela percebeu que as crianças que lêem por prazer crescem exibindo habilidades de linguagem mais fortes, melhor desempenho acadêmico e maior inteligência emocional. Devido a isso, ela decidiu iniciar um programa que iniciaria o amor pela leitura em crianças pequenas. Ela começou sua primeira sessão de leitura em voz alta em uma mesquita, que pode ser encontrada em quase todos os bairros da Jordânia e permite a entrada de todos. À medida que as leituras em voz alta ganhavam mais popularidade, ela também começou a treinar outras mulheres nas técnicas de contar histórias.

Desde a sua fundação em 2010, We Love Reading treinou mais de 7.000 mulheres para ler em voz alta e estabeleceu cerca de 1.500 bibliotecas em diferentes áreas da Jordânia, alcançando mais de 55 países diferentes e chegando a estar presente em muitos campos de refugiados.

Por meio de We Love Reading, Dajani ganhou vários prêmios, incluindo o Library of Congress Literacy Award Best Practices, o Stars Impact Award, o prêmio Synergos Arab World Social Innovator, o WISE Award, o UNESCO International Literacy Prize e o reconhecimento da IDEO.org.

Honras e prêmios
A Embaixada dos EUA na Jordânia, em conjunto com o Escritório de Meio Ambiente, Ciência, Tecnologia e Saúde da Embaixada dos EUA em Amã para o Oriente Médio e Norte da África, introduziu Dajani no Hall da Fama das Mulheres na Ciência em 2015. Esta honra reconheceu seu trabalho e teorias sobre a evolução biológica e o Islã, com foco na pesquisa do genoma sobre diabetes, câncer e células-tronco. Ela foi fundamental para estabelecer os termos da lei para o uso da terapia com células-tronco na Jordânia, o que abriu as portas para a regulamentação no mundo árabe e islâmico.

Seu trabalho em We Love Reading ganhou o Prêmio de Alfabetização Rei Sejong da UNESCO. O resultado disso levou ao estabelecimento de 330 bibliotecas em toda a Jordânia, enriquecendo a alfabetização de mais de 10.000 crianças, 60% das quais eram mulheres. Por este trabalho ela recebeu as seguintes homenagens: o Star Award 2015 pelo impacto na educação; uma homenagem de 2015 para os 50 Inovadores Sociais Mais Talentosos no Congresso Mundial de RSE; o OpenIDEO 2015 "Top Idea" para crianças refugiadas; ela recebeu o Prêmio Literário da Biblioteca do Congresso de Melhores Práticas em 2013; e em 2009 ela recebeu o prêmio Synergos para inovadores sociais do mundo árabe.

Em 2010, Dajani foi empossada como membro da Iniciativa Global Clinton da Fundação Clinton. Em 2014, Dajani ganhou o WISE Qatar Award e a Medalha de Honra King Hussein de 2014, e em 2009 recebeu o prêmio King Hussein Cancer Center & Biotechnology Institute. Em outubro de 2017, ela foi selecionada pelo Radcliffe Institute for Advanced Study como bolsista do Radcliffe Institute Fellowship Program na Harvard University.

Lista de prêmios recebidos
Abaixo está uma lista dos prêmios que ela recebeu;

 Prêmio Arab Science and Technology Foundation 2019 a serviço do avanço da ciência e tecnologia
 Prêmio Jacob Klaus de Empreendedorismo Social 2018
 Prêmio World Literacy Summit 2018
 UI Carver College of Medicine's Distinguished Alumni Awards 2018
 Vencedor do Desafio de Inovação Protecting Urban Refugee Children do ACNUR 2017
 Jordan Star of Science, Categoria Biologia, Sua Majestade o Rei Abdullah II da Jordânia, World Science Forum 2017
 Prêmio Internacional de Alfabetização Rei Sejong da UNESCO 2017
 We Love Reading: Círculo de Leitura liderado por Refugiados, Iniciativa de Práticas Promissoras na Educação de Refugiados 2017 Pearson, ACNUR e Save the Children 2017
 Vice-campeão dos prêmios de design Core77 para impacto social 2017
 Aspen Ideas Festival 1 bolsista 2017
 Prêmio Harvard Radcliffe Fellowship 2017
 Prêmio Mulheres Super Empreendedoras do Congresso Mundial de RH 2017
 Na lista dos 500 muçulmanos mais influentes 2015, 2016, 2017
 PEER Award 2014 para o projeto "The Three Circles of Alemat," PI, NSF/USAID, 2014-2017
 O prêmio inaugural do IIE Global Change-maker em comemoração ao 70º aniversário da Fulbright 2016
 Prêmio Stars de Impacto 2015
 Prêmio de Ouro da Associação de Mulheres Árabes 2015
 Ideia principal no desafio IDEO 2015
 Homenageada por Sua Majestade o Rei Abdullah II da Jordânia como líder feminina 2015
 Classificada em 12º lugar na lista da revista CEO Middle East das 100 mulheres árabes mais poderosas de 2015
 Women in Science Hall of Fame, Escritório de Meio Ambiente, Ciência, Tecnologia e Saúde da Embaixada dos EUA em Amã para o Oriente Médio, 2015
 ficou em 13º lugar na lista da revista CEO Middle East das 100 mulheres árabes mais poderosas de 2014
 50 Inovadores Sociais Mais Talentosos de 2015 no Congresso Mundial de RSC
 Ordem de Al Hussein para Contribuições Ilustres da Segunda Classe. Concedido a "aqueles que fizeram contribuições distintas para a sociedade" 2014
 Vencedora do Prêmio WISE 2014
 Eisenhower Fellowship programa inovador 2014
 "We Love Reading" reconhecido pelo Center for Education Innovation, 2014
 Selecionada como uma dos 100 árabes mais poderosos do mundo em 2014 na categoria "gênios" pela revista Arabian Business
 Nomeado um da lista de GOOD 2014
 "We Love Reading" reconhecido pela UNESCO, 2014
 Nomeada uma das mulheres cientistas mais influentes do mundo islâmico em 2014 pela revista Muslim Science do Reino Unido
 Nomeada Cidadã do Próximo Século Lista para 2013
 Library of Congress Literacy Award para as melhores práticas para "We Love Reading," 2013
 Prêmio Fulbright Occasional Lecture na primavera de 2013
 Fulbright Research Scholarship primeiro lugar, 2012-2013 Pesquisa na Universidade de Yale Células-tronco e micro RNA
 Apresentada no livro Innovation for Education de Charles Leadbeater, WISE Qatar Foundation, livro de 2012
 Finalista do prêmio "women in academic network" do fundo de inovação Alumni Engagement pelos ex-alunos do Estado, 2011
 Nomeada pela Universidade Hachemita para o prêmio "Women in Science" oferecido pelo Banco Islâmico de Desenvolvimento (2011)
 Filiação gratuita à Clinton Global Initiative 2010
 Iniciativa "Ahel el Himmeh", indicada ao prêmio e votada entre os 30 finalistas por "We Love Reading"
 Premiada com o prêmio de inovadora social do mundo árabe de 2009 pela Synergos pelo projeto "nós amamos ler"
 Nomeada como uma dos Ahel Al-Himmeh. Uma iniciativa da Rainha Rania da Jordânia para reconhecer indivíduos da comunidade da Jordânia que fazem trabalho voluntário para a comunidade e fazem a diferença
 Prêmio King Hussein Cancer Institute for Cancer and Biotechnology 2009
 Fulbright Alumni Development Awards (ADA) 2008
 Bolsista Fulbright 2000-2002
 Prêmio de pré-doutorado do Howard Hughes Medical Institute - menção honrosa em 2001

Publicações e palestras
Dajani é membro do Conselho Consultivo para Mulheres da Jordânia das Nações Unidas. Ela publicou em vários periódicos revisados por pares e nas revistas Science e Nature.  Entre suas palestras está o simpósio Templeton-Cambridge Journalism Fellowship na Universidade de Cambridge ; Massachusetts Institute of Technology, McGill University, e na conferência British Council Belief in Dialogue.

Referências

Alunos da Universidade de Iowa
Pessoas vivas
Jordanos
Mulheres
Biólogas

Rana Dajani


Færgeforbindelsen Hundested-Rørvig er en af de korteste færgeoverfarter i Danmark. Den krydser sundet ved udløbet af Isefjorden, og sejler mellem Hundested på Halsnæs vest for Frederiksværk og Rørvig i Odsherred. Overfartstiden er på ca. 25 minutter, og der er afgang hver halve time.

Overfarten varetages af to færger, Isefjord og Nakkehage, som refererer til farvandet de sejler i, Isefjord, samt et lokalt område, Nakkehage.

Rederiet stiftedes i 1917, og har varetaget overfarten siden da.

I Hundested Havn er ved færgen anlagt Hundested Havn Station, med forbindelse mod Frederiksværk og Hillerød.

I Rørvig Havn er der busforbindelse mod Nykøbing.

Referencer

Eksterne henvisninger

Færgeruter i Danmark
Hundested
Rørvig
Isefjorden

Hundested-Rørvig Færgefart


SCR 1845-6357 este un sistem binar, aflat la o distanță de aproximativ 12,6 ani lumină în constelația Păunul. Steaua primară este o pitică roșie cu luminozitate redusă iar secundara este o pitică cenușie companion.

SCR 1845-6357 A
Steaua primară SCR 1845-6357A (magnitudinea aparentă 17,4) este pitică roșie de aproximativ 0,07 mase solare. Acestea sunt totuși măsurături preliminare ce pot fi revizuite ulterior.

SCR 1845-6357 B

Această stea are un companion pitică cenușie, desemnată ca SCR 1845-6357B. Companionul, clasificat ca o pitică cenușie tip T, se află la o distanță de aproximativ 4,1 u.a. de primară și cu o masă între 40 și 50 de mase joviene, și cu o temperatură estimată de 950 K. Pitica cenușie are o magnitudine de 13,26 în banda J infraroșie.

Note

 B.A. Biller et al., 2006, "Discovery of a Brown Dwarf Very Close to the Sun: A Methane-rich Brown Dwarf Companion to the Low-Mass Star SCR 1845-6357", Astrophysical Journal Letters.

Legături externe
 Obiecte noi aflate la distanța de până la 20 de ani lumină la SolStation.
 SCR 1845-6357

Vedeți și

 Lista celor mai apropiate stele

Constelația Păunul

SCR 1845-6357


La Coupe d'Angleterre de football 1892-1893 est la  de la Coupe d'Angleterre de football.

La finale se joue le 25 mars 1893 au  entre les Wolverhampton Wanderers et Everton Football Club. Wolverhampton Wanderers remporte son premier titre en battant Everton 1 à 0.

Finale

Lien externe
 FA Cup 1892-93 sur rsssf.com

1892-1893
Sport en Angleterre en 1892
Sport en Angleterre en 1893
A
A


ULTRASAT (, « Satellite pour l'astronomie des phénomènes transitoires dans l'ultraviolet ») est un petit satellite à but astronomique dont le champ de vision sans précédent, de , détectera et surveillera les événements astronomiques transitoires dans le proche ultraviolet, entre  de longueur d'onde. ULTRASAT observera une grande portion de ciel, alternant tous les six mois entre l'hémisphère sud et l'hémisphère nord. Le satellite doit être lancé en orbite géosynchrone début 2025. Toutes les données d'ULTRASAT seront transmises au sol en temps réel. Lors de la détection d'un événement transitoire, ULTRASAT fournira une alerte dans les  à d'autres télescopes, au sol et spatiaux, pour qu'ils soient dirigés vers la source pour une observation plus approfondie de l'événement dans d'autres longueur d'onde.
Le volume de l'univers accessible à ULTRASAT pour la découverte de sources transitoires sera  plus important que celui du satellite à ultraviolet le plus sensible à ce jour, GALEX. Il est comparable à celui du plus grand télescope optique de surveillance transitoire au sol dont la mise en service est prévue en 2023, l'Observatoire Vera-C.-Rubin.

Le satellite ULTRASAT sera construit par Israel Aerospace Industries (IAI), tandis que les instruments scientifiques seront construit par la division El-Op d'Elbit Systems. ULTRASAT est financé et géré conjointement par l'Agence spatiale israélienne et le Weizmann Institute of Science (WIS), sous la direction scientifique du WIS, et avec une contribution significative du centre DESY de l'association Helmholtz. ULTRASAT est prévu pour une opération de . Sa petite masse et son petit volume,  et moins d'un mètre cube, permet un lancement vers l'orbite du satellite en tant que charge utile secondaire d'une autre mission.

