An Cryptocentrum flavum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Cryptocentrum flavum in nahilalakip ha genus nga Cryptocentrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Cryptocentrum

Cryptocentrum flavum


An Snowdenia mutica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Ferdinand von Hochstetter, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Pilg.. An Snowdenia mutica in nahilalakip ha genus nga Snowdenia, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Snowdenia

Snowdenia mutica


متجر التطبيقات  هي خدمة أنتجت لجهازي آي فون وآي بود تاتش وآي باد.
صممته وتملكه شركة أبل والتي تمكن المستخدمين من تحميل التطبيقات المختلفة من خلال البرنامج نفسه على الجهاز دون الحاجة لبرنامج آي تيونز ستور بعد تحديث نظام التشغيل iOS 10. بلغ متوسط القيمة التقديرية لحجم المتجر 6 مليارات و200 مليون في عام 2010.

عدد التطبيقات التي تم أصدارها

اقرأ أيضا
 متجر ويندوز
 إف-درويد
 جوجل بلاي

روابط إضافية
 متجر التطبيقات
 الموقع الرسمى لمتجر التطبيقات  من موقع أبل
 الموقع الرسمى لمطورى التطبيقات  من موقع أبل

المراجع

آي تيونز
اختراعات ألمانية
اختراعات أمريكية
اختراعات سويسرية
اختراعات عربية
استحداثات متعلقة بالحواسيب في 2008
برمجيات آي أو إس
حائزون على جائزة أكاديمية الفنون والعلوم التفاعلية
خدمات شركة أبل
منصات توزيع برمجيات الجوال

آب ستور


La chapelle Saint-Médard de la Perroche est une chapelle située à Dolus-d'Oléron, dans le département français de la Charente-Maritime en région Nouvelle-Aquitaine.

Historique

Vers la fin du  et le début du , un prieuré est fondé sous le vocable de Saint Médard par les chanoines réguliers de saint Augustin de l'abbaye Notre-Dame de Chancelade et relevant de l'abbaye de Sablonceaux.

La chapelle est inscrite au titre des monuments historiques par arrêté du .

Architecture

Intérieur

Extérieur

Galerie

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des monuments historiques de la Charente-Maritime
 Églises de la Charente-Maritime

Liens externes

Perroche
Monument historique inscrit en 1988
Église monument historique en Charente-Maritime
Monument sur l'Île d'Oléron
Prieuré en Charente-Maritime
Prieuré augustin en France

Chapelle Saint-Médard de la Perroche


Andrei Platonovich Platonov (, born Klimentov ();  – 5 January 1951) was a Soviet Russian novelist, short story writer, philosopher, playwright, and poet. Although Platonov regarded himself as a communist, his principal works remained unpublished in his lifetime because of their skeptical attitude toward collectivization of agriculture (1929–1940) and other Stalinist policies, as well as for their experimental, avant-garde form infused with existentialism. His famous works include the novels  (1928) and The Foundation Pit  (1930).

Early life and education
Platonov was born in the settlement of Yamskaya Sloboda on the outskirts of Voronezh in the Chernozem Region of Central Russia.
His father was a metal fitter (and amateur inventor) employed in the railroad workshops and his mother was the daughter of a watchmaker.
He attended a local parish school and completed his primary education at a four-year city school and began work at age thirteen, with such jobs as an office clerk at a local insurance company, smelter at a pipe factory, assistant machinist, warehouseman, and the railroad.
Following the 1917 Revolution, he studied electrical technology at Voronezh Polytechnic Institute.
When Civil War broke out in 1918 Platonov assisted his father on trains delivering troops and supplies and clearing snow.

Early career
Meanwhile, Platonov had begun to write poems, submitting them to papers in Moscow and elsewhere. He was also a prolific contributor to local periodicals. These included  ("Railroad"), the paper of the local railway workers' union; the Voronezh Region Communist Party newspapers  ("Red countryside") and  ("Voronezh commune"); and , the nationwide journal of the "Smithy" group of proletarian writers.

From 1918 through 1921, his most intensive period as a writer, he published dozens of poems (an anthology appeared in 1922), several stories, and hundreds of articles and essays, adopting in 1920 the pen-name Platonov by which he is best-known.  With remarkable energy and intellectual precocity, he wrote confidently across a range of topics including literature, art, cultural life, science, philosophy, religion, education, politics, the civil war, foreign relations, economics, technology, famine and land reclamation, and others. It was not unusual around 1920 to see two or three pieces by Platonov, on quite different subjects, appear daily in the press.

He has also been involved with the local Proletcult movement, joined the Union of Communist Journalists in March 1920, and worked as an editor at  ("Red countryside"), and the paper of the local railway workers' union.  in August 1920, Platonov was elected to the interim board of the newly-formed Voronezh Union of Proletarian Writers and attended the First Congress of Proletarian Writers in Moscow in October 1920, organized by the Smithy group. He regularly read his poetry and gave critical talks at various club meetings.

In July 1920, Platonov was admitted to the Communist Party as a candidate member on the recommendation of his friend Litvin (Molotov). He attended Party meetings, but was expelled from the Party on 30 October 1921 as an "unstable element". Later, he said the reason was "juvenile". He may have quit the party in dismay of the New Economic Policy (NEP). like a number of other worker writers (many of whom he had met through Kuznitsa and at the 1920 writers' congress). Troubled by the famine of 1921, he openly and controversially criticized the behaviour (and privileges) of local communists. In spring, 1924 Platonov applied for re-admission to the Party, offering reassurance that he had remained a communist and a Marxist, but he was denied then as on the next two occasions.

In 1921 Platonov married Maria Aleksandrovna Kashintseva (1903–1983); they had a son, Platon, in 1922, and a daughter, Maria, in 1944.

In 1922, in the wake of the devastating drought and famine of 1921, Platonov abandoned writing to work on electrification and land reclamation for the Voronezh Provincial Land Administration and later for the central government. "I could no longer be occupied with a contemplative activity like literature", he recalled later. For the next years, he worked as an engineer and administrator, organizing the digging of ponds and wells, draining of swampland, and building a hydroelectric plant.

Chevengur, The Foundation Pit and For Future Use
When he returned to writing prose in 1926, a number of critics and readers noted the appearance of a major and original literary voice. Moving to Moscow in 1927, he became, for the first time, a professional writer, working with a number of leading magazines.

Between 1926 and 1930, the period from NEP to the first five-year plan (1928–1932), Platonov produced his two major works, the novels Chevengur and The Foundation Pit. With their implicit criticism of the system, neither was then accepted for publication although one section of Chevengur appeared in a magazine. The two novels were only published in the USSR during the late 1980s.

In the 1930s, Platonov worked with the Soviet philosopher Mikhail Lifshitz, who edited The Literary Critic (Literaturny Kritik), a Moscow magazine followed by Marxist philosophers around the world. Another of the magazine's contributors was the theoretician György Lukács and Platonov built upon connections with the two philosophers. A turning point in his life and career as a writer came with the publication in March 1931 of For Future Use (″Vprok″ in Russian), a novella that chronicled the forced collectivisation of agriculture during the First Five Year Plan.

According to archival evidence (OGPU informer's report, 11 July 1931), Stalin read For Future Use carefully after its publication, adding marginal comments about the author ("fool, idiot, scoundrel") and his literary style ("this isn't Russian but some incomprehensible nonsense") to his copy of the magazine. In a note to the publishers, the Krasnaya nov monthly, Stalin described Platonov as "an agent of our enemies" and suggested in a postscript that the author and other "numbskulls" (i.e. the editors) should be punished in such a way that the punishment served them "for future use".