Contexte
L'initiative ULTRASAT est née en 2010 de discussions entre l'Institut Weizmann (WIS) et les scientifiques de Caltech, avec l'Agence spatiale israélienne (ISA), pour répondre au besoin d'un télescope spatial à champ large pour étudier les événements astronomiques transitoires, dans un petit satellite adapté au programme Explorer de la NASA. Dans la phase de conception préliminaire, diverses autres bandes de longueurs d'onde ont été envisagées, y compris les rayons X, cependant l'ultraviolet a été sélectionné en raison de la maturité des technologies de détection de cette lumière, des chances plus élevées de réussite de la mise en œuvre et de la nécessité de continuer à explorer cette région du spectre lumineux. L'importance de ce projet est confirmée dans  qui indique que le taux de découverte des sources variables et transitoires en UV pourrait augmenter de plusieurs ordres de grandeur avec le lancement d'une mission spatiale dotée d'un large champ de vision (plusieurs degrés carrés) et  qui stipule que .

Le projet, initialement appelé LIMSAT, a été renommé ULTRASAT - ULtraviolet TRansient Astronomy SATellite en 2011 lorsqu'une proposition a été soumise à la NASA pour intégrer le programme Mission of Opportunity en 2012, en collaboration avec le Centre de recherche Ames de la NASA. En raison des coupes budgétaires de la NASA, aucune proposition n'a été sélectionnée cette année-là. À la suite de modifications considérables de la configuration du télescope, de l'orbite prévue et du satellite porteur, une nouvelle proposition a été soumise en décembre 2014 en collaboration avec le JPL, qui a obtenu la cote "Catégorie II", c'est-à-dire des mérites scientifiques et technologiques élevés, mais n'a pas été sélectionné pour le financement. Le projet actuel n'impliquera donc pas la NASA, comme indiqué ci-dessus. D'un concept de huit petits télescopes UV à réfraction sur un satellite en orbite terrestre basse, ULTRASAT a évolué vers un seul télescope Schmidt à champ large en orbite géosynchrone.

Science
L'astronomie des phénomènes transitoires a le potentiel de permettre des découvertes inhabituelles. En particulier, le spectre ultraviolet (UV) est relativement peu exploré, même s'il offre des perspectives scientifiques passionnantes. Welsh décrit en 2005 les découvertes faites par GALEX, qui seront considérablement améliorées par ULTRASAT .

Un domaine où les observations UV peuvent faire une grande différence est l'étude des évènements marquants la mort des étoiles. Dans un article de Ganot de 2015 , il est estimé qu'ULTRASAT détecterait plus de 100 supernovas par an. Les signaux UV des supernova précèdent le signal dans le spectre visible, permettant la découverte de supernova à un stade précoce, lorsque le spectre lumineux n'est pas encore contaminé par des processus ultérieurs.

Étant donné que pour un événement transitoire, il n'y a généralement pas d'alerte précoce et que la position de l'événement dans le ciel est de nature statistique, la plupart des transitoires sont découverts par des télescopes au sol avec des champs de vision limités, souvent longtemps après le début de l'événement, bien que les relevés dédiés réduisent ce délai à environ un jour. Afin de détecter des évènements transitoires en grand nombre, des observations quasi continues de grandes portions du ciel sont nécessaires.

Sur la base du volume d'espace surveillé et du taux de supernova mesuré (à partir d'enquêtes au sol), on s'attend à ce qu'au moins 100 événements de ce type par an soient détectés par ULTRASAT dans les 24h suivant l'explosion de l'étoile. Le large champ de vision et les détecteurs UV avancés permettront la découverte et la surveillance des sources transitoires dans un volume cosmique 300 fois plus grand que celui du satellite UV le plus puissant à ce jour, GALEX . L'analyse du spectre lumineux précoce fournit des informations précieuses (rayon stellaire et composition chimique de la surface notamment) sur l'étoile progénitrice (avant qu'elle n'explose) qui ne peuvent être trouvées par d'autres moyens.

Dans les supernovas, une émission initiale de haute intensité dans les UV est suivie d'un rayonnement dans des longueurs d'onde plus longues lorsque le matériau éjecté se refroidit. Les UV ne peuvent être observés qu'à partir de satellites spatiaux, en raison de l'effet bloquant de l'ozone ; les télescopes au sol ne voient que les dernières étapes de l'événement.

ULTRASAT a été conçu pour couvrir un champ de vision sans précédent avec une caméra UV très sensible, avec des temps de répétition d'image aussi courts que 5 minutes. Pour maximiser le nombre d'événements détectés, ULTRASAT pointera vers des régions à des latitudes célestes élevées, en évitant la Voie Lactée avec sa forte concentration d'étoiles "proches", son fond diffus et sa poussière galactique bloquant une grande partie de la lumière des galaxies lointaines où ces événements se produisent.

Des observations optiques spatiales-UV et au sol combinées déclenchées par un explorateur UV fourniraient une mine de données sur les explosions massives d'étoiles, allant au-delà du rayon stellaire (et donc de la classe stellaire de l'ancêtre : supergéante rouge ou bleue, ou étoile WR).

En plus de détecter les supernova précoces, ULTRASAT mesurera la lumière UV d'un grand nombre d'étoiles dans son champ de vision à haute résolution temporelle, permettant éventuellement la détection de transits planétaires.

ULTRASAT peut également être pointé vers des « cibles d'opportunité » lorsque d'autres instruments donnent une alerte pour un événement intéressant. L'un des principaux objectifs scientifiques d'ULTRASAT est la découverte d'émissions électromagnétiques à la suite de la détection d'ondes gravitationnelles issues de la fusion de systèmes stellaires doubles impliquant des étoiles à neutrons, appelées Kilonova. De telles détections seront la clé de l'utilisation de ces événements pour répondre à des questions fondamentales de la physique, telles que l'origine des éléments les plus lourds ou le taux d'expansion de l'univers. ULTRASAT sera capable de pivoter en quelques minutes pour couvrir 50% du ciel, et son large champ de vision couvre amplement les régions d'erreur angulaire qui devraient être fournies par les détecteurs d'ondes gravitationnelles en service dans les années 2020. Il fournira des courbes de lumière UV continues ainsi que des alertes précoces qui permettront une spectroscopie de suivi au sol et une surveillance des émissions optiques et infrarouges qui devraient se produire ultérieurement.

Les autres sources astrophysiques produisant un signal UV transitoire sont :

 Rémanences de sursaut gamma, un explorateur de phénomènes transitoires ultraviolet à large champ de vision peut trouver les rémanences « orphelines » très recherchées.
 On s'attend à ce que le signal d'un événement de rupture par effet de marée culmine dans l'UV.
 La masse et les environnements des trous noirs massifs au centre des galaxies.
 Noyaux actifs de galaxies.
 Étoiles variables.

Références

Bibliographie

 Sagiv , octobre 2015, « ULTRASAT – le satellite d'astronomie transitoire dans l'ultraviolet » IAC 2015, session B4.2.2
 Sagiv , avril 2014, "Science with a wide-field UV transient explorer", Astronomical Journal, Vol. 147:79
 Soumagnac , octobre 2015, "A survey of eclipsing binaries with the Ultraviolet
 Satellite d'astronomie transitoire (ULTRASAT)", IAC 2015, Session A7.2.1
 Mahabal , mars 2008, "Classification probabiliste automatisée des transitoires et des variables", Astronomische Nachrichten, Volume 329, Numéro 3
 Conférence du Pr. Carolin Crawford, 2014, "L'univers transitoire" [ http://www. Gresham.ac.uk/lectures-and-events/the-
 ULTRASAT sur le site Web de l'Institut Weizmann des sciences

Exploration de l'espace en 2025
Télescope spatial ultraviolet
Pages avec des traductions non relues
Programme spatial israélien
Astronomie en Israël

ULTRASAT


الوحدة العظيمة هي عبارة صينية كلاسيكية شائعة في الفلسفة الصينية تدل على حلم أن يكون كل شيء وكل إنسان في سلام. استخدمت العبارة كثيراً في تاريخ الصين الحديث.

مراجع

فلسفة صينية
كلمات وعبارات صينية
كونفوشية
مصطلحات فلسفية

الوحدة العظيمة


() est un thriller dramatique britannique réalisé par Philip Barantini et sorti en 2021. Il est présenté sous la forme d'un seul plan-séquence. Le film s'inspire d'un court métrage du même réalisateur sorti en 2019.

Le film est acclamé par la critique et il obtient 4 victoires pour 11 nominations aux British Independent Film Awards 2021. puis 4 nominations aux British Academy Film Awards 2022.

Une suite sous forme de série a été confirmée. Stephen Graham, Vinette Robinson et Hannah Walters reprenant leurs rôles. Philip Barantini dirigera les deux premiers épisodes et James Cummings reviendra en tant qu'écrivain. La série sera diffusée sur la BBC.

Synopsis
Andy Jones est chef de cuisine dans un restaurant à la mode à Londres. L'importante soirée du Magic Friday  va être mouvementée. Sous pression constante, le chef va devoir gérer le sort qui semble s'acharner sur lui : commandes incomplètes, conflits entre employés, demandes extravagantes de clients, inspecteur de l'hygiène salubrité, présence de son ancien mentor et d'un critique culinaire. Par ailleurs, Andy doit gérer sa vie privée et les appels de son ex-femme et de leur fils.

Fiche technique

 Titre original :
 Titre français :
 Réalisation : Philip Barantini
 Scénario : Philip Barantini et James Cummings
 Musique : Aaron May et David Ridley
 Décors : Aimee Meek
 Costumes : Karen Smyth
 Photographie : Matthew Lewis
 Montage : Alex Fountain
 Production : Bart Ruspoli et Hester Ruoff
 Production déléguée : Philip Barantini, Bob Clarke, Michael Gilmore, Stephen Graham, Angus Henderson, Anthony Jabre, John Jencks, Ian Kirk, Peter Maddock, Paul Mellor, Ray Panthaki, Sara Sehdev, Jay Taylor, Ward Trowman, Hannah Walters et Samantha Warham
 Sociétés de production : Ascendant Pictures, Matriarch Productions, Burton Box Films et Three Little Birds Pictures
 Sociétés de distribution : UFO Distribution (France), Vertigo Releasing (Royaume-Uni)
 Pays de production :
 Langue originale : anglais
 Format : couleur — 2,35:1
 Genre : thriller, drame
 Durée : 94 minutes
 Dates de sortie :
 Pologne :
 Suisse :  (Festival du film de Zurich)
 Royaume-Uni :  (Festival du film de Londres) ;  (sortie nationale)
 France :

Distribution

 Stephen Graham  : Andy Jones
 Vinette Robinson : Carly
 Jason Flemyng  : Alastair Skye
 Ray Panthaki : Freeman
 Alice May Feetham : Beth
 Hannah Walters : Emily
 Malachi Kirby : Tony
 Taz Skylar : Bill
 Izuka Hoyle : Camille
 Lauryn Ajufo : Andrea
 Lourdes Faberes : Sara Southworth
 Áine Rose Daly :  Robyn
 Daniel Larkai : Jake

Production
Le film s'inspire d'un court métrage du même nom sorti en 2019, déjà réalisé par Philip Barantini avec Stephen Graham dans le rôle principal. Le cinéaste décide de le transposer en long métrage après la découverte d'une nouvelle caméra numérique permettant de filmer 90 minutes sans interruption, en changeant la carte mémoire sans couper le tournage. L'équipe a utilisé la caméra Sony Venice.

Le réalisateur s'inspire de son expérience comme chef et explique pourquoi il a voulu tourner en un seul plan-séquence :

Le tournage a lieu en mars 2020 (peu avant le confinement lié au Covid-19) à Londres, dans le restaurant Jones and Sons à Dalston.

Le plan était de tourner le film deux fois par soir pendant quatre nuits, soit huit fois. Avec l'arrivée du Covid-19, le confinement a été ordonné et le tournage a été arrêté au bout de deux jours. Quatre prises ont seulement pu être réalisées pour arriver à un unique plan-séquence réussi. Le réalisateur Philip Barantini a utilisé la troisième.

Les répétitions étaient partagées entre les acteurs de la salle et le personnel de cuisine. Chaque groupe a répété pendant seulement cinq jours, avec le personnel de cuisine accompagné d'un vrai chef, Tom Brown, qui a donné des conseils sur des détails tels que la façon de fouetter les sauces et de préparer les plats.

Accueil

Accueil critique

Dans le monde
Le film reçoit des critiques globalement positives. Sur l'agrégateur américain Rotten Tomatoes, il récolte 98% d'opinions favorables pour 65 critiques et une note moyenne de . Le consensus suivant résume les critiques compilées par le site : . Sur Metacritic, il obtient une note moyenne de  pour 13 critiques.