In 1933, an OGPU official Shivarov wrote a special report on Platonov. Attached were versions of The Sea of Youth, the play "14 Red Huts" and the unfinished "Technical Novel". The report described For Future Use as "a satire on the organizing of collective farms," and commented that Platonov's subsequent work revealed the "deepening anti-Soviet attitudes" of the writer.

Official support and censure
In 1934, Maksim Gorky arranged for Platonov to be included in a "writers' brigade" sent to Central Asia with the intention of publishing a collective work in celebration of ten years of Soviet Turkmenistan. (Earlier that year, a collective work by over 30 Soviet writers had been published about the construction of the White Sea Canal.) Platonov's contribution to the Turkmen volume was a short story titled "Takyr" (or "Salt-flats") about the liberation of a Persian slave girl. Platonov returned to Turkmenistan in 1935 and this was the basis for his novella Soul (or Dzhan). Dzhan is about a "non-Russian" economist from Central Asia, who leaves Moscow to help his lost, nomadic nation called Dzhan, of rejects and outcasts possessing nothing but their souls. A censored text was first published in 1966, a complete, uncensored text only in 1999.

In the mid-1930s Platonov was again invited to contribute to a collective volume, about rail workers. He wrote was two stories: "Immortality", which was highly praised, and "Among Animals and Plants", which was severely criticized and eventually published only in a heavily edited and far weaker version..

In August 1936, The Literary Critic published "Immortality" with a note explaining the difficulties the author had faced when proposing the story to other periodicals. The following year, this publication came under criticism in Krasnaya Nov, damaging Platonov's reputation. In 1939, the story was republished in the intended collective volume, Fictional representations of Railway Transport (1939) dedicated to the heroes of the Soviet railroad system.

Platonov published eight more books, fiction and essays, between 1937 and his death in 1951.

Stalin's ambivalence and Platonov's son
Stalin was ambivalent about Platonov's worth as a writer. The same informer's report in July 1931 claimed that he also referred to the writer as "brilliant, a prophet". For his part, Platonov made hostile remarks about Trotsky, Rykov, and Bukharin but not about Stalin, to whom he wrote letters on several occasions. "Is Platonov here?" asked Stalin at the meeting with Soviet writers held in Moscow at Gorky's villa in October 1932 when the Soviet leader first called writers "engineers of the human soul".

In January 1937, Platonov contributed to an issue of Literaturnaya gazeta in which the accused at the second Moscow Show Trial (Radek, Pyatakov and others) were denounced and condemned by 30 well-known writers, including Boris Pasternak. His short text "To overcome evil" is included in his collected works. It has been suggested that it contains coded criticism of the regime.

In May 1938, during the Great Terror, Platonov's son was arrested as a "terrorist" and "spy". Aged 15 years old, Platon was sentenced in September 1938 to ten years imprisonment and was sent to a corrective labour camp, where he contracted tuberculosis. Thanks to efforts by Platonov and his acquaintances (including Mikhail Sholokhov), Platon was released and returned home in October 1940, but he was terminally ill and died in January 1943. Platonov himself contracted the disease while nursing his son.

During the Great Patriotic War (1941–1945), Platonov served as a war correspondent for the military newspaper The Red Star and published a number of short stories about what he witnessed at the front. The war marked a slight upturn in Platonov's literary fortunes: he was again permitted to publish in major literary journals, and some of these war stories, notwithstanding Platonov's typical idiosyncratic language and metaphysics, were well received. However, towards the end of the war, Platonov's health worsened, and in 1944 he was diagnosed with tuberculosis. In 1946, his last published short story, "The Return," was slammed in Literaturnaya Gazeta as a "slander" against Soviet culture. His last publications were two collections of folklore. After his death in 1951, Vasily Grossman spoke at his funeral.

Legacy

Platonov's influence on later Russian writers is considerable.  Some - but not all - of his work was published or republished during the 1960s' Khrushchev Thaw.

In journalism, stories, and poetry written during the first post-revolutionary years (1918–1922), Platonov interwove ideas about human mastery over nature with scepticism about triumphant human consciousness and will, and sentimental and even erotic love of physical things with fear and attendant abhorrence of matter. Platonov viewed the world as embodying at the same time the opposing principles of spirit and matter, reason and emotion, nature and machine.

He wrote of factories, machines, and technology as both enticing and dreadful. His aim was to turn industry over to machines, in order to "transfer man from the realm of material production to a higher sphere of life." Thus, in Platonov's vision of the coming "golden age" machines are both enemy and savior. Modern technologies, Platonov asserted paradoxically (though echoing a paradox characteristic of Marxism), would enable humanity to be "freed from the oppression of matter."

Platonov's writing, it has also been argued, has strong ties to the works of earlier Russian authors like Fyodor Dostoevsky. He also uses much Christian symbolism, including a prominent and discernible influence from a wide range of contemporary and ancient philosophers, including the Russian philosopher Nikolai Fedorov.

His Foundation Pit uses a combination of peasant language with ideological and political terms to create a sense of meaninglessness, aided by the abrupt and sometimes fantastic events of the plot. Joseph Brodsky considers the work deeply suspicious of the meaning of language, especially political language. This exploration of meaninglessness is a hallmark of existentialism and absurdism. Brodsky commented, "Woe to the people into whose language Andrei Platonov can be translated."

Elif Batuman ranked Soul as one of her four favorite 20th century Russian works. (Batuman is author of The Possessed: Adventures With Russian Books and the People Who Read Them and was Pulitzer Prize finalist for her novel The Idiot.)

Novelist Tatyana Tolstaya wrote, "Andrei Platonov is an extraordinary writer, perhaps the most brilliant Russian writer of the twentieth century".

Each year in Voronezh the literature exhibition is held in honour of Platonov, during which people read from the stage some of his works.

The style and subject matter
One of the most striking distinguishing features of Platonov's work is the original language, which has no analogues in world literature. It is often called "primitive", "ungainly", "homemade".

Platonov actively uses the technique of ostraneny, his prose is replete with lexical and grammatical "errors" characteristic of children's speech.

Yuri Levin highlights Platonov's characteristic techniques:

 syntactically incorrect constructions, such as verb+place circumstance. «Think on head», «answered... from his dry mouth», «recognized the desire to live into this fenced-off distance».
 redundancy, pleonasm. «Voschev... opened the door to space», «his body was thin inside the clothes».
 extremely generalized vocabulary. "Nature", "place", "space" instead of specific landscape descriptions. «Prushevsky looked around the empty area of the nearest nature», «an old tree grew... in bright weather».
 active use of subordinate clauses about the cause ("Nastya ... hovered around the rushing men, because she wanted to"), as well as subordinate clauses about purpose ("It's time to eat for the day's work"). Moreover, they are often superfluous or logically unmotivated.
 active use of typical Soviet bureaucracies, often in an ironic way ("confiscate her affection"), but rarely.

According to the researcher Levin, with the help of these turns, Platonov forms a "panteleological" space of the text, where "everything is connected with everything", and all events unfold among a single "nature".

In the works of Andrey Platonov, form and content form a single, indissoluble whole, that is, the very language of Platonov's works is their content.

Among the key motives of Platonov's work is the theme of death and its overcoming. Anatoly Ryasov writes about Platonov's " metaphysics of death». Platonov in his youth came under the influence of Nikolai Fedorov and repeatedly refers to the idea of raising the dead. In the minds of his characters, it is associated with the coming arrival of communism.

Tribute
A planet discovered in 1981 by Soviet astronomer  L.G. Karachkina was named after Platonov.

Works

Novels
Chevengur – 1928 (1972)
The Foundation Pit – 1930 (1969)
 (unfinished) – 1933–1936 (1991)

Short fiction
"The Motherland of Electricity" – 1926
"The Lunar Bomb" – 1926
The Sluices of Epifany (novella) – 1927
"Meadow Craftsmen" – 1928
"The Innermost Man" – 1928
"Makar the Doubtful" – 1929
For Future Use  (novella) – 1930 (1931)
The Sea of Youth (novella) – 1934 (1986)
Soul, or  (novella) – 1934 (1966)
"The Third Son" – 1936
"Fro" (short story) – 1936
"Among Animals and Plants" (short story) – 1936
 "The Fierce and Beautiful World" – 1937
The River Potudan (collection of short stories) – 1937
"Immortality"  – 1936, 1939
"The Cow" – 1938 (1965)
"Aphrodite" – 1945
"The Return" or "Homecoming"– 1946

Other
Blue Depths (verse) – 1922
The Barrel Organ (play) – 1930
The Hurdy Gurdy (play) – 1930 (1988)
Fourteen Little Red Huts (play) – 1931 (1988)
Father-Mother (screenplay) – 1936 (1967)

English translations
The short story collection The Fierce and Beautiful World, which includes his most famous story, "The Potudan River" (1937), was published in 1970 with an introduction by Yevgeny Yevtushenko and became Platonov's first book published in English translation. During 1970s, Ardis published translations of his major works, such as The Foundation Pit and Chevengur. In 2000, the New York Review Books Classics series republished The Fierce and Beautiful World with an introduction by Tatyana Tolstaya. In 2007, New York Review Books published a collection of newer translations of some of these stories, including the novella Soul (1934), "The Return" (1946) and "The River Potudan". This was followed by a new translation of The Foundation Pit in 2009, in 2012 by Happy Moscow, an unfinished novel (not published in Platonov's lifetime), and in 2023 a new translation of Chevengur.
 The Fierce and Beautiful World: Stories by Andrei Platonov, introduction by Yevgeny Yevtushenko, E. P. Dutton, 1970 (tr. Joseph Barnes)
 The Foundation Pit, a bi-langued edition with preface by Joseph Brodsky, Ardis Publishing, 1973 (tr. Mirra Ginsburg)
 Chevengur, Ardis Publishing, 1978 (tr. Anthony Olcott)
 Collected Works, Ardis Publishing, 1978 (tr. Thomas P. Whitney, Carl R. Proffer, Alexey A. Kiselev, Marion Jordan and Friederike Snyder)
 Fierce, Fine World, Raduga Publishers, 1983 (tr. Laura Beraha and Kathleen Cook)
 The River Potudan, Bristol Classical Press, 1998 (tr. Marilyn Minto)
 The Foundation Pit, Harvill Press, 1996 (tr. Robert Chandler and Geoffrey Smith)
 The Return and Other Stories, Harvill Press, 1999 (tr. Robert Chandler and Angela Livingstone)
 The Portable Platonov, New Russian Writing, 1999 (tr. Robert Chandler)
 Happy Moscow, introduction by Eric Naiman, Harvill Press, 2001 (tr. Robert Chandler and Elizabeth Chandler)
 Happy Moscow, introduction by Robert Chandler, New York Review Books, 2012 (tr. Robert Chandler and Elizabeth Chandler)
 Happy Moscow, introduction by Robert Chandler, Vintage Classics, 2013 (tr. Robert Chandler and Elizabeth Chandler)
 Soul, Harvill Press, 2003 (tr. Robert Chandler and Elizabeth Chandler)
 Russian Short Stories from Pushkin to Buida, Penguin Classics, 2005, (tr. Robert Chandler and others).  Includes two important stories by Platonov: "The Third Son" and "The Return"
 Soul and Other Stories, New York Review Books, 2007 (tr. Robert Chandler with Katia Grigoruk, Angela Livingstone, Olga Meerson, and Eric Naiman).
 The Foundation Pit, New York Review Books 2009 (tr. Robert Chandler, Elizabeth Chandler and Olga Meerson).
 Russian Magic Tales from Pushkin to Platonov, Penguin Classics, 2012 (tr. Robert Chandler and others).  Includes Platonov's subtle adaptations of traditional Russian folk tales.
 Fourteen Little Red Huts and Other Plays, Columbia University Press, 2016 (The Russian Library) (ed. by Robert Chandler; tr. by Robert Chandler, Jesse Irwin, and Susan Larsen; with notes by Robert Chandler and Natalya Duzhina)
 Chevengur, trans. Elizabeth Chandler and Robert Chandler (New York Review Books, 2023)

References

Further reading
Philip Ross Bullock (2004), "Andrei Platonov", The Literary Encyclopedia.
.
Mirra Ginsburg (1975), translator's introduction to The Foundation Pit.
Thomas Seifrid (2009), A Companion To Andrei Platonov's "The Foundation Pit", Academic Studies Press .

External links

 Chevengur. Full text in English at Monoskop.org
 Fourteen Little Red Huts. Full text in English.  From SovLit.net
 From the Notebooks of Andrei Platonov. From SovLit.net

 Андрей Платонович Платонов Works in Russian at ImWerden
 Interview with Irina Mashinski about translating Andrey Platonov: https://www.youtube.com/watch?v=OuG7bWXv5E0

1899 births
1951 deaths
Russian male novelists
Russian male short story writers
Soviet short story writers
20th-century Russian short story writers
Soviet novelists
Soviet male writers
20th-century Russian male writers
Writers from Voronezh
Soviet people of World War II
Russian people of World War II
20th-century deaths from tuberculosis
Tuberculosis deaths in the Soviet Union
Tuberculosis deaths in Russia
Modernist writers

Andrei Platonov


Eminescu, eternul Phoenix, cu subtitlul "Simboluri ale imaginarului eminescian în muzica românească", este o compilație promoțională cu piese din repertoriul formației Phoenix, apărută în anul 2018 și distribuită împreună cu o broșură ce conține articole despre poetul Mihai Eminescu și despre prezența versurilor acestuia în muzica rock și folk românească, din perspectivă estetică și istorică, începând cu anii '60 ai secolului trecut. Apariția acestui disc a fost prilejuită de evenimentul "Eminescu, eternul Phoenix" organizat de Asociația Ance Europe la data de 28 ianuarie 2018 la Palatul Noblesse din București, unde, alături de grupul Phoenix, care a susținut un microrecital, au mai participat jurnalistul și criticul muzical Doru Ionescu, eminescologul George Anca și muzicianul Stelu Enache. De asemenea, evenimentul a inclus proiecția unui montaj de filme de animație inspirate din albumul Cantafabule (1975). Compilația de față conține o selecție de piese din repertoriul Phoenix, două dintre ele pe versuri de Eminescu: "Mircea (Scrisoarea a III-a)", interpretată vocal de Costin Adam, și "Bătrânul Phoenix", cu vocea lui Nicu Covaci și compusă de acesta după poezia "Un Phoenix e o pasăre-n vechime" (scrisă în 1882). Ultima piesă de pe disc, "Fie să renască", reprezintă o versiune refăcută a melodiei "Phoenix" (de pe Cantafabule), cu o strofă nouă adăugată. Această versiune nu a fost editată anterior pe vreun suport audio, fiind înregistrată în 5 noiembrie 2015, pe fondul protestelor de stradă generate de tragedia de la Colectiv.