En France
En France, la critique est plutôt favorable. Le film obtient une note moyenne de  sur le site AlloCiné à partir de l'interprétation de 20 ciritques de presse.

 L'Humanité :
 France Info : .
 Le Dauphiné libéré : .

Box-office

Au Royaume-Uni, le film rapporte  dans cinquante-trois salles lors de son week-end d'ouverture.

Sorti en France le 12 janvier 2022, le film totalise .

Le film totalise  de recette dans le monde.

Distinctions

Récompenses
 British Independent Film Awards 2021 :
 Meilleure actrice dans un second rôle pour Vinette Robinson
 Meilleur casting
 Meilleure photographie
 Meilleur son
 Festival du film de Taormine 2022 :
 Meilleur film
 Meilleur réalisateur pour Philip Barantini
 Meilleur acteur pour Stephen Graham

Nominations
 British Independent Film Awards 2021 :
 Meilleur film
 Meilleur réalisateur pour Philip Barantini
 Meilleur acteur pour Stephen Graham
 Meilleur acteur dans un second rôle pour Ray Panthaki
 Meilleure production
 Débuts exceptionnel d'un acteur/rice pour Lauryn Ajufo
 Débuts exceptionnels d'un producteur
 British Academy Film Awards 2022:
 Meilleur film britannique
 Débuts exceptionnels d'un écrivain, réalisateur ou producteur britannique pour le scénariste James Cummings et le producteur Hester Ruoff
 Meilleur acteur dans un rôle principal pour Stephen Graham
 Meilleur casting pour Carolyn McLeod

Sélections
 Festival international du film de Karlovy Vary 2021 : en compétition pour le Globe de cristal
 Festival du film de Zurich 2021 : en compétition pour L'Œil d'or (Golden Eye) du meilleur long métrage international
 Festival international du film de Göteborg 2022 : compétition internationale

Notes et références

Liens externes

Film britannique sorti en 2021
Thriller (film) britannique
Film dramatique britannique
Film en un seul plan-séquence
Film tourné à Londres
Film sur la restauration
Long métrage basé sur un court métrage

The Chef


Aubin Eymeri, né le  à Grenoble, est un joueur de rugby à XV français. Il joue au poste de demi de mêlée au Montpellier HR depuis 2021.

Biographie

Jeunesse et formation
Aubin Eymeri commence le rugby à l'âge de cinq ans, à l'US Deux Ponts, le club de la ville de Pont-de-Claix à côté de Grenoble dans l'Isère. Puis, en 2014, il rejoint le FC Grenoble à treize ans où il fait toute sa formation jusqu'à la première année espoir. Il quitte ensuite le club isérois pour rejoindre le centre de formation de Montpellier qui le recrute pour la saison 2021-2022, dans l'espoir de pouvoir jouer au plus haut niveau. Il s'y engage pour deux ans. Il dispute le début de saison avec les espoirs avant de rapidement basculer avec les séniors.

Débuts professionnels à Montpellier (depuis 2021)
Dès son arrivée à Montpellier, Aubin Eymeri prend part à la préparation d'intersaison avec le groupe professionnel. Il profite des absences sur blessure de Benoît Paillaugue, Gela Aprasidze et Martin Doan pour être appelé chez les professionnels et apparaître pour la première fois sur la feuille de match lors des dixième et onzième journées de Top 14, sans pour autant jouer ses premières minutes au plus haut niveau. Il joue son premier match professionnel lors de la douzième journée de championnat, face à l'USAP, quand il entre en jeu pour les quinze dernières minutes de la rencontre, à la place de Cobus Reinach. Il inscrit par la même occasion le premier essai de sa carrière. La semaine suivante, il joue également son premier match en Coupe d'Europe, contre Exeter, à l'occasion de la première journée de la compétition.

À l'issue de la saison 2021-2022, il devient champion de France dès sa première saison après que son club s'impose 29-10 contre le Castres olympique en finale, bien qu'il ne participe pas à la finale. Au total Aubin Eymeri a joué sept matchs toutes compétitions confondues pour sa première année chez les professionnels.

Carrière internationale
En décembre 2021, Aubin Eymeri est retenu parmi un groupe de 60 joueurs pour participer au stage de préparation au Tournoi des Six Nations des moins de 20 ans 2022, qui a lieu début janvier 2022. Il fait aussi partie des 45 joueurs sélectionnés pour le stage suivant, fin janvier 2022.

Il est remplaçant lors du match face à l'Irlande, mais n'entre pas en jeu.

Statistiques
Au , Aubin Eymeri compte sept matchs joués toutes compétitions confondues avec Montpellier, et a inscrit un essai, soit cinq points.

Palmarès
  Montpellier HR
 Vainqueur du Championnat de France en 2022

Notes et références

Liens externes

Joueur français de rugby à XV
Demi de mêlée (rugby à XV)
Joueur du Montpellier HR
Naissance en mai 2002
Naissance à Grenoble

Aubin Eymeri


فيليب الخامس  كان الملك (بازيليوس) على مملكة مقدونيا القديمة من عام 221 إلى 179 قبل الميلاد. شهد عهد فيليب في أغلبه نزاعا غير ناجح مع القوة الناشئة للجمهورية الرومانية.

بدايات حياته

فيليب هو ابن ديمتريوس الثاني وخريسيس، وتوفي والده وهو في التاسعة من عمره عام 229 قبل الميلاد. كانت لديه أخت كبرى غير شقيقة من أبيه تدعى أبامي. قام ابن عمه، أنتيغونوس دوسون، بإدارة المملكة كوصي حتى وفاته عام 221 قبل الميلاد عندما كان فيليب بعمر السابعة عشرة.

كان فيليب جذابا في شخصيته ومظهره عندما كان شابا. كان محاربا قويا وشجاعا، وتمت مقارنته بالإسكندر الأكبر وأطلق عليه لقب حبيب الهيلينيين (ἐρώμενος τῶν Ἑλλήνων) لأنه أصبح، كما قال بوليبيوس، «حبيب الهيلينيين بسبب ميله لفعل الخير».

أراد فيليب فور صعوده إلى العرش أن يظهر أن مقدونيا كانت قوية. وفي السنة الأولى من حكمه، قام بدحر قبيلة دارداني وغيرها من القبائل في شمال المملكة.

الحرب الاجتماعية

في الحرب الاجتماعية (220-217 قبل الميلاد)، تم جمع العصبة الهيلينية في كورنث بتحريض من فيليب الخامس. ثم قاد العصبة الهيلينية في معارك ضد أيتوليا وإسبرطة وايلس. وبهذا تمكن من زيادة سلطته بين وزرائه. جعلته قيادته خلال الحرب الاجتماعية مشهورا ومحترما سواء داخل مملكته أو خارجها.

الحرب المقدونية الأولى

بعد سلام ناوباكتوس عام 217 قبل الميلاد، حاول فيليب الخامس أن يحل نفسه محل النفوذ الروماني على الساحل الشرقي للبحر الأدرياتيكي، وشكل تحالفات أو رعى بعض الجزر والمقاطعات الساحلية مثل لاتو على كريت. حاول في البداية غزو إيليريا من البحر، ولكن الحملة حصدت نجاحا محدودا. توقفت حملته الأولى في عام 216 ق م، وفقد أسطوله بأكمله في حملة ثانية عام 214 ق م. ثم حققت حملته التالية عن طريق البر نجاح أكبر عندما استولى على ليسوس (ليجه الحالية) في عام 212 ق م.

وفي عام 215 قبل الميلاد، دخل في معاهدة مع القائد القرطاجي هانيبال، والذي كان في خضم غزو إيطاليا الرومانية. حددت معاهداتهما مجالات العمليات العسكرية والمصالح، ولكنها لم تحقق الكثير لأي من الجانبين فيما عدا ذلك. أصبح فيليب مشتركا بقوة في مساعدة وحماية حلفائه من هجمات من الإسبرطيين والرومان وحلفائهم.

تحالفت روما مع العصبة الأيتولية في 211 قبل الميلاد فقيّد هذا تقدّم فيليب على الأرض. تدخّل أتالوس الأول من بيرغاموم على الجانب الروماني وكشف موقع فيليب في مقدونيا. استفاد فيليب من انسحاب أتالوس عن البر اليوناني في عام 207 قبل الميلاد، كما استفاد من الخمول الروماني وصعود فيلوبويمين زعيم العصبة الأخائية. نهب فيليب وقواته مدينة ثيرموم، المركز الديني والسياسي لأيتوليا. قامت قواته بتدمير ألفي تمثال وتمكنت من جمع كنوز ضخمة تضمنت حوالي خمسة عشر ألف درع وسلاح قام الأيتوليون بتزيينها. أخذ الأيتوليون هذه الدروع من أعدائهم خلال الانتصارات العسكرية السابقة، وشملت دروع الغاليين الذين أغاروا على اليونان في القرن الثالث قبل الميلاد. حمل فيليب الخامس كميات هائلة من الذهب والكنوز ثم أحرق المعابد والمباني العامة للأيتوليين. أجبر فيليب الأيتوليين على قبول شروطه في عام 206 ق م. وفي السنة التالية، تمكن من إبرام سلام فينيقيا مع روما وحلفائها.

التوسع في بحر إيجة

بعد الاتفاق بين فيليب والملك أنطيوخوس الثالث السلوقي للاستيلاء على الأراضي المصرية من الملك الصبي بطليموس الخامس، تمكن فيليب من السيطرة على الأراضي المصرية في بحر إيجة والأناضول. أدى هذا التوسع في النفوذ المقدوني إلى إثارة قلق عدد من الدول المجاورة، بما في ذلك بيرغاموم ورودس. اشتبكت أساطيلهم مع فيليب قبالة خيوس ولادي (قرب ميليتوس) في 201 قبل الميلاد. في نفس الوقت تقريبا، انتصر الرومان في النهاية على قرطاج.

الحرب المقدونية الثانية

في عام 200 قبل الميلاد، أعلن الرومان الحرب على مقدونيا مع انتهاء خطر قرطاج، حيث جادلوا بأنهم كانوا يتدخلون لحماية حرية اليونانيين. بعد شنهم حملات في مقدونيا عام 199 قبل الميلاد وثيساليا عام 198 قبل الميلاد، وهزموا فيليب وقواته المقدونية في معركة كينوسكيفالاي عام 197 ق م. أثبتت الحرب أيضا تفوق الفيالق الرومانية على التشكيل السلامي اليوناني.

التحالف مع روما

عقد فيليب معاهدة سلام مع روما، وحصرته هذه المعاعدة في مقدونيا وطلبت منه دفع ألف مكيال (طالنط) كتعويض، وأن يسلم معظم أسطوله ويقدم عددا من الرهائن، بما في ذلك ابنه الأصغر ديمتريوس. بعد ذلك، تعاون فيليب مع الرومان وأرسل لهم المساعدة في صراعهم ضد الإسبرطيين تحت حكم الملك نابيس عام 195 ق م. كما أيد فيليب الرومان ضد أنطيوخس الثالث (192-189 قبل الميلاد).

وفي مقابل مساعدته، سامحه الرومان فيما تبقى من التعويضات التي توجب عليه دفعها وإطلاق سراح ابنه ديميتريوس. ثم ركز فيليب على تعزيز قوته داخل مقدونيا. أعاد تنظيم الشؤون الداخلية والمالية في البلاد، وأعيد فتح المناجم، وتم إصدار عملة جديدة.

السنوات الأخيرة

واصلت روما مع ذلك شكها في نوايا فيليب. اتهمتها الدول المجاورة، ومنها بيرغامون، بالعدوان ما أدى إلى تدخل روما عدة مرات. أحس فيليب أن تهديد روما يتعاظم بغزو مقدونيا وتنحيته كملك، فحاول توسيع نفوذه في البلقان بالقوة والدبلوماسية. فشلت أغلب جهوده بسبب سياسة ابنه الأصغر ديمتريوس الموالية للرومان، والذي شجعته روما على النظر في إمكانية خلافة أبيه أمام أخيه الأكبر بيرسيوس. أدى هذا في النهاية إلى نزاع بين بيرسيوس وديمتريوس وأجبر فيليب على مضض أن يعدم ديمتريوس بتهمة الخيانة في عام 180 قبل الميلاد. أثر هذا القرار بشدة على صحة فيليب وتوفي بعد عام في أمفيبوليس.

خلفه ابنه الأكبر بيرسيوس، الذي كان آخر ملك لمقدونيا.

انظر أيضا
 الحروب المقدونية

مراجع

مصادر

مصادر أساسية

 بوليبيوس, Histories, Evelyn S. Shuckburgh (translator); London, New York. Macmillan (1889); Reprint Bloomington (1962).

مصادر ثانوية

 The Oxford Classical Dictionary (1964)
 The Oxford History of the Classical World (1995)
 The Oxford Who's Who in the Classical World (2000)

وصلات خارجية

 Philip V entry in historical sourcebook by Mahlon H. Smith

حكام القرن 3 ق م
ملوك مقدونيون
مواليد 238 ق م
مواليد القرن 3 ق م
وفيات 179 ق م
الحرب المقدونية الثانية
الأسرة الأنتيغونية
الحرب المقدونية الأولى
يونانيون في القرن 3 ق م
يونانيون في القرن 2 ق م
حكام في أوروبا في القرن 2 ق م
ملكيون مقدونيون في القرن 2 ق م
ملكيون مقدونيون في القرن 3 ق م

فيليب الخامس ملك مقدونيا


Mustafa Serhan Yücel (d. 1967, Kütahya), Türk siyasetçi.

Yaşamı
İlkokulu Kütahya'da ortaokul ve liseyi Edremit, Balıkesir'de tamamladıktan sonra Ankara Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesinden mezun oldu. 1987'den itibaren genel ve yerel Seçimlerde seçim kampanyaları yönetti. 1992-1995 yılları arasında Demokrat Parti Genel Başkan Özel Kalem Müdürlüğü yaptı.

1996 yılında haftalık Ülke Dergisi'nin Ankara Temsilciliğini üstlendi. Aynı yıl Botaş'ta göreve başladı. 1997 yılından itibaren üç yıl süreyle Cumhurbaşkanlığında Siyasi Tarih Danışmanlığı yaptı. 2002 yılında Doğru Yol Partisi Genel İdare Kuruluna seçilen ve DYP Genel Sekreterliği görevine gelen Yücel, 28 Mart 2004 tarihinde yapılan yerel seçimlerde DYP Ankara Büyükşehir Belediye Başkan adayı oldu.

2007'de aktif siyasetten ayrılan ve 2010 yılında akademisyenliğe başlayan Serhan Yücel, 2012 yılında "Türk Siyasal Hayatında Cumhurbaşkanı Seçimleri" başlıklı teziyle yüksek lisansını, 2016 yılında da "Türkiye'de Yabancı Okullar ve Azınlık Okulları (1925-1926)" başlıklı teziyle doktorasını tamamladı. 2018'de Türkiye Cumhuriyeti tarihi alanında doçent unvanını aldı.

2022 yılında aktif siyasete geri dönen Yücel, Demokrat Parti Genel İdare Kuruluna seçildi ve DP Genel Sekreterliği görevine geldi.

Türk Demokrasi Vakfı Mütevelli Heyeti üyesidir ve "Demokrat Parti" (2001), "Türkiye'nin Siyasal Partileri 1859-2006" (2006), "Çankaya'dan Beştepe'ye Türkiye'de Cumhurbaşkanı Seçimleri" (2016) isimli üç kitabı bulunmaktadır. Şu anda, Bilecik Şeyh Edebali Üniversitesinde öğretim üyesidir.

Eserleri
 Çankaya'dan Beştepe'ye Türkiye'de Cumhurbaşkanı Seçimleri
 Türkiye'nin Siyasal Partileri (1859-2005)
 Demokrat Parti

Dış bağlantılar
 http://www.serhanyucel.com/

Kaynakça

1967 doğumlular
Resim aranan siyasetçiler
Kütahya doğumlu siyasetçiler
Doğru Yol Partisi mensubu siyasetçiler
Demokrat Parti (2007) mensubu siyasetçiler
Ankara Üniversitesi Siyasal Bilgiler Fakültesinde öğrenim görenler

Serhan Yücel


ආබාධිත පුද්ගලයන් සඳහා වන ජාත්‍යන්තර දිනය (දෙසැම්බර් 3) යනු,  1992 වසරෙහි සිට එක්සත් ජාතීන්ගේ සංවිධානයේ අනුග්‍රහය ලැබෙන  ජාත්‍යන්තර සැමරුමකි. ලොව වටා විවිධ සඵලත්වයෙන් යුතුව මෙය සමරා ඇත. ආබාධිත තත්ත්වයන් පිළිබඳ කරුණු අවබෝධ කර ගැනීමද ආබාධිත තත්ත්වයන් සහිත පුද්ගලයන්  සඳහා අභිමානය, අයිතිවාසිකම් සහ සුබසාධනය වෙනුවෙන් රුකුල් දීම වෙත අනුග්‍රහ දැක්වීමද මෙම දිනය සැමරීමේ අදහස් අතර වෙති. දේශපාලන, සමාජ, ආර්ථික සහ සංස්කෘථික දිවියෙහි සෑම අංශයකදීම, ආබාධිත තත්ත්වයන් සහිත පුද්ගලයන් සමෝධානය කිරීමෙන් ලබා ගත හැකි ප්‍රතිලාභයන් පිළිබඳව දැනුවත්කිරීම ඉහළ නැංවීමටද මෙයින් අදහස් කෙරෙයි. එය මුලින් හැඳින්වුනේ " ආබාධිත පුද්ගලයන් සඳහා වන ජාත්‍යන්තර දිනය" ලෙසිනි. එක් එක් වසරෙහිදී මෙම දිනය අවධානය යොමු කරන්නේ වෙනස් කරුණු සම්බන්ධයෙනි.

2014 වසර සඳහා තේමාව
2014 වසර සඳහා තේමාව ලෙසින් ප්‍රකාශයට පත් කර ඇත්තේ "තිරසාර සංවර්ධනය: තාක්ෂණයෙහි පොරොන්දුව" යන්නයි.  මෙම වසරෙහි ආබාධිත පුද්ගලයන් සඳහා වන ජාත්‍යන්තර දිනය විසින් අවධානය යොමු කරනු ලබන්නේ, ආපදා අවදානම් අල්පිකරණය, බලදායී වැඩ කිරීමේ වටපිටාවන් නිමැවීම,  ආබාධිකත්ව-ඇතුළත් තිරසාර සංවර්ධන අරමුණු යන දේ සාක්ෂාත් කර ගැනුමට තාක්ෂණයෙහි භූමිකාව වෙත වෙයි.

ආශ්‍රිත

ආබාධිත පුද්ගලයන් සඳහා වන එක්සත් ජාතීන්ගේ ජාත්‍යන්තර දිනය


Colbjørnsensgade er en gade på Vesterbro i København, der går fra Vesterbrogade i nordvest til Tietgensgade i sydøst. Gaden domineres af hoteller, da den ligger parallelt med Københavns Hovedbanegård.

Colbjørnsensgade og de parallelle Reventlowsgade og Bernstorffsgade blev planlagt i 1881. De blev opkaldt efter Christian Colbjørnsen, Christian Ditlev Frederik Reventlow og Andreas Peter Bernstorff, der var tre af de drivende kræfter bag landboreformerne i 1780'erne. Bygningerne langs gaden blev dog først opført i 1890'erne.

Bygninger
Gadens hoteller omfatter Meininger Hotel Copenhagen i nr. 5, Hotel Union i nr. 7, Hotel Urban House i nr. 11, Omena Hotel København i nr. 11, Good Morning City Copenhagen Star i nr. 13, Hotel du Nord i nr. 14, Saga Hotel i nr. 18, Hotel Bjørnen i nr. 27, Hotel Tiffany i nr. 28 og Hotel Ansgar i nr. 29. First Hotel Excelsior i nr. 6 blev fusioneret med First Hotel Mayfair i Helgolandsgade på den anden side af karréen i 2017.

Nr. 1 blev opført i 1892-1894 efter tegninger af Georg Palludan. Nr. 3 blev opført i 1880 efter tegninger af Johannes Emil Gnudtzmann. Nr. 6-8 blev opført i 1892 efter tegninger af Julius Bagger.

Noter

Eksterne henvisninger

Gader på Vesterbro

Colbjørnsensgade


An Epipactis africana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Alfred Barton Rendle. An Epipactis africana in nahilalakip ha genus nga Epipactis, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Epipactis

Epipactis africana


Grooming (also called  preening) is the art and practice of cleaning and maintaining parts of the body. It is a species-typical behavior.

In animals
Individual animals regularly clean themselves and put their fur, feathers or other skin coverings in good order. This activity is known as personal grooming, a form of hygiene. Extracting foreign objects such as insects, leaves, dirt, twigs and parasites is a form of grooming. Among animals, birds spend considerable time preening their feathers. This is done to remove ectoparasites, keep the feathers in good aerodynamic condition, and waterproof them. To do that, they use the preen oil secreted by the uropygial gland, the dust of down feathers, or other means such as dust-bathing or anting. During oil spills, animal conservationists that rescue penguins sometimes dress them in knitted sweaters to stop them from preening and thereby ingesting the mineral oil, which is poisonous. Monkeys may also pick out nits from their fur or scratch their rears to keep themselves clean. Cats are well known for their extensive grooming. Cats groom so often that they often produce hairballs from the fur they ingest. Many mammal species also groom their genitals after copulation.

Grooming as a social activity

Many social animals adapt preening and grooming behaviors for other social purposes such as bonding and the strengthening of social structures.  Grooming plays a particularly important role in forming social bonds in many primate species, such as chacma baboons and wedge-capped capuchins.

Mutual grooming in human relationships

In humankind, mutual grooming relates closely to social grooming, which is defined as the process by which human beings fulfill one of their basic instincts, such as socializing, cooperating and learning from each other.
In research conducted by Holly Nelson (from the University of New Hampshire) and Glenn Geher (State University of New York at Paltz), individuals who chose their romantic partner  reported more mutual grooming than others who focused in other types of relationships. Hence, this study hypothesized that mutual grooming related to relationship satisfaction, trust and previous experience of affection within the family. They claim that even though humans do not groom each other with the same fervor that other species do, they are groomers par excellence. Therefore, human mutual grooming plays an important role in pair bonding.
In the same investigation, researchers found that individuals with more promiscuous attitudes and those who scored high on the anxiety sub-scale on an adult attachment style measure tend to groom their partners more frequently. These findings were also consistent with some of the functions of grooming: potential parental indicator, developing trust and courtship or flirtation.

A recent empirical study by Seinenu Thein-Lemelson (University of California, Berkeley) utilized an ethological approach to examine cross-cultural differences in human grooming as it pertains to caregiving behaviors. Naturalistic data was collected through video focal follows with children during routine activities and then coded for grooming behaviors. This cross-cultural comparison of urban families in Burma and the United States indicates that there are significant cross-cultural differences in rates of caregiver-to-child grooming.  Burmese caregivers in the sample groomed children more often than caregivers in the United States. Additionally, children in the United States have short instances of concentrated grooming predominantly during daily activities that are structured explicitly around hygiene goals (bath time), in contrast to the Burmese child, whose grooming is distributed more evenly within and across daily activities. The Burmese parents maintained a constant vigilance with regard to risk of infection. The study is significant because it is the only study of human grooming to utilize naturalistic data.

Gallery

See also

 Comfort behaviour in animals
 Courtship display
 Dust bathing
 Self-anointing in animals

References

External links

 Timeless grooming tips for men

Cleaning
Hygiene
Ethology
Articles containing video clips

Personal grooming


O revezamento 4x7,5 km masculino do biatlo nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022 foi disputado no Hualindong Ski Resort, em Yanqing, Pequim, em 15 de fevereiro.

Medalhistas

Resultados

Revezamento masculino

Biatlo nos Jogos Olímpicos de Inverno de 2022 - Revezamento masculino


Gerd Vibeke Rahbek-Clemmensen (født 25 oktober 1950) er adm. direktør i Ecco Holding. Hun har siden 1999 været ansat i Ecco, hvor hun startede som jurist. Hun har desuden været juridisk direktør i selskabet. Hun har været medlem af Ecco bestyrelse siden 2012.

Siden 2014 har hun siddet i Schackenborg Fondens fem mand store bestyrelse. Fonden købte Schackenborg Slot af H.K.H Prins Joachim i 1. juli 2014. Schackenborg Fondens formål er at bevare Schackenborg Slot som en af landsdelens vigtigste historiske ejendomme.

Gerd Vibeke Rahbek-Clemmensen var fra 1975 til 1976 landsformand for Konservativ Ungdom og var KU-landsformand nr. 31. Hun var den første, og indtil videre eneste, kvindelige landsformand for Konservativ Ungdom.

Referencer

Erhvervsfolk fra Danmark

Gerd Rahbek-Clemmensen


Aşkale (Osmanlıca ), Erzurum'un ilçelerinden biridir.