Piese
 Pasărea Phoenix Cantafabule (1975)
 Balada (C. Porumbescu) În umbra marelui urs (2000)
 Strunga Mugur de fluier (1974)
 Ochii negri, ochi de țigan Mugur de fluier (1974)
 Cânticlu a cucuveauăliei Cantafabule (1975)
 Pașa Hassan Vino, Țepeș! (2014)
 Mircea (Scrisoarea a III-a) Vino, Țepeș! (2014)
 Delfinul, dulce dulful nostru Cantafabule (1975)
 Norocul inorogului Cantafabule (1975)
 Bătrânul Phoenix Vino, Țepeș! (2014)
 Fie să renască needitată anterior (2015)

Muzică: Nicolae Covaci (1, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11); Ciprian Porumbescu (2)
Versuri: Șerban Foarță și Andrei Ujică (1, 8, 9, 11); Vasile Alecsandri (3); Victor Cârcu (4); text popular macedoromân (5); adaptare după George Coșbuc (6); adaptare după Mihai Eminescu (7, 10); Philippe de Thaon (9)

Note

Legături externe
 Pagina albumului Eminescu, eternul Phoenix pe site-ul Discogs.com

Albume muzicale Phoenix
Albume din 2018
Albume rock
Compilații

Eminescu, eternul Phoenix


John Pierce Campbell Jr. (* 8. Dezember 1820 bei Hopkinsville, Kentucky; † 29. Oktober 1888 ebenda) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1855 und 1857 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
John Campbell erfuhr eine gute Grundschulausbildung. Nach einem anschließenden Jurastudium und seiner 1841 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Lexington (Missouri) in diesem Beruf zu praktizieren. Zwischen 1848 und 1852 war er auch Abgeordneter im Repräsentantenhaus von Missouri. Danach kehrte er nach Hopkinsville zurück, wo er in der Landwirtschaft arbeitete. Politisch schloss er sich der kurzlebigen American Party an.

Bei den Kongresswahlen des Jahres 1854 wurde er im zweiten Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington, D.C. gewählt, wo er am 4. März 1855 die Nachfolge von Benjamin E. Grey antrat. Da er im Jahr 1856 auf eine erneute Kandidatur verzichtete, konnte er bis zum 3. März 1857 nur eine Legislaturperiode im Kongress absolvieren. Diese war von den Spannungen im Vorfeld des Bürgerkrieges geprägt.

Nach seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus stieg Campbell zusätzlich zu seinem Engagement in der Landwirtschaft in das Eisenbahn- und Industriegeschäft ein. Im Jahr 1870 wurde er Präsident der Eisenbahngesellschaft Henderson & Nashville Railroad. Dann gründete er die Mastodon Coal & Iron Co. Während seiner letzten Lebensjahre widmete er sich seinem umfangreichen Landbesitz. John Campbell starb am 29. Oktober 1888 in seinem Heimatort Hopkinsville.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied des Repräsentantenhauses von Missouri
Mitglied der Know-Nothing Party
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1820
Gestorben 1888
Mann

John P. Campbell


Gordon Milne (d. 29 Mart 1937), İngiliz eski futbolcu, teknik direktör. Uzun yıllar Beşiktaş'nin teknik direktörlüğünü yapan Milne, Türkiye'de ayrıca Bursaspor ve Trabzonspor'un da teknik adamlığını yaptı.

Kariyeri

Preston, Lancashire'da Preston kulübünün eski bir futbolcusu Jimmy Milne'nin oğlu olarak dünyaya geldi. Morecambe, Preston North End, Liverpool takımlarında başarılı bir performans ortaya koydu.

Liverpool
Bill Shankly'nin ilk transferlerinden olan Milne, Ağustos 1960'ta Liverpool'a geldi. Teknik direktör Bill Shankly, Milne'in eski takımı Preston North End'de, Gordon Milne'in babası Jimmy Milne ile oynamıştı. 1937'de FA Cup finaline çıkmışlardı. Finalde ikisi de forma giymiş ancak kupayı 3-1 yenilerek Sunderland'e kaptırmışlardı. 1938'de bu sefer kupayı kazanmışlardı. Shankly ilk 11'deyken, Jimmy Milne ise sakatlığından dolayı yedekti. Bu bağdan dolayı Milne, kendisini isteyen birinci lig ekibi Arsenal'in teklifini redderek, Liverpool'a geldi.

Milne, o dönem ikinci ligde oynayan Liverpool'da ilk maçına 31 Ağustos 1960'ta Anfield'de Southampton karşısında çıktı. İlk golünü ise 20 Eylül 1961'de Newcastle United'a karşı kaydetti. Liverpool'un eski ikinci ligden yükselmesinde önemli bir rol oynadı ve 42 lig maçının hepsinde forma giydi. O sezon FA Cup'ta oynanan 5 maçta da forma giydi. 5. turda eski takımı Preston North End'e karşı oynanan 3 maçta da forma giydi. Liverpool ve Preston ikl iki maçta berabere kalınca, 3 gün sonra tekrar maçına çıktılar ve yine berabere kaldılar. 6 gün sonra oynanan üçüncü maçı Liverpool 1-0 kaybetti.

Gary Byrne ile saha içinde iyi bir ikili oluşan Milne, sağ kanatta oldukça etkiliydi. Birinci ligdeki ilk iki sezonunda sadece 1 maç oynayamayan Milne, 1963-64 sezonunda lig şampiyonluğu gördü. Bu şampiyonluk Liverpool'un 1947'den beri aldığı ilk şampiyonluk oldu. Sonraki sezon, Milne lig ve iki İngiltere Kupası yanında Avrupa sahnesine de çıktı. Ancak FA Kupası yarı finalinde Chelsea maçında sakatlanması nedeniyle sezonu erken kapattı. Milne'in finalde forma giyemediği FA Kupası'nı Liverpool kazandı. Bu Liverpool tarihindeki ilk FA Kupası oldu. Kupa finalinden birkaç gün sonra Liverpool, Şampiyon Kulüpler Kupası yarı finalinde Anfield'de Internazionale'yu konuk ediyordu. Teknik direktör Shankly, sakatlıkları nedeniyle oynayamayan Milne ve Byrne'ı, ellerinde FA Kupası'yla zafer turu atmaya gönderdi. Bunu gören Liverpool taraftarı seslerini daha da yükselterek takımlarına destek oldu ve maçı Liverpool 3-1 kazandı. Ancak rövanş maçını kaybedip, yarı finalde elendiler.

FA Kupası ve Avrupa'da yarı finale rağmen 1964-65 sezonu lig için kötü geçmişti. 1965-66 sezonunda Milne'li Liverpool bir kez daha lig şampiyonu oldu. 1966'da UEFA Kupa Galipleri Kupası finalinde de forma giydi ancak uzatmalarda kupayı kaybettiler. Sakatlıktan toparlanmaya çalışan Milne, önceki maç rakamlarının altında kaldı.

Blackpool
1967'de Liverpool'dan ayrılan Milne, ikinci lig takımlarından Blackpool'a transfer oldu. 1969-70 sezonunda ikinci ligde ikinci olarak, Premier Lig'e çıkma şansını kazandılar.

Millî takım kariyeri

Milne, 14 defa İngiltere millî futbol takımı formasını giydi (1963-64). Millî takımın başına yeni geçen Alf Ramsey, ilk iki yılında Milne'e millî takımda şans verdi. İlk defa İngiliz millî takım formasını 8 Mart 1963'te Brazilya'ya karşı giydi. Maç 1-1 sonuçlandı. 21 Ekim 1964'te Belçika karşısında oynadığı maç ile son millî maçı oldu. 1965'te geçirdiği bir sakatlık nedeniyle millî takımdan ayrı kalan Milne, 1966 FIFA Dünya Kupası kadrosuna giremedi.

İngiltere Futbol Federasyonu'nun 100. yılı kutlamaları dahilinde İngiltere millî takımının Dünya Karması'yla oynadığı maçta ilk 11'de sahaya çıktı.

Teknik direktörlük kariyeri

Wigan Athletic
1970'te Milne, futbolculuğunun yanında teknik direktörlüğe de başladı. İlk takımı Wigan Athletic oldu. İngiltere'nin 7. seviye ligi olan Northern Premier League Premier Division'da ilk sezon şampiyon oldular. 42 maçta sadece 2 kez yenilen takım play-off'larda başarılı olmayıp bir üst lige çıkamadılar. Milne, 1971-72 sezonunda sadece teknik adamlığa devam etti. Lig üçüncüsü olunca görevi bıraktı.

İngiltere genç millî takımı
Wigan'da teknik direktörlükte de başarılı olacağının sinyalini veren Milne, İngiltere Futbol Federasyonu tarafından İngiltere genç millî takımının başına getirildi. 1972'de Barcelona'da oynanan maçta Batı Almanya'yı 2-1 yenerek Avrupa Gençler Şampiyonu oldular.

Coventry City
1974'te Coventry City'nin başına geçti. Burada 7 sezon kaldı, ancak büyük bir başarı sağlayamadı. Orta sıralarda dolaşan takımın en iyi derecesi 7.'lik oldu. Genel olarak genç oyuncular yetiştirip daha büyük takımlara sattılar.

Leicester City
1982'de Leicester City'ye transfer oldu. Takım 1981'de ikinci lige düşmüş, 1981-82'de ligde orta sıralarda yer almıştı. Milne, 1983'te takımı lig üçüncüsü yaparak Premier Lig'e geri çıkardı. Forvette Gary Lineker ile çalışan Milne, onu birinci lig vitrinine çıkarmış oldu. Takım ile birinci ligde başarı kazanmadılar ve düşme potasının biraz üstünde yer aldılar.

Beşiktaş
1987'de Milne, ilk kez yurt dışına çıktı ve Beşiktaş'nin teklifini kabul etti. İlk sezon Galatasaray'ın ardında ikinci oldular. Kupada da başarısız olan Beşiktaş'ın tek tesellisi Başbakanlık Kupası oldu. 1988-89 sezonunda yine lig ikincisi oldular ancak bu sefer hem Türkiye Kupası'nı hem de Cumhurbaşkanlığı Kupası'nı kazandılar. Ligde şampiyonluğun gelmemesi nedeniyle Milne üstünde baskı oluşsa da başkan Süleyman Seba devam kararı aldı. 1989'dan itibaren ise Beşiktaş fırtına gibi esmeye başladı. Üç sezon üst üste lig şampiyonluğu kazanıldı. 1990-91 sezonundaki şampiyonluk hiç yenilgi alınmadan kazanılmıştı. Böylece Beşiktaş, Türkiye tarihinde namağlup tek şampiyon unvanını kazandı. Bu üç yılda bir Türkiye Kupası bir de Cumhurbaşkanlığı Kupası geldi. Buna rağmen Beşiktaş, Avrupa'da başarı gösteremedi ve ilk turlarda elendi. 1992-93 sezonunda Beşiktaş, şampiyonluğu averaj farkıyla kaybetti ve 4 sezon üst üste şampiyon olma rekorunu kıramadı. 1993-94 sezonuna kötü başlayan Beşiktaş, Milne'in getirdiği yabancılar Osvaldo Nartallo ve Francesco Manassero transferlerinde yaşanan mali problemlerden dolayı Milne'i suçladı ve sezonun ilk yarısı sonunda Milne ve Beşiktaş yollarını ayırdı. Türkiye'de uyguladığı antrenman programları ve taktikler ile Türk futbolunun gelişmesinde önemli bir role sahip Milne, Beşiktaş'taki yabancı haklarını Britanya'dan kullanmış ve Alan Walsh, Ian Wilson gibi tecrübeli isimlerinden yanında, daha sonra İngiliz futbolunda bir efsaneye dönüşecek Les Ferdinand'ı da Türkiye'ye getirmiştir. 1993-94 sezonunu tamamlayamadan ayrılan Milne'in yerine Alman teknik adam Christoph Daum geçti.

Nagoya Grampus
Milne 1994'te Japon ekibi Nagoya Grampus'un başına geçti. 1993'te kurulan Japon Ligi'nin ikinci sezonunda ligde başarılı olamadı. Takımında eski futbolcusu Gary Lineker ile ünlü Yugoslav futbolcu Dragan Stojković de yer almaktaydı.

Bursaspor
Bir süre futbola ara veren Milne, İngiltere'de Teknik Direktörler Derneği'nde görev aldı. 1996'da Türkiye'ye geri dönen Milne, Bursaspor'un başına geçti. Bursaspor ligi dört büyüklerden sonra beşinci olarak bitirdi. Bu derece Bursaspor tarihinin o döneme kadar kazandığı en büyük başarı oldu. Milne'in başarısı 2009-10 sezonunda eski Beşiktaş'lı futbolcu Ertuğrul Sağlam tarafından Bursaspor'un lig şampiyonu yapılmasıyla bozuldu. Bu başarılara rağmen, Milne, Ercüment Şahin ve Majid Musisi gibi taraftarın sevdiği futbolcular ile sezon içinde problem yaşadı ve sezon sonunda takımdan ayrıldı.

Trabzonspor
1998'de bir kez daha Türkiye'ye gelen Milne, bu sefer Trabzonspor'un başına geçti. Ligde üç büyüklerin ardından dördüncü oldu ve UEFA Intertoto Kupası'na gitme vizesini aldı. Ancak yaptığı transferlerden verim alınamaması ve ilk üç sırayla puan farkının çok olması nedeniyle, bir yıl daha sözleşmesi olmasına rağmen sözleşmesi feshedildi.

Newcastle United
Milne 1999'dan sonra 2004'e kadar menajer Bobby Robson'ın yanında Newcastle United'ın sportif direktörlüğünü yaptı. 2005'te Beşiktaş'a sportif direktörlük ve altyapı koordinatörlüğü göreviyle geri döndü. Ancak kısa sürede görevinden alındı.

Beşiktaş
1987 - 1993 yılları arasında Beşiktaş'ta görev yapan Milne'i, son olarak Yıldırım Demirören başkanlığındaki geçtiğimiz dönem işbaşında olan yönetim 17 Ekim 2005 tarihinde İstanbul'a getirmişti. İngiliz hoca altyapının başında 6 ay gibi kısa süre içinde görev yapıp, tekrar ülkesine dönmüştü. Bu döneme ilişkin alacağı olan Milne, 308 bin Sterling'i 4 ayrı bono olarak kulüpten tahsil etmeye çalışmış, ancak sonuç alamayınca 12. İcra Müdürlüğü aracılığı ile icra takibi başlatmıştı. Bu gelişmenin ardından Beşiktaş, Gordon Milne'nin Türkiye'de adresinin bulunmadığı ve teminat göstermediği gerekçesiyle İstanbul İcra Tetkik Mercii'ne açtığı davayla itiraz etmişti. Yapılan itirazda, "Gordon Milne, yurtdışında oturmaktadır. Türkiye'de adresi yoktur ve ikamet adresi de göstermemiştir. Ayrıca alacağı için teminat da göstermemiştir. Bu nedenle alacaklı Gordon Milne tarafından teminat ve adres gösterilmediğinden icra takibinin reddine karar verilmesini talep ediyoruz" ifadeleri yer almıştı. Bu itiraz sonrası tekrar harekete geçen Milne, Beşiktaş A.Ş.'nin iflasını talep ederek Ticaret mahkemesine başvurdu. Gordon Milne açtığı bu son dava ile kulüpten alacağı 308 bin Sterling'in, Beşiktaş'ın toplam mal varlığından daha fazla olduğunu savunmuş oldu. Beşiktaş ise Gordon Milne ile ilgili bu davanın uzun sürmemesi için bu meblayı ödedi.