Etimoloji
Aşkale ismi Türkçe aş ve kale kelimelerinin birleştirilmesi ile oluşmuş olup, yerleşim biriminin adı ilk olarak 1522'ye tarihlenen 387 numaralı Muhasebe-i Vilayat-i Karaman ve Rum Defteri'nde geçmiştir.

Tarih
Coğrafi önemi nedeniyle tarih boyunca çeşitli kavimlerin ve milletlerin uğrak yeri olan ilçenin ilk yerleşim yeri, Karasu kıyısındaki eski bir kalenin kalıntı höyüğünün etrafı ile Kaban Dağının doğusudur. İlçenin ismi tarih içerisinde Locus Basara, Şöğayn, Aşhane, Açhane, Kale olarak değişegelmiş günümüzde Aşkale olarak dilimize yerleşmiştir. MÖ 1700 yıllarında Hititler tarafından kurulan ilçe, tarih boyunca otuz beş defa el değiştirmiştir. MS 395 yıllarında Roma İmparatorluğu'nun elinde bulunan ilçe, İpek Yolu'nun üzerinde oluşu nedeniyle bütün milletlerin ilgisini çekmiştir MS 650 yıllarında Bizans yönetimine giren ilçe, 1387'de Timur'un egemenliğine girmiştir. 1473'te Otlukbeli Savaşından sonra Osmanlı topraklarına katılan ilçe, 1916'da Rusların işgaline uğramış, 3 Mart 1918 tarihinde işgalden kurtarılmıştır. 1942 yılında Varlık Vergisi gerekçesiyle İstanbullu gayrimüslim erkek vatandaşların büyük bölümü bu ilçedeki toplama kampına gönderilmişti.

1800'lerin başında, nüfusu 1800'dü. 1909 yılında 800 Ermeni ve Türk nüfusa sahipti.

Coğrafi yapı
Yerleşik bir yapıya sahip ilçe, batıda Bayburt ve Tercan, kuzeyde İspir, güneyde Çat ve doğuda Ilıca ilçeleriyle çevrilmiştir. Sınırlarında Dumanlı, Güllü, Meryem. Gollo ve Kop dağları bulunmaktadır ve bu dağlar volkanik yapılıdır. Erzurum'dan Aşkale'ye doğru karayolu ile gelirken Aşkale'ye yaklaşık 11 km kala yolun sol tarafında ağzını açmış bir insan sureti şeklini almış bir tepe vardır.

Konumu
Aşkale, Doğu Anadolu Bölgesi'nde, Erzurum ilinin 53 km batısında, Erzincan ilinin 120 km doğusunda yer almaktadır. Erzurum ilinin batısındaki son ilçesi olan Aşkale'nin, doğu- batı uzunluğu 50 km, kuzey- güney uzunluğu 46 km ve yüzölçümü 2300 km2 olup, ortalama rakımı (denizden yüksekliği) 1650 m' dir. İlçe, doğusunda İlimize bağlı Ilıca ilçesi, batısında Erzincan iline bağlı Çayırlı ve Tercan ilçeleri, kuzeyinde Bayburt ili ve Ilıca ilçesi, güneyinde ise Erzurum'a bağlı Çat ve Erzincan'a bağlı Tercan ilçeleri ile çevrelenmektedir.

İklim
İlçede genel olarak sert karasal iklim sürer. Kışlar uzun, soğuk ve karlı; yaz mevsimi kısa sıcak ve kurak geçer, Yağışlar ilkbaharda başlar. Çevresine  göre daha çukurda olduğu için genelde soguk hava akımlarından daha az etkilenir.

Nüfus

Ağız
Aşkale ilçesinde kullanılan Türk ağzının Doğu Anadolu ağızları içindeki konumu
Prof. Dr. Leyla Karahan'ın Anadolu Ağızlarının Sınıflandırılması (Türk Dil Kurumu yayınları: 630, Ankara 1996) adlı çalışmasına göre şöyledir:

Ekonomi
İlçe ekonomisi, hayvancılık ve tarıma dayalı olmakla beraber, ilçede sanayi ve ticaret de önemlidir, özellikle Aşkale çimento sanayi, Abs Alçı fabrikası, krom fabrikası bölgeye önemli katkılar sunmaktadırlar Kuzgun Barajı'nın hizmete girmesi tarımla uğraşanlar için, modern kümeslerin artış göstermesi ise hayvancılıkla uğraşanlar için büyük umutlar vermekte ve ilçe ekonomisinde önemini hissettirmektedir.

Yerel yönetim

31 Mart 2019 tarihinde yapılan yerel seçimlerde, belediye başkanlığını AK Parti'den Ahmet Yaptırmış kazandı.

Ayrıca bakınız
 Aşkale Çalışma Kampı

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Aşkale Kaymakamlığı Resmi Sitesi
 Aşkale Belediyesi Resmi Sitesi

İlçe taslakları

Aşkale


General Henry Phipps, 1st Earl of Mulgrave,  (14 February 17557 April 1831), styled The Honourable Henry Phipps until 1792 and known as The Lord Mulgrave from 1792 to 1812, was a British soldier and politician. He notably served as Foreign Secretary under William Pitt the Younger from 1805 to 1806.

Background and education
Lord Mulgrave was a younger son of Constantine Phipps, 1st Baron Mulgrave of New Ross), by his wife the Hon. Lepell, daughter of John Hervey, 2nd Baron Hervey, and was educated at Eton and the Middle Temple.

Military career
Lord Mulgrave entered the army in 1775, and eventually rose to the rank of General. He saw service in the Caribbean during the American Revolutionary War. In 1793 he was made Colonel of the 31st (Huntingdonshire) Regiment of Foot. Also in 1793, because he was on a mission to the King of Sardinia in Turin, he was near at hand when British forces captured the French port of Toulon, and he briefly took command of the British land forces there, before withdrawing upon the arrival of more senior officers. In 1799 he was sent out on another special military mission, this time to the headquarters of the Austrian commander, Archduke Charles, to attempt to persuade him to retain his troops in Switzerland rather than removing them to the Middle Rhine, but he was unsuccessful.

Political career
In 1784 Lord Mulgrave was elected to the House of Commons for Totnes. He supported the government of Pitt, to whom he eventually became close. In 1790, he was elected for Scarborough in Yorkshire. He succeeded his brother Constantine Phipps, 2nd Baron Mulgrave as Baron Mulgrave in the Peerage of Ireland in 1792, but did not succeed to his brother's British title. In 1794 he was granted a British peerage as Baron Mulgrave, entering the House of Lords, and in 1796 he was made Governor of Scarborough Castle. Mulgrave supported Pitt when he resigned in 1801, and in return for his loyalty was rewarded with the office of Chancellor of the Duchy of Lancaster (1804–1805) in Pitt's second government. Following an accident suffered by Lord Harrowby, Mulgrave took his place as Foreign Secretary, in which position he helped Pitt to form the Third Coalition against Napoleon.

The post of Foreign Secretary was generally thought to be beyond his powers. Thomas Grenville, writing to the Marquis of Buckingham, expressed an opinion that he was only "put in ad interim until Lord Wellesley's arrival, who is expected in June". Mulgrave, however, showed himself fairly capable in debate. On 11 February 1805 he had to announce the breach with Spain, and to defend the seizure of the treasure ships at Ferrol before the declaration of war, and on 20 June to defend the coalition of 1805. He composed an ode on the victory of Trafalgar, and it was set to music by Thomas Arne. On 23 January 1806 Pitt died. On 28 January 1806 Mulgrave laid before the House of Lords copies of the treaties recently concluded with Russia and Sweden, to which Prussia and Austria had acceded, and on 4 February he explained their object. Three days later, on 7 February, he resigned, with the bulk of those who had been Pitt's friends.

With the death of Pitt and the formation of the Ministry of All the Talents in 1806, Mulgrave, along with the other Pittites, went into opposition, but when the Pittites returned to power in 1807, Mulgrave served in various major offices, first as First Lord of the Admiralty (1807–1810), then as Master-General of the Ordnance (1810–1819), and finally as Minister without Portfolio (1819–1820). As First Lord he was heavily involved in planning both the successful expedition against Copenhagen in 1807, and the disastrous one to Walcheren in 1809. After moving to the ordnance board, Mulgrave became less active politically. In 1812, he was created Viscount Normanby and Earl of Mulgrave in the Peerage of the United Kingdom.

Family
The Earl of Mulgrave's grandfather William Phipps had married Lady Catherine Annesley, who was the daughter and heiress of James Annesley, 3rd Earl of Anglesey, and his wife, Lady Catherine Darnley (an illegitimate daughter of King James II by his mistress Catherine Sedley, Countess of Dorchester). Lady Catherine Darnley had later married John Sheffield, 1st Duke of Buckingham and Normanby, and hence Henry Phipps, 1st Earl of Mulgrave, was the step-great-grandson of the 1st Duke of Buckingham and Normanby.

Lord Mulgrave married Martha Sophia, daughter of pottery manufacturer Christopher Thomson Maling, at St Michael's, Houghton-le-Spring in 1795. He died in April 1831, aged 76, and was succeeded by his eldest son, Constantine, who was later created Marquess of Normanby. His second son was the Hon. Sir Charles Beaumont Phipps and his third, Edmund Phipps, a lawyer and author. The couple's fourth son, the Hon. Augustus Frederick (b. 1809) became honorary canon of Ely. Of their five daughters, only one survived childhood.

The Countess of Mulgrave died on 17 October 1849.

See also
Ramsay Weston Phipps

References

Attribution:

External links

1755 births
1831 deaths
British Army generals
British Secretaries of State
Chancellors of the Duchy of Lancaster
Peers of Great Britain created by George III
Earls in the Peerage of the United Kingdom
Lords of the Admiralty
Mulgrave, Henry Phipps, 3rd Baron
British MPs 1784–1790
British MPs 1790–1796
British Secretaries of State for Foreign Affairs
British Army personnel of the American Revolutionary War
Knights Grand Cross of the Order of the Bath
Members of the Privy Council of the United Kingdom
Henry
People educated at Eton College

Henry Phipps, 1st Earl of Mulgrave


හැංමුත්තං යනු පොඩි ළමුන්ගේ ක්‍රීඩාවකි. මේ සඳහා දෙදෙනෙකුට වඩා වැඩි දෙනෙක් සිටිය යුතුය. මෙහිදී කෙරෙනුයේ එක් අයකු හැරෙන්නට අන් සියල්ලෝම තැන් තැන් වලට ගොස් සැඟවී සිටීමය. අර පෙර සඳහන් කළ තැනැත්තා යම් කාල සීමාවකට පසුව ඔවුන් සෙවිම ආරම්භ කරනු ලැබෙයි.

සෙල්ලම්

හැංගිමුත්තං


Avesgaud de Bellême (lat. Avesgaudus; † oko 1036.) bio je francuski plemić, pripadnik dinastije Bellême te biskup Le Mansa 997. – 1036. Poznat je po dugotrajnom sukobu s grofom Herbertom I. od Mainea, kojeg je izopćio iz Crkve. Grof je napao i uništio biskupov dvorac u Duneauu.

Obitelj
Avesgaudovi su roditelji bili plemić Yves de Bellême i njegova supruga, Godeheu (lat. Godehildis). Dinastija Bellême nije bila previše odana kraljevima Francuske. Avesgaud je na mjestu biskupa naslijedio svog ujaka Sigefroija de Bellêmea, dok je Avesgauda naslijedio njegov nećak Gervazije.

Izvori i bilješke

Biskupi u Francuskoj

Avesgaud de Bellême


Cimitirul Invalizilor din Berlin (în ) este un cimitir istoric și memorial din cartierul Berlin-Centru în apropierea Ministerului de Economie. El este unul dintre cele mai vechi cimitire din Berlin și văzut ca o mărturie a istoriei militare prusace și germane precum un memorial al războaielor germane de eliberare din anii 1813-1815. Cimitirul a fost fondat de către regele Frederic al II-lea al Prusiei în 1746 (deschidere în 1748).

Istoric

Secolul a XVIII-lea

Regele Frederick al II-lea al Prusiei a ordonat în anul 1746 înființarea unei case de invalizi lângă Charité, într-o zonă încă nelocuită și pustie. După deschiderea pe 15 noiembrie 1748, au fost cazați acolo răniți și invalizi de război. Ei au trebuit, pe cât posibil, să-și asigure traiul de viață prin agricultură, dar, de asemenea, să contribuie la cultivarea zonei zise local "Sahara".  Planuri pentru un condominiu pentru soldați cu handicap au existat deja pe timpul regilor Frederic I al Prusiei și Frederic Wilhelm I al Prusiei, dar de abia marele număr de râniți din cauza celor două războaie pentru cucerirea Sileziei (1740-1742 și 1744-1745) l-au îndemnat pe Frederic cel Mare să pună în aplicare aceste planuri. Moștenirea regală a cuprins un teren vast de 134 hectare. Primul înmormântat în noul cimitir a fost căpitanul catolic Hans Michael Neumann din Bamberg, la 20 decembrie 1748. Mormântul nu mai există.