İstatistikleri

Teknik direktörlük istatistikleri

Başarıları

Futbolcu olarak

Liverpool (7 Kupa)
 Premier League (2): 1963-64, 1965-66
 Second Division (1): 1961-62
 FA Cup Şampiyonluğu (1): 1964-65
 FA Community Shield (3): 1964, 1965, 1966

Teknik Direktör olarak
  (1 Kupa)
 Avrupa 19 Yaş Altı Futbol Şampiyonası (1): 1972

Beşiktaş (12 Kupa)
 Süper Lig (3): 1990, 1991, 1992
 Türkiye Kupası (2): 1989, 1990
 Süper Kupa (2): 1989, 1992
 Başbakanlık Kupası (1): 1988
 Türkiye Spor Yazarları Derneği Kupası (4): 1988, 1989, 1990, 1993

 Wigan Athletic (1 Kupa)
 Northern Premier League Premier Division (1): 1970-71

Bireysel
 Süper Lig'de tüm zamanlarda kesintisiz en uzun süre çalıştıran teknik direktör. REKOR (6,5 sezon)
 Süper Lig'de tüm zamanlarda Süper Lig namağlup şampiyonluk yaşayan ilk ve tek teknik direktör. REKOR (1991-92 Sezonu)
 Beşiktaş'ta tüm zamanlarda Süper Lig namağlup şampiyonluk yaşayan ilk ve tek teknik direktör. REKOR (1991-92 Sezonu)
 Beşiktaş'ta tüm zamanlarda Süper Lig'de kesintisiz en uzun süre çalıştıran teknik direktör. REKOR (6,5 sezon)
 Beşiktaş'ta tüm zamanlarda Süper Lig'de en çok maça çıkan teknik direktör REKOR (213 maç) (Eski rekor 147 maç ile Ljubiša Spajić'e aitti.)
 Beşiktaş tarihinin maç başına en yüksek puan ortalamasını yakalayan 2. teknik direktörü (213 maç 472 puan ile P/Maç 2.22 ortalaması). (Rekor 2.26 P/maç ortalaması ile Şenol Güneş'e ait.)
 Beşiktaş tarihinin maç başına en yüksek puan ortalamasını yakalayan yabancı teknik direktörü REKOR (213 maç 472 puan ile P/Maç 2.22 ortalaması). (Önceki rekor 2.18 P/maç ortalaması ile Ernst Melchior'a aitti.)

Kaynakça

1937 doğumlular
Preston doğumlular
Lancashire doğumlu sporcular
Beşiktaş teknik direktörleri
Trabzonspor teknik direktörleri
İngiliz futbolcular
İngiliz teknik direktörler
Bursaspor teknik direktörleri
Süper Lig şampiyonluğu kazanan teknik direktörler
Yaşayan insanlar
İngiltere millî futbol takımı futbolcuları
Orta saha futbolcuları
Blackpool FC futbolcuları
Coventry City FC teknik direktörleri
English Football League teknik direktörleri
English Football League futbolcuları
İskoç asıllı İngilizler
Japonya'daki gurbetçi teknik direktörler
Türkiye'deki gurbetçi teknik direktörler
J1 League teknik direktörleri
Leicester City FC teknik direktörleri
Liverpool FC futbolcuları
Morecambe FC futbolcuları
Nagoya Grampus teknik direktörleri
Preston North End FC futbolcuları
Süper Lig teknik direktörleri
Wigan Athletic FC teknik direktörleri
Wigan Athletic FC futbolcuları

Gordon Milne


Joanna Nobilis Sombre (ca. 1753– 27. januar 1836), en konverteret katolik, normalt kendt som Begum Samru (बेगम समरू eller بیگم سمرو) og også som Begum Sumru, (fødselsnavn Farzana Zeb un-Nissa) var en indisk danser, der endte som hersker over Sardhana, der er et mindre hertugdømme nær Meerut. Hun ledede en professionel hær af lejesoldater, som hun arvede fra sin mand, Walter Reinhardt Sombre, der ligeledes var lejesoldat. Hæren bestod af europæere og indere. Hun bliver betragtet som den eneste katolske leder i Indien, da hun styrede hertugdømmet Sardhana i 1700- og 1800-tallet.

Begum Sumru døde enormt rig. Hendes arv blev anslået til at være omkring 55,5 millioner guldmark i 1923 og 18 milliarder tyske mark i 1953. Hendes arv er fortsat til debat i dag. En organisation kaldet "Reinhards Erbengemeinschaft" (Reinhards Arveselskab) kæmper stadig med at afgøre arvespørgsmålet. I sin levetid konverterede hun til kristendommen fra islam.

Referencer

Personer fra Indien

Begum Samru


Stantsionni  es un posiólok del raión de Apsheronsk del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situado en las vertientes septentrionales del Cáucaso Occidental, a orillas del río Pshish, 20 km al oeste de Apsheronsk y 77 km al sureste de Krasnodar, la capital del krai. Tenía 976 habitantes en 2010

Pertenece al municipio Kurinskoye.

Transporte

Cuenta con una estación (Jadyzhenskaya) en el ferrocarril Armavir-Tuapsé.

Enlaces externos y referencias

Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde este enlace.
Este artículo es en parte una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Станционный.
 en Panoramio.
Mapa topográfico en maps.vlasenko.net .

Localidades del raión de Apsheronsk del krai de Krasnodar

Stantsionni


Glazbeni oblici su strukturna, konstrukcijska ili organizacijska načela glazbene tvorevine, analogna npr. gramatici i sintaksi u jeziku i književnosti. To su opći teorijski modeli koji u praksi komponiranja očituju neograničen broj pojedinačnih rješenja kao jedinstveno oblikovanih glazbenih djela. Pojam glazbenog oblika proizišao je iz estetike i glazbene teorije 18. stoljeća, artikuliravši racionalističku potrebu za cjelovitošću, proporcijom i simetrijom umjetničkoga djela. U 20. stoljeću opći i pojedinačni procesi rasapa tradicionalnih oblika i struktura u društvenom životu i umjetnosti proizveli su i otklon od konvencionalnoga poimanja glazbenog oblika, ističući, u procesu i ishodu komponiranja, uz slobodno oblikovanje zvukovne strukture još i interpretaciju u izvedbi i primalaštvo glazbe. Povijesno gledano, glazbeni oblici ovisni su o idejama i umjetničkim zahtjevima pojedinih razdoblja te kulturnih i etničkih krugova u kojima su nastali. U europskoj umjetničkoj glazbi glazbeni oblici dijele se prema nekoliko kriterija, npr. prema vrstama na vokalne, vokalno-instrumentalne, instrumentalne i glazbeno-scenske. Nadalje, glazbeni oblici mogu biti jednostavačni i višestavačni. Među višestavačnim instrumentalnim oblicima najpoznatiji su suita, sonata, koncert i simfonija, u vokalnoj i vokalno-instrumentalnoj glazbi misa, pasija, oratorij i kantata, a u glazbeno-scenskoj opera. Unutar pojedinih stavaka razlikuju se, prema broju osnovnih glazbenih misli, monotematski i bitematski oblici te oblici s više tema. Monotematski su oblici npr. srednjovjekovni organum, diskant, rani motet, ali i barokna passacaglia i chaconne. Bitematski su i višetematski oblici svi tipovi varijacija, barokna suita i sonata, dvodijelna pjesma, klasični sonatni oblik, rondo i dr. Prema broju dionica glazbeni oblici dijele se na homofonske i polifonske. Kao važan zaseban predmet glazbeni oblici podučavaju se u okviru glazbene pedagogije.

Izvori

Vanjske poveznice
 www.hr.izzi.digital – Glazbeni oblici
 www.de.scribd.com – Glazbeni oblici
 www.muza.unizg.hr – Srđan Dedić: Glazbeni oblici razdoblja baroka i klasike (Skripta)
 www.muza.unizg.hr – Srđan Dedić: Glazbeni oblici i stilovi 19. i 20. stoljeća (Zbirka nastavnih materijala)

Glazba
Glazbena teorija

Glazbeni oblici


Holger Vitus Nødskov Rune (født 29. april 2003) er en dansk tennisspiller, der er født i Gentofte og bosiddende i Monte Carlo. Han repræsenterer KB (Kjøbenhavns Boldklub) og træner dels i KB og dels på Mouratoglou Tennis Academy i Biot i Frankrig.

I 2017 vandt han U14 Europamesterskabet i drengesingle og i 2019 French Open U18 single. Ved udgangen af 2019 var han placeret som nr. 1 på juniorernes verdensrangliste.

Holger Rune blev i december 2019 udpeget til Årets Fund i dansk idræt.

Karriere
Han begyndte at spille tennis som 6-årig og vandt som 11-årig sin første officielle titel, da han og Clara Tauson i 2014 blev danske ungdomsmestre i mixeddouble (U12).

2015

Holger Rune vandt som 11-årig den internationalt vigtige U12 turnering i Paris Boulogne-Billancourt over landsmanden Elmer Møller i single, og sammen sejrede de i doublefinalen. Senere samme år vandt han finalen i den franske turnering Passage D'Agen og den italienske juniortunering i Porto San Giorgio. Rune og Elmer Møller vandt sammen europamesterskabet for U12-hold både indendørs og udendørs..

2016

Rune vandt sin første U14 kategori 1 Tennis Europe turnering i Tyskland, nåede kvartfinalen i det uofficielle verdensmesterskab i turneringen Les petits as i Frankrig og kvartfinalen i EM for U14. Opnåede desuden både finalepladser og -sejre i flere internationale U14 og U16 turneringer.

2017

I januar lå Holger Rune nr. 1 på Tennis Europes rangliste i U14. 13 år gammel nåede han sin første ITF finale U18 i Malmø og semifinale i den prestigefyldte Les petits as i Frankrig, I den tjekkiske by Most blev han europamester i U14 single uden at tabe et sæt - og sluttede året som den højest rangerede spiller fra årgang 2003 på ITF's U18 verdensrangliste.

2018

Da han 8. april i Gentofte blev sendt på banen til en single mod Egypten, blev Holger Nødskov Rune (14 år og 11 måneder) den hidtil yngste danske spiller i Davis Cup turneringen for seniorlandshold (tidligere Kurt Nielsen, 17 år 5 mdr. i maj 1948, dog i kampe med afgørende betydning for slutresultatet). Egypten førte 3-0 og havde dermed allerede vundet landskampen, da Rune besejrede Youssef Hossam (årgang 1998) 6-2 7-6 (16/14) i en såkaldt 'dead rubber'.

Ugen forinden vandt Rune det danske U18-mesterskab (1-6 7-5 6-2 over klubkammeraten Sebastian Grundtvig), hvor han fik dispensation til at stille op 14 år gammel, og senere i april vandt han sin første ITF Grade 3 turnering i Tunesien og spillede sig til semifinale ved en Grade 2 turnering i Algeriet. Elmer Møller og Holger Rune erobrede i ITF Junior Davis Cup en plads som 6.-bedste nationshold i verden efter sejre over bl.a. Frankrig, Australien og England. En placering Danmark aldrig tidligere havde opnået. Efter at have nået semifinale i yderligere to ITF G2 turneringer vandt Rune ITF en G2 turnering i Egypten i september.

I juli 2018 var Holger Rune som 15-årig i den udendørs DM-finale for seniorer, hvor han dog blev slået af August Holmgreen, Gentofte, med 2-6, 6-3, 7-6 (10/4). Rune var senere på sæsonen med på HIK's mandskab, som vandt DM-guld i holdturneringen, inden han nåede kvartfinale ved ITF Grade A i Osaka, Japan. Ved at kæmpe sig til semifinalen i en ITF Grade A turnering i Mexico, Copa Yucatán, opnåede han en plads blandt de 50 bedste på ITF's rangliste for U18 og var dermed igen bedst rangerede årgang 2003-spiller i verden.

2019

Holger Rune debuterede i januar i junior grand slam som yngste mandlige deltager (15 år, 8 mdr.) ved Australian Open i Melbourne. Dér tabte han i 2. runde til kineseren Bu Yunchaokete (seedet 2).

Ved indendørs DM for senior herrer sejrede Rune (31. marts i Hillerød) som den hidtil yngste spiller i dansk tennishistorie. Han var 15 år og 11 måneder (Kurt Nielsen 16 år 4 mdr. ved sin sejr i 1947). Han vandt finalen med 6-2 6-2 over Sebastian Grundtvig..

Stadig 15 år gammel vandt Holger Rune sin første ITF Grade 1 turnering i den franske by Beaulieau-sur-mer via 7-5 6-2 i finalen over franskmanden Timo Legout. Tre uger senere fulgte den anden ITF G1 turneringssejr i italienske Santa Croce.

I juni noterede Holger Rune sig for sin indtil da største triumf ved at vinde U-18 turneringen ved Internationaux de France (French Open) på Stade Roland Garros i Paris. Han vandt finalen over Toby Kodat, USA,med 6-3 6-7 6-0. Amerikaneren overlevede to danske matchbolde i 2. sæt, men en regnvejrspause inden 3. sæt viste sig gunstig for Rune. Med denne juniortitel i Grand Slam serien kom Rune i selskab med Björn Borg, Sverige, og Félix Auger-Aliassime, Canada, der begge var 16 år og 1 måned, da de vandt deres første junior grand slam i henholdsvis Wimbledon 1972 og US Open 2016.

Herefter fulgte wild cards til to voksenturneringer på Challenger niveauet lige under ATP Tour, hvor Rune optjente sine første ATP point til verdensranglisten og opnåede en rangering som nr. 555.

I september var Holger Rune så med i startopstillingen mod Tyrkiet i Davis Cup (16 år 4 mdr. og dermed yngre end Kurt Nielsen i 1948). Tyrkiet vandt landskampen i Aarhus med 3-2, selv om Rune havde udlignet til 2-2 ved at vinde sin ene singlekamp.

Runes to sidste Grand Slam juniorturneringer i 2019 gav ikke samme succes som ved French Open. Wimbledon endte i 3. runde, og han tabte i 2. runde af US Open. Da otte af verdens stærkeste juniorer i oktober mødtes til ITF's officielle sæsonfinale, kæmpede Holger Rune sig imidlertid til endnu en turneringssejr på højeste juniorniveau. I Chengdu, Kina, vandt han finalen over Harold Mayot, Frankrig, 7-6(7/3) 4-6 6-2.

Belønningen for årets mange topresultater var bl.a. førstepladsen på ITF's U18-rangliste ved afslutningen af 2019, ligesom han blev udpeget som Årets fund i dansk idræt.