Cimitirul a cuprins inițial doar, astăzi așa numitul "Câmpul de morminte A" (Grabfeld A), în nord-estul zonei în care mai târziu au fost și îngropați comandanții casei de invalizi ("mormintele comandorilor"). În 1769, o a doua parte a cimitirului a fost deschisă spre vest, actualul "Câmpul de morminte B" (Grabfeld B). Restul spațiului de cimitir de astăzi a fost încă folosit pentru agricultură în secolul al XVIII-lea. Originar a fost probabil doar simplu împrejmuit de un gard din leațuri. Un design cuprinzător de cimitire, cu formarea unei proprii culturi funerare precum amenajarea în formă de parc, a început în Prusia de abia în 1794. În acest an, a intrat în vigoare "Legea Generală pentru Landurile Prusace", care a interzis înmormântarea în biserici și în zonele urbane populate. Până în 1872, au avut loc 18.000 de funeralii pe arealul cimitirului din prezent de astăzi, în istoria cimitirului au fost aproximativ 30.000.

Din primele zile ale cimitirului mai există câteva pietre de mormânt precum lăcașuri de sarcofag târziu baroce și valoroase care reflectă atât istoria locului, cât și dezvoltarea culturii sepulcrale în Prusia până la începutul secolului al XIX-lea, ca de exemplu pentru: Curt Gottlieb Heinrich von Arnim (monument, 1800), Georg Christoph von Daembke (lăcaș de sarcofag, 1775), Michael Ludwig von Diezelsky (mormânt cu monument, 1791), Elisabeth von Kottulinsky (cel mai vechi mormânt în cimitir, 1774), Johann Gottlieb von Kottulinsky (lăcaș de sarcofag, pe la 1780), Ernst Otto von Reineck (mormânt cu monument, 1791), Friedrich Wilhelm von Rohdich (mormânt cu monument, 1796) sau Gustav Friedrich von Schütz (lăcaș de sarcofag, 1781) (vezi imaginile mai jos).

Secolul a XIX-lea

Deja de la începutul secolului al XIX-lea, comunitatea militară, ale cărei membri au fost îngropați în acest cimitir, a crescut în mod continuu. Aceasta a inclus membrii de familie ale ofițerilor, în plus mereu mai mulți civiliști care au lucrat pentru casa invalizilor ori cei stabiliți pe moșiile comunității, în primul rând artizani, comercianți, proprietari de restaurante, și mai târziu, de asemenea, muncitori industriali. Membrii ai noii comunități civile protestante au trăit în imediata vecinătate de societatea-mamă, în zona cartierelor de astăzi din Berlin-Centru și Berlin-Moabit. În mod similar s-a dezvoltat o mică parohie civilă catolică, legată de Invalidenhaus. Până în 1816, înmormântări de persoane civile au avut loc în aceleași domenii ca și cele militare cu familiile lor. Apoi s-a separat, astfel încât câmpurile de mormânt de astăzi A și B au fost folosite în principal de către casa invalizilor, terenul de astăzi D de cele două parohii civile.

În anul 1824, într-un ordin de cabinet al regelui Frederic Wilhelm al III-lea al Prusiei a fost hotărât că o mare parte din terenul deținut de casa invalidă ar trebui să fie pusă în vânzare. În același timp, o clauză a declarat că cimitirul constituie o proprietate indivizibilă și ar trebui să fie păstrat în întregime. În plus, ar trebui identificat un câmp special (câmpul C de astăzi) din cimitir, care ar trebui rezervat "nobilimii armatei". Context au fost eforturile pe termen lung ale unor artiști precum Karl Friedrich Schinkel și Peter Joseph Lenné, de a crea un cimitir memorial (campo santo) pentru soldații căzuți în războaiele de eliberare împotriva lui Napoleon I.  Dar aceste planuri ambițioase au eșuat din cauza obstacolelor practice, inclusiv faptului că mulți dintre acești militari au vrut să fie înmormântați lângă membrii familiilor. Ca compensație Schinkel a construit monumente funebre pompoase pentru câțiva militari de rang înalt, exemplar pentru generalii  Karl Leopold von Köckritz (1744-1821), Friedrich Bogislav Emanuel Tauentzien von Wittenberg (1760-1824), Otto Carl Lorenz von Pirch (1765-1824), Georg Dubislaw Ludwig von Pirch (1763-1838) sau Job von Witzleben (1783-1837) (vezi imaginile mai jos). Astfel cum au dorit Schinkel și alții, reputația cimitirului a crescut cu aceste morminte. În anul 1835, acest ultim loc de odihnă a fost complet reproiectat de Lenné prin crearea unui sistem de căi în formă de cruce, acompaniate la margine de Tei și arbuști. Mormântul generalului și șefului casei de invalizi Gustav Friedrich von Kessel (1760–1827), care se afla originar ceva în afară, a fost plasat în mijlocul primului cruciș de drum (vezi imaginea mai jos). În același timp, s-a introdus împărțirea în câmpuri amenajate alfabetic, valabilă până în prezent.

După războaiele germane de eliberare împotriva împăratului Napoleon I  și anul revoluționar din 1848, cimitirul a devenit din ce în ce mai mult un loc memorial al istoriei germano-prusace plină de evenimente. Aici au fost îngropați generali și alți ofițeri înalți decorați cu ordinele Crucea de Fier și Pour le Mérite. De la sfârșitul secolului al XIX-lea și-au găsit un loc în acest cimitir de asemenea persoane celebre fără legătură cu casa invalizilor.

Secolul a XX-lea

1901-1945
În timpul Primului Război Mondial, 119 de soldați uciși pe front sau muriți în spitalele din Berlin au fost îngropați în acest cimitir, mai ales în câmpul B, printre ei chiar și soldații simpli, dar în majoritate au fost reprezentați ofițerești de rang inferior și mijlociu. De asemenea, câțiva piloți de vânătoare căzuți în lupta aeriană au găsit un loc, astfel faimosul Manfred von Richthofen (1892-1918) (vezi imaginea mai jos). Unul dintre puținii ofițeri în rang de general care au fost îngropați aici în timpul războiului, a fost comandantul-șef al grupului de armată Kiev, mareșalul Hermann von Eichhorn (1848-1918) care a fost asasinat la Kiev în iulie 1918 (câmpul C) (vezi imaginea mai jos).

După războiul pierdut, casa invalizilor a pierdut din ce în ce mai mult importanță. Din ce în ce mai puțini foști soldați trăiau în ea, din ce în ce mai multe terenuri au trebuit să fie vândute. Pentru a îndeplini cerințele Tratatului de la Versailles, casa invalizilor a fost declarată o fundație, care nu a mai stat sub scutul armatei, ci a acționat sub autoritatea diferitelor ministere din Republica de la Weimar. Dar la un moment dat, activele fundației nu au mai fost suficiente pentru a acoperi costurile actuale de întreținere a instituției, astfel taxele mărite pentru mormintele în cimitir au devenit o sursă de venit din ce în ce mai importantă. Legătura dintre locul de înmormântare în acest cimitir și atașamentele directe sau familiale ale decedatului către casa invalizilor și parohia evanghelică a continuat să scadă. După 1936, "Fundația Invalidenhaus" a trebuit să renunțe la locul său tradițional în Scharnhorststraße (StradaScharnhorst) în favoarea Wehrmacht și să se mute la Berlin-Frohnau, dar a rămas în posesia ei. După sfârșitul celui de Al Doilea Război Mondial, fundația a fost dizolvată.

În timpul Socialismului Național, au existat idei să se mute cele mai importante morminte și osemintele într-o criptă boltită gigantică care avea să poartă numele "sala de soldați", iar în perioada planificării transformării Berlinului în "Capitala Mondială Germania" de către inspectorul general de construcție al capitalei Albert Speer (1905-1981), cimitirul a fi fost chiar pus la dispoziție. Decursul celui de Al Doilea Război Mondial a împiedicat însă aceste acțiuni. Liderul Reichsicherheithaptamt Reinhard Heydrich (1904-1942) și ministrul pentru armament și muniție Fritz Todt (1892-1942) au fost îngropați aici după o ceremonie pompoasă precum și unii dintre ofițerii executați, cauzat încercării de asasinare eșuată asupra lui Hitler la 20 iulie 1944, ca de exemplu Wilhelm Staehle (1877-1945), colonel și ultimul șef al casei de invalizi. Cele aproximativ 30 de morminte soldățești din perioada 1939-1945 păstrate în cimitir, de obicei ținute forte simplu, documentează bine întreaga perioadă a războiului.

1946 până în prezent

În 1950, pe timpul RDG, cimitirul a intrat în administrația districtului Berlin-Centru. La 1 mai 1951, autoritățile municipale au decis să nu se mai permită înmormântări în continuare și s-a început cu îndepărtarea și nivelarea locurilor de mormânt expirate (pentru adulți înainte de 1926 și pentru copii sub 12 ani înainte de 1936) sau dărăpănate, fiind înlocuite de peluze. În câteva puține cazuri individuale, soților l-i sa permis să continue să fie îngropați în mormintele familiale existente, chiar până după 1961.

Distrugerea propriu-zisă a Cimitirul Invalizilor a început cu construirea Zidul Berlinului, la ordinul lui Nikita Sergheevici Hrușciovși Walter Ulbricht în 1961. Din noiembrie 1961 au existat de asemenea restricții privind intrarea în cimitir. Vizitatorii trebuiau să depună cereri de obținere a permiselor la administrația cimitirului. Cu cât mai mult se dezvoltau fortificațiile de frontieră, cu atât a crescut distrugerea pe cimitir. Astfel se trăgea "banda de moarte" prin terenul câmpurilor E, F și G. În 1967, aproximativ o treime din cimitir a fost nivelat, inclusiv morminte care se aflau în spatele zonei de excludere, multe pietre funerare au fost de-alocate, deplasate anonim sau distruse. în nord de câmpurile A și B s-a instalat un garaj cu 40 de locuri de parcare (1971). Chiar și faimosul tei Königslinde ("teiul regelui"), plantat de Frederic al II-lea, despre care se spune că domnitorul s-ar fi odihnit sub el la vizite a casei invalizilor, a fost doborât. Cererile sporadice ale conservatorilor nu au putut să prevaleze asupra cerințelor forțelor de securitate de frontieră pentru privirea generală a terenului și libertatea de tras foc.

După reunificarea Germaniei, în 1990, a fost lansat mai întâi un program de reținere și reconstrucție. Mai departe ansamblul a fost declarat patrimoniu cultural național. Scopul declarat a fost, de a se apropia de aspectul original, fără a nega distrugerea a secolului al XX-lea. În 1992 s-a constituit o asociație de promovare pentru cimitir. Drumurile principale, au fost pavate din nou cu pietriș maroniu în anii 1992/1993 și 2000. În plus, unele drumuri laterale au fost restaurate, în special în domeniul C. Căile atunci au fost căptușite din nou cu copaci de tei, parcelele mormintelor nivelate în timpul regimului comunist, au fost plantate cu peluze noi, zidul cimitirului a fost reconstruit în forma originală, iar în zona mijlocie liberă a fost plantat un nou "tei regal". De asemenea a fost păstrată o bucată din "Zidului Berlinului" care fusese tras prin cimitir. În februarie 2011, după revenirea din Bochum, singurul clopot rămas al fostei biserici evanghelice Gnadenkirche, parohia originară a casei invalizilor, numit Glocke Auguste (din 1829), a primit un loc de onoare în cimitir. (În 2013, clopotul a fost atârnat din nou într-o clopotniță construită special pentru el.) Până la mijlocul anului 2012, 124 de morminte au putut fi restaurate și amplasate la locul lor original (de exemplu cele ale lui Hermann von Boyen, generalilor Pirch sau Scharnhorst, vezi imaginile mai jos), reconstruite (de exemplu cele ale lui Hans von Beseler, Manfred von Richthofen, Hans von Seeckt sau Julius von Verdy du Vernois, vezi imaginile mai jos) sau prevăzute cu o piatră de restituire.

În prezent (2018), cimitirul reprezintă pe o suprafață de 2,54 ha și cu aproximativ 230 de morminte indicate un loc memorial și parc de odihnă.

Persoane cunoscute înmormântate acolo (mică selecție)

Morminte în imagini
 Morminte din secolul XVIII:

 Morminte din secolul XIX:

 Morminte din secolul XX:

Note

Bibliografie
 Günter Hintze: "Der Invalidenfriedhof in Berlin - Ein Ehrenhain preußisch-deutscher Geschichte", Editura Bernard & Graefe, Berlin 1936
 Hans-Jürgen Mende: "Invalidenfriedhof", în: Hans-Jürgen Mende (ed.): "Lexikon der Berliner Grabstätten", Editura Haude & Spener, Berlin 2005, ISBN 3-7759-0476-X, p. 34–40
 Robert Thoms: "Invalidenfriedhof Berlin - Seine Geschichte in den Biographien dort Beerdigter", editură proprie, Berlin 1999, ISBN 3-89811-048-6
 Karl Treuwerth: "Der Invalidenfriedhof in Berlin - Eine Stätte preußisch-deutschen Ruhms", Editura Brunnen-Verlag K. Winckler, Berlin 1925

Legături externe

   Asociație de promovare pentru cimitir

Cimitire militare
Fondări în 1746
Cimitire din Berlin

Cimitirul Invalizilor din Berlin


Interstate 435 (I-435) is an Interstate Highway beltway that encircles much of the Kansas City metropolitan area within the states of Kansas and Missouri in the United States.

Route description

I-435, a loop route of I-35, is  long and intersects with nearly every other Interstate Highway in the Kansas City area (except for I-635 and I-670). An additional  near Kansas City International Airport is signed along with I-29 and U.S. Route 71 (US 71), making I-435 the second-longest complete beltway numbered as a single Interstate Highway in the US and seventh longest in the world after I-275 in Cincinnati, Ohio, at ; Beltway 8 in Houston, Texas, at ; Bundesautobahn 10 in Berlin at ; and M25 motorway in London at ; as well as 7th and 8th ring roads in Beijing. The majority——of I-435 is within the state of Missouri, and most of that roadway lies within the city limits of Kansas City. The first/last exit is at I-435's parent route, I-35, in Lenexa, Kansas. Going clockwise around Kansas City, the next interchange is exit 1A for Lackman Road. The milepost numbers do not start over when I-435 crosses the state line, but where it shares the same roadway as I-29, the latter's milepost (and therefore exit) numbering takes precedence.

History
I-435 in Kansas City was built piece by piece starting in the mid-1960s and not finished until 1987.

In 1965, the first segment of I-435 was built and opened between I-35 and US 69 (which, at that time, was signed with Metcalf Avenue) near Overland Park, Kansas. A second segment was opened the same year between I-70 and US 50 in eastern Kansas City, Missouri, but the two were not connected. The eastern segment of I-435 was extended south to Gregory Boulevard and north past 23rd Street/Route 78 by 1968. By 1969, I-435 was fully built between these two segments, through southern and eastern Kansas City. The freeway was extended from 23rd Street/Route 78 to US 24 two years later. In 1973, I-435 was extended north from the former terminus of US 24 across the Missouri River to I-35 in Claycomo. It now extended halfway around the city. In 1983, a small segment was opened on the outskirts of Kansas City north between US 169 and Route 291 near Kansas City International Airport (KCI). Later, this small segment was connected with the rest of the freeway. A segment was built heading almost due north from I-35 in Claycomo to Route 291/Cookingham Drive at North Reinking Road, curving due west from there to US 169. In this year, the southwest end was also extended to K-10. In 1987, the freeway was opened all the way around the city. The northwest end was signed on I-29 for  northwest, then exited near Platte City and bore south on the westside of KCI. It crossed several small highways before crossing the Missouri River into Wyandotte County, Kansas. It continued generally south or southwest, crossed several state highways and I-70, then the Kaw River, before connecting with the former southwest end at K-10.

Exit list

See also
 Downtown Loop (Kansas City)

Notes

References

External links

 Kansas Highway Maps: Current, Historic, KDOT

35-4
35-4
35-4
435
Transportation in Johnson County, Kansas
Transportation in Wyandotte County, Kansas
Transportation in Platte County, Missouri
Transportation in Clay County, Missouri
Transportation in Jackson County, Missouri
4
435

Interstate 435


ඇමරිකානු විප්ලවීය යුද්ධයෙහිදී (1775–1783),  ජෝර්ජ් වොෂිංටන් (පෙබරවාරි 22, 1732  – දෙසැම්බර් 14, 1799) විසින් කොන්ටිනෙන්ටල් යුද්ධ හමුදාව සඳහා ආඥාපතිත්වය සපයන ලදි. එක්සත් ජනපදයෙහි ජනාධිපතිවරයා (1789 සිට 1797) වශයෙන් සේවය කල පසු, 1798 වසරෙහිදී කෙටි කාල සීමාවක් තුල නව යුද්ධ හමුදාවක් ඔහු භාරයෙහි පැවතිණි.

යෞවන වියෙහි පසුවුනද, 1750 ගණන් සහ 1760 ගණන් තුල ප්‍රංශය සහ ඉන්දියානුවන්ට එරෙහි දේශසීමා යුද්ධ තුලදී, වොෂිංටන් විසින් ප්‍රධාන භුමිකාවක් ඉටු කරන ලදි. ඇමරිකානු විප්ලවය තුලදී ප්‍රධාන හමුදාමය භූමිකාවක් ඔහු විසින් ඉටු කරන ලදි. ලෙක්සිංටන් සහ කන්කෝර්ඩ් සටන් හා සමගින් 1775 අප්‍රේල් මාසයෙහිදී යුද්ධය ඇවිලෙත්ම, ජූනි 14 දිනදී නව කොන්ටිනෙන්ටල් යුද්ධ හමුදාවෙහි පළමුවන ආඥාපති වශයෙන් කොංග්‍රස් මණ්ඩලය විසින් ඔහු පත් කරන ලදි. ඉටු කර දෙන බවට පොරොන්දු වෙමින් ඔහු භාර ගත් භූමිකාව අත්‍යන්ත ලෙසින් විශාල එකක් වූයේ, ප්‍රදේශීය වෙතින් ඉදිරිපත්වූ විවිධ ඉල්ලීම් සම සේ සලකා බැලීම, ඔහු යටතේ වූවන් අතර තරගය ඉවසා දරා ගැනීම, භට සේනා තුල චිත්ත ධෛර්යය නොවලහා පවත්වා ගැනීම, යුද්ධ හමුදාවෙහි කටයුතු වලට අත පෙවීමට කොංග්‍රස් මණ්ඩලය විසින් තැත් කිරීම, ජනපද ආණ්ඩුකාරවරුන් විසින් සහාය පැතීම, ආහාර, ඇඳුම්, උපකරණ, ආයුධ ආදී නිමක් නොමැති අවශ්‍යතා ගොන්න සපුරාලීම සහ හමුදාව ඉදිරියට රැගෙන යෑම අදාල වූ බැවිනි. විවිධ ජනපද ක්ෂාත්‍රකායයන් ඔහුගේ ආඥාපතිත්වය යටතේ නොපැවතිනි.

ඇමරිකානු විප්ලවය තුල ජෝර්ජ් වොෂිංටන්


Le Snapdragon Stadium (ou Aztec Stadium pendant sa phase de construction) est un stade de football américain universitaire situé sur le campus Mission Valley de l'Université d'État de San Diego à San Diego, en Californie. Construit sur le site de l'ancien San Diego Stadium. Il est inauguré le .

La nouvelle enceinte est le domicile du programme football américain de l'université, les Aztecs de San Diego State jouant en NCAA Division I FBS. Le stade est également le domicile du Wave de San Diego, une franchise de soccer féminin évoluant en NWSL et du Legion de San Diego, une franchise de rugby à XV évoluant en MLR.

Histoire

Projet de construction

Après le départ annoncé des Chargers de San Diego du Qualcomm Stadium vers le Grand Los Angeles en , l'accent est mis sur la construction d'un nouveau stade pour une future franchise de Major League Soccer et également pour les Aztecs.

Le groupe  dévoile leur projet , qui comprend un nouveau stade soit pour le soccer d'une capacité de  places, soit pour le soccer et le football américain universitaire avec  places, extensible à . En , l'Université d'État de San Diego va de l'avant avec des plans pour acquérir la superficie et construire son propre stade de  places qui coûterait 100 millions de dollars au lieu de s'associer à l'initiative . Puis, le , l'Université d'État de San Diego dévoile les dessins et les détails de son projet de l' pour remplacer le SDCCU Stadium. Le stade proposé comptera environ  places, sera achevé pour 2022, et coûterait  250 millions de dollars. Les plans de  et de  comprennent tous deux un stade, des logements, un développement commercial et un parc. Mais à d'autres égards, ils s'écartent considérablement les uns des autres sur les détails clés de l'utilisation du sol.

Le sort de la parcelle de  anciennement occupée par les Chargers est entre les mains des électeurs qui peuvent choisir entre des mesures concurrentes, les mesures E et G, qui loueraient ou vendraient le terrain pour le réaménagement. Ou ils peuvent rejeter les deux mesures et laisser la ville responsable de la propriété. Lors des élections américaines de 2018, la mesure G (l'initiative ), remporte avec 55% des votes en faveur de l'expansion du campus, tandis que la mesure rivale la E (l'initiative ), n'a obtenu que 30% d'approbation.

Le , l'Université d'État de San Diego recrute l'agence d'architecture Gensler, pour concevoir le stade. Puis, lors de l'événement annuel  au SDCCU Stadium, le , l'université dévoile le plan final de l'. Le conseil d'administration de l'Université d'État de Californie approuve la conception et le plan de financement du nouveau stade en .

Le , l'Université d'État de San Diego obtient l'approbation de son conseil d'administration d'un accord pour l'achat du site du stade et obtient également 350 millions de dollars pour le projet du campus. Le , le  a approuvé la vente du site du stade à l'Université d'État de San Diego. La vente est officialisée le , pour 88 millions de dollars. Puis, le maire Kevin Faulconer approuve la vente de l'ancien stade des  à l'Université d'État de San Diego le .

L'ensemble du projet de  est d'un montant total de 3,5 milliards de dollars comprend des logements, des bureaux et des espaces de vente au détail, des hôtels et 32 hectares de parcs et d'espaces ouverts, y compris un parc fluvial de 14 hectares au long de la rivière San Diego sur une propriété adjacente de la ville (d'un montant de 54 millions de dollars), et sera développé par phases sur 10 à 15 ans. Le coût de l'Aztec Stadium est estimé à 310 millions de dollars.

Travaux

L' est conçu par Gensler.  est embauché comme maître d'œuvre, entre  et  personnes sur site pendant la durée de la construction.

La cérémonie de début des travaux du nouveau stade a lieu le , en présence de la présidente de l'Université d'État de San Diego,  et du maire de San Diego, Kevin Faulconer. La statue de l'ancien rédacteur sportif du San Diego Union, , et de son chien, , sera préservée et déplacée devant l'. Le coulage de la fondation commence en . Le montage de la structure commence en , puis se termine le .

La construction est arrivée à la moitié au cours du mois de . Deux écrans géant —  — seront situés aux deux extrémités du stade. L'écran principal — de 22 mètres de long et 12 mètres de haut — est le troisième plus grand de la Mountain West Conference derrière le  des Rams de Colorado State (26 × 15) et le War Memorial Stadium des Cowboys du Wyoming (26 × 11).

L'installation des sièges a commencé en janvier — initialement prévu pour le  l'installation du premier siège du stade — puis le champ d'herbe est déployé sur trois jours à la mi-. C'est le seule stade de la Mountain West Conference qui possède un gazon naturel.

La construction du stade est achevée le , après de deux ans et deux jours de travaux. Près de 90 % de l'ancien stade est recyclé ou réutilisé sur place. Le stade a une capacité de  places, dont  places debout et le coût global du stade est de 310 millions de dollars. Le stade est un bâtiment certifié , du système de standardisation Leadership in Energy and Environmental Design.

Le Lendemain, l'Université d'État de San Diego organise sa mêlée annuelle de pré-saison, sur leur tout nouveau terrain. Cette mêlée a attiré près de  personnes et met fin à une série de 995 jours sans match à domicile.

Nom

Le , l'Université d'État de San Diego annonce qu'elle a reçu un don de 15 millions de dollars de la philanthrope locale Dianne L. Bashor pour aider à financer le nouveau stade et le terrain portera désormais le nom de .

Les espaces anciennement connu sous le nom de  et  sont officiellement baptisé  et . Le , la tribu amérindienne  et le Sycuan Resort Casino sont ainsi nommées premier partenaire fondateur. Ils paieront 8,5 millions de dollars pour les droits de dénomination des deux zones.

Le , il est annoncé que la société Qualcomm a acquis les droits de dénomination du nouveau stade dans le cadre d'un accord de 15 ans évalué à trois millions de dollars par an. Qualcomm possédait également les droits de dénomination de l'ancien San Diego Stadium de 1997 à 2017. Dans le cadre de l'accord, le stade est maintenant connu sous le nom de , d'après le processeur conçu par Qualcomm qui alimente de nombreux smartphones. Il y a six mois, la  (SDCCU) semblait être la favorite pour le contrat de naming.

Le , les concessionnaires Toyota du comté de San Diego prolongent leur partenariat avec l'université en devenant un partenaire fondateur du nouveau stade et l'espace situé dans le coin nord-ouest est baptisé
. Le  suivant, l'université annonce un accord de cinq ans avec . Le terrain en herbe situé à l'ouest du stade est nommé  et l'entente comprend également l'image de la marque sur la porte nord-est. Puis, le  suivant,  signe un accord de sept ans en tant que partenaire fondateur du Snapdragon Stadium. L'espace anciennement connu sous le nom de  est officiellement baptisé .

Rencontre inaugurale
Les prix des abonnements pour la saison 2022 sont publiés le , l'Université d'État de San Diego annonce des prix allant de 250 à  dollars et le nouveau stade devrait ouvrir ses portes le .

Le , les Aztecs de San Diego State dévoilent leur calendrier de la saison 2022 de son équipe de  et annonce officiellement que la rencontre inaugurale du nouveau stade va se dérouler le , contre le programme de  des Wildcats de l'Arizona. CBS diffuse la rencontre sur son réseau national, c'est la première fois depuis .

Le stade est inauguré le samedi  lors d'une rencontre entre les Aztecs de San Diego State et les Wildcats de l'Arizona, devant  personnes. Le score final est soldé par une défaite sur le score de 20-38, dans une chaleur record de 100 °F (soit 38 °C). La chaleur excessive a causé des problèmes de santé liés à la chaleur à plusieurs spectateurs au cours du match, dont vingt hospitalisations. Sur les réseaux sociaux, la conception du stade est remis en question par les fans en raison du manque d'ombre.

Utilisation du stade

Clubs résidents

Aztecs de San Diego State
Le stade accueille les rencontres du programme de  des Aztecs de San Diego State. San Diego State fait partie de la Mountain West Conference.

Le , les Aztecs remportent sa première victoire au Snapdragon Stadium face aux Bengals d'Idaho State. San Diego State s'impose sur le score de 38-7 devant .

Wave de San Diego
Le , la franchise du Wave de San Diego de la National Women's Soccer League annonce qu'elle fera ses débuts au Snapdragon Stadium en . Le Wave commence sa saison inaugurale au Torero Stadium de l'Université de San Diego.

Le Wave annonce le  que leur match inaugural dans le nouveau stade va se dérouler le  suivant, contre Angel City FC, à l'occasion d'une rencontre de la National Women's Soccer League. Le club annonce le , que le stade affichera complet pour la première rencontre du Wave.

Le , le Wave de San Diego gagne sur le score d'un but à zero contre Angel City FC, pour son premier match en son nouvel antre. Ainsi,  est la première buteuse de l'histoire du nouveau stade et en seconde période Kailen Sheridan repousse même un penalty. Le match se joue devant , ce qui constitue le record d'affluence pour un match de la National Women's Soccer League.

Le , le Wave de San Diego commence la saison 2023 en obtenant une victoire face aux Red Stars de Chicago, devant . Il détient désormais le record de la plus grande affluence à un match d'ouverture de saison. Le précédent record était détenu par le Pride d'Orlando avec  au Citrus Bowl, établi le .

Legion de San Diego
Le , la franchise du Legion de San Diego de la Major League Rugby annonce qu'elle fera ses débuts au Snapdragon Stadium pour la saison 2023. Le Legion annonce le  que leur premier match au Snapdragon Stadium va se dérouler le , face aux Warriors de l'Utah, à l'occasion d'une rencontre de la Major League Rugby.

Le Legion de San Diego l'emporte sur le score de 33-17 et le premier essai est marqué par . Le match se joue devant , ce qui constitue le record d'affluence pour un match de la Major League Rugby. Le précédent datait de 2021, à l'occasion du match opposant les Giltinis de Los Angeles au Rugby ATL et s'élevait à .

Événements sportifs
Le , World Lacrosse annonce que le Snapdragon Stadium va accueillir les cérémonies d'ouverture et de clôture, le match d'ouverture, les demi-finales et les matchs pour les médailles du . Le stade accueil le  le match d'ouverture entre les  —  — et le , puis les demi-finales le  et les matchs pour les médailles le .

Le , il est annoncé que les  de la National Lacrosse League accueillent le premier match en plein air de la NLL le . L'évènement se nomme  et voit les Seals battre les , sur le score de 15-12. Le match se joue devant .

Début , il est annoncé que le stade accueille le Monster Jam, pendant deux week-ends du 7 au , puis à nouveau les 14 et  et la deuxième manche du  le . Dans la catégorie , Eli Tomac remporte l'épreuve, tandis que Jett Lawrence gagne dans la catégorie .

Le , il est annoncé que la première rencontre de soccer masculin au Snapdragon Stadium, se déroulera le , lors du tour Águila entre le Club Tijuana et le Club América. Les Águilas remportent le match sur le score de deux buts à un, devant plus de . Puis, le , Manchester United annonce qu'il affronte Wrexham AFC, le  au Snapdragon Stadium, lors du premier match de la tournée d'été du club. Manchester United retourne en Amérique du Nord pour une tournée de présaison, après cinq ans d'absence.

Le , la CONCACAF annonce que le Snapdragon Stadium est retenu pour accueillir des matchs du tournoi de la Gold Cup 2023. Il accueille une demi-finale de la compétition, le .

Événements non sportifs
Le , le Snapdragon Stadium annonce qu'il va accueillir son premier concert cet automne — le  — avec un programme double de Jimmy Buffett et Jason Mraz, durant la tournée de l'album . Le concert est reporté au , en raison d'une brève hospitalisation de Jimmy Buffett.

Voir aussi

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Équipement sportif achevé en 2022
Stade multifonction aux États-Unis
Stade de football américain universitaire en Californie
Stade de soccer en Californie
Stade de rugby à XV aux États-Unis
Stade de crosse en Californie
Stade portant le nom d'une entreprise
Équipement sportif à San Diego
Aztecs de San Diego State
Legion de San Diego

Snapdragon Stadium


David Ariu Christopher, also known as Kariamakin Airu Christopher (died 26 February 2022) was a politician of Banaban descent, who has held office in two countries — Fiji and Kiribati.

Christopher was educated at Niusawa Primary School, Queen Victoria School, Lelean Memorial School and then the University of the South Pacific. He worked for the Fiji Sugar Corporation, and then for Rabi Holdings, the investment company of the Rabi Council of Leaders. He was appointed to the Kiribati House of Assembly in 1994, serving a term of four years as representative of the Banaban people living on Rabi Island in Fiji.

At the 2001 Fijian general election, he won the North Eastern General electorate for the Soqosoqo Duavata ni Lewenivanua (SDL) of Laisenia Qarase, becoming the first Banaban elected to the House of Representatives of Fiji.  He lost his seat to Robin Irwin at the 2006 election. Christopher's former constituency was one of three reserved for "General Electors" - Fijian citizens who are not of ethnic Fijian, Indian, or Rotuman descent. Following the 2006 Fijian coup d'état and the dissolution of the SDL he returned to work for the Rabi Council as executive director.

In 2016 Christopher was again appointed to fill the nominated seat for Rabi Island in the Kiribati House of Assembly. He was renominated at the 2020 Kiribati parliamentary election.

References

Year of birth missing
1940s births
2022 deaths
Members of the House of Assembly (Kiribati)
Members of the House of Representatives (Fiji)
Fijian people of i-Kiribati descent
Soqosoqo Duavata ni Lewenivanua politicians
Ethnic minority members of the House of Representatives (Fiji)
Politicians from Rabi Island
University of the South Pacific alumni
Banaba

David Christopher


Der Burgwall Garz ist ein slawischer Burgwall südwestlich der Stadt Garz/Rügen. Die Wallburg hat eine ovale Form, ist etwa 200 Meter lang und 140 Meter breit. Ein Zugang befindet sich etwa in der Mitte der Westseite. Zum südlich gelegenen Garzer See (in Richtung Renz) ist der Wall gering aufgeschüttet. Seine Höhe über Stadt Garz beträgt bis zu 15 Meter.

Geschichte
Die Burg wurde um 1165 als "Borgar Gardz" erwähnt, als es zu kleinen kriegerischen Auseinandersetzungen mit dänischen Kriegern vor der Burg kam. Die Burg selbst soll keinen Angriffen ausgesetzt gewesen sein, verfiel aber trotzdem nach und nach. Vom Rügenfürst Wizlaw III. wurde um 1300 eine neue Burg samt einer Kapelle im Garzer Wall errichtet. Nach seinem Tod 1325 verfiel die Burg endgültig. Auf dem Wall befindet sich heute ein Gefallenendenkmal aus dem Ersten Weltkrieg und in seiner unmittelbaren Nähe das Ernst-Moritz Arndt Museum, wo man mehr über die Geschichte des Ortes erfahren kann.

Gegenwart
Der Garzer Burgwall steht als Bodendenkmal unter Naturschutz. Er zählt hinsichtlich Größe und Erhaltungsgrad zu den bedeutendsten slawischen Burgwällen.
Ursprünglich wurde er mit dem der Burg Charenza verwechselt, über die in historischen Chroniken berichtet wurde. Neuere interdisziplinäre Forschungsergebnisse aus den Jahren 2004 und 2005 haben aber ergeben, dass der Burgwall bei Venz (zwischen Gingst und Trent an der Neuendorfer Wiek) mit bedeutend größerer Wahrscheinlichkeit die Fürsten- und Tempelburg Charenza war, die am 16. Juni 1168 – einen Tag nach der Eroberung der Tempelburg am Kap Arkona – dem dänischen König Waldemar I. und seinem Heerführer Bischof Absalon von Roeskilde nach vorausgegangenen Verhandlungen kampflos übergeben wurde.

Weblinks

 Jens Ruge über den Burgwall Garz
 Garzer Burgwall
 Slawische Burganlagen in Deutschland

Nachweise

Garz/Rugen
Bauwerk auf Rügen
Westslawisches Heiligtum
Fürstentum Rügen
Bauwerk in Garz/Rügen
Garz/Rugen
GarzRugen
GarzRugen
Archäologischer Fundplatz in Europa
Archäologischer Fundplatz in Pommern

Burgwall Garz/Rügen


New Andalusia () may refer to:
 Governorate of New Andalusia (1501–1513)
 Governorate of New Andalusia, in South America, created as one of the 1534 grants of Charles I of Spain
 New Andalusia Province, in South America, first colonized by Spaniards in 1569, led by explorer Diego Hernández de Serpa
 New Navarre, or New Andalucia Province (New Spain), created in 1565

New Andalusia


Rollerball es una película de 2002, remake de Rollerball de 1975. Es protagonizada por Chris Klein, LL Cool J, Rebecca Romijn y Jean Reno, fue dirigida por John McTiernan.

Elenco
 Chris Klein como Jonathan Cross.
 Jean Reno como Alexi Petrovich.
 LL Cool J como Marcus Ridley.
 Rebecca Romijn como Aurora "the Black Widow".
 Naveen Andrews como Sanjay.
 Kata Dobó como Katya Dobolakova.
 Lucia Rijker como Lucia Ryjker.
 Oleg Taktarov como Oleg Denekin.
 Paul Heyman como anunciador de deportes.
 Mike Dopud como  "Michael el Asesino".

Banda sonora
 "Boom" – P.O.D.
 "Told You So"  – Drowning Pool
 "Ride" – Beautiful Creatures
 "Millionaire" – Rappagariya
 "I Am Hated" – Slipknot
 "Body Go" – Hardknox
 "Feel So Numb" – Rob Zombie
 "Keep Away" – Godsmack
 "Insane in the Brain" - Sen Dog
 "Flashpoint" - Fear Factory
 "When I Come Around" - Green Day
 "Crawling in the Dark" - Hoobastank
 "Time To Play" - Pillar
 "Never Gonna Stop (The Red Red Kroovy)" - Rob Zombie

Enlaces externos

Referencias

Películas rodadas en Wyoming
Películas de ciencia ficción de Estados Unidos
Cine de ciencia ficción de los años 2000
Cine de acción de los años 2000
Nuevas versiones de películas
Películas dirigidas por John McTiernan
Películas de acción y ciencia ficción
Películas ambientadas en Kazajistán

Rollerball (película de 2002)