2020

Efter en del skuffende resultater i årets første halvdel havde Rune udviklet sit register så meget, at han i september vandt en 'M25' (turnering med $25.000 i præmiesum, deraf 3.600 til vinderen) i Schweiz og i november to 'M15'. en i Spanien og en i Tyrkiet. Selv om han næsten udelukkende deltog i ITF-turneringer (fjerdebedste niveau) gav sejrene ranglistepoint nok til, at den danske junior passerede grænsen nr. 500 på den slidsomme vej fremad. Han sluttede året som nr. 473 i verden.

2021

Selv om han stadig havde junioralder, spillede Holger Rune i 2021 udelukkende seniorturneringer. Han vandt endda tre af de såkaldte Challengers - turneringer på det tredjehøjeste, internationale niveau under (1) Grand Slams og (2) ATP Tour: i juni i Biella, Italien, og i august i San Marino og i Verona, Italien. De mange vundne kampe bragte først Rune ind i Top-400 og hurtigt derefter 300 og 200. Lige efter de to sidste sejre var han fremme som nr. 145 og rejste til New York, hvor han vandt sin kvalifikationspulje til US Open ved at besejre tre ældre spillere. Dermed kvalificerede han sig til en Grand Slam turnering i sit første forsøg. I hovedturneringen gav lodtrækning ham verdensranglistens nr. 1, Novak Djokovic fra Serbien, som modstander. Han tabte første sæt og vandt andet sæt i en tiebreak, men begyndte at krampe sent i tredje sæt og tabte til sidst kampen.

Under Challenger-turneringen i Biella, blev danskeren involveret i en kontrovers, da han kom med et homofobisk udråb. Sagen blev taget op af ATP, som idømte ham en bøde på EUR 1.500 (ca. kr. 11.000,-).

Rune nåede sin anden ATP-kvartfinale ved Moselle Open, efter at have kvalificeret sig til hovedturneringen. Han besejrede Bernabé Zapata Miralles i første runde uden at afgive et eneste parti, og slog derefter femte seedede Lorenzo Sonego i tre sæt i anden runde for at nå kvartfinalerne. Han tabte i kvartfinalen til andenseedede Pablo Carreño Busta i tre sæt.

Den 4. november 2021 kvalificerede Rune sig til 2021 Next Generation ATP Finals. Han sluttede året rangeret som nr. 103 i ATP-ranglisten.

2022
Rune gjorde sin debut blandt top 100 i ATP single ranglisten den 17. januar 2022 som nummer 99 i verden, hvilket gjorde ham til den anden yngste mandlige spiller efter Carlos Alcaraz til at opnå en plads i top 100. Ved åbningen af Open 13 i 2022 nåede han sin første karriere ATP semifinale i doubleturneringen med partner Hugo Gaston. De besejrede Nicolas Mahut og Pierre-Hugues Herbert samt det polske par Szymon Walków og Jan Zieliński, før de tabte til de endelige mestre Andrey Rublev og Denys Molchanov.

I april modtog Rune et "wildcard" til Bayerns Internationale Tennismesterskaber, hvor han i anden runde besejrede verdens nummer 3 Alexander Zverev. Han besejrede også Emil Ruusuvuori og Oscar Otte for at nå sin første karriere ATP single finale. Der måtte hans modstander, Botic van de Zandschulp, trække sig tilbage med brystsmerter ved stillingen 3-4, hvilket førte til, at Rune blev turneringens tredje yngste mester efter Guillermo Perez-Roldan i 1987. Titlen førte Rune ind i top 50 den 2. maj 2022.

Den følgende måned gjorde Rune sin debut i hovedturneringen i French Open, hvor han chokerede 14. seedede Denis Shapovalov i første runde, før han besejrede Henri Laaksonen og Hugo Gaston i henholdsvis anden og tredje runde, alle i lige sæt. Han overraskede derefter fjerde seedede Stefanos Tsitsipas og nåede sin første Grand Slam kvartfinale i karrieren og blev dermed den første danske mand i singler til at nå kvartfinalerne i en Grand Slam-turnering i moderne tid. Der måtte han dog overgive sig til Casper Ruud i fire sæt, men præstationen sendte Rune ind i top 30 i verden.

Rune vandt ikke en kamp mellem French Open og Washington Open 2022. I Washington besejrede han Benoît Paire i anden runde, men tabte til J.J. Wolf i tredje runde. I Canada Masters besejrede Rune Fabio Fognini i lige sæt i første runde, men tabte til den endelige mester Pablo Carreño Busta i anden runde. I Cincinnati Open 2022 tabte Rune til 9. seedede Cameron Norrie i første runde. Ved US Open besejrede Rune Peter Gojowczyk og modtog en walkover fra John Isner for at nå tredje runde, hvor han igen tabte til Norrie.

Han nåede sin anden ATP finale i ATP Sofia Open, hvor han besejrede Tim van Rijthoven, Lorenzo Sonego og Ilya Ivashka og bevægede sig videre til finalen efter at forsvarende mester og første seed Jannik Sinner trak sig tilbage midt i deres kamp på grund af skade. Han tabte til Marc-Andrea Hüsler i finalen. Som følge heraf kvalificerede han sig til Next Generation ATP Finals i Milano den 30. september 2022.

Han nåede sin tredje finale i 2022 Stockholm Open ved at besejre femte seedede Alex de Minaur. Som følge heraf nåede han top 25 i rangeringen den 24. oktober 2022. Han vandt sin anden titel ved at besejre top seedede Stefanos Tsitsipas i finalen. Ugen efter ved næste turnering i Swiss Indoors Basel 2022 besejrede han igen syvende seedede Alex de Minaur i første runde. Han nåede finalen ved at besejre to franskmænd, Ugo Humbert og Arthur Rinderknech, og derefter sjette seedede Roberto Bautista Agut i semifinalen. Som følge heraf debuterede han i top 20 i rangeringen på nummer 18 den 31. oktober 2022. Han blev kun den fjerde mand født i 2000'erne til at nå top 20 i ATP-rangeringen.

Han reddede tre matchbolde i sin åbningskamp mod Wawrinka i sin debut ved 2022 Rolex Paris Masters. Derefter besejrede han fire top-10 spillere i træk: 10. seedede Hubert Hurkacz, verdens nr. 9 og 7. seedede Andrey Rublev, verdens nr. 1 Carlos Alcaraz og verdens nr. 8 Félix Auger-Aliassime, for at nå sin første Masters 1000 og fjerde finale i træk. Det var hans 18. sejr på touren i 20 kampe. Han besejrede 6. seedede og verdens nr. 7 forsvarsmester Novak Djokovic, hans femte top-10 sejr i træk, for at vinde sin første Masters 1000-titel, den yngste mester i Paris siden Boris Becker i 1986. Han blev den første mand til at slå fem top-10 modstandere i samme begivenhed (undtagen ATP-finalerne). Som følge heraf rykkede han op i top 10 i rangeringen den 7. november 2022. Han rykkede også en position op som første reserve til 2022 ATP Finals, og samme dag, den 6. november 2022, besluttede han at trække sig fra 2022 Next Generation ATP Finals.

2023
Efter sin semifinale på Mexican Open, steg han to pladser i singleranglisten til verdensranglistens nr. 8 den 6. marts 2023.

Den 3. april 2023 annoncerede han sin splittelse med træneren Patrick Mouratoglou efter seks måneder sammen.

På Monte-Carlo Masters 2023 besejrede han tredjeseedede Daniil Medvedev for at nå semifinalerne og markerede dermed hans første top-5 sejr i sæsonen og tiende top-10 sejr i alt. Derefter besejrede han en anden top-10 spiller Jannik Sinner for at nå sin anden Masters finale. Som et resultat steg han til verdensranglisten nr. 7 den 17. april 2023 og blev dermed den højest rangerede dansker i historien (lig med Kurt Nielsen). Ved BMW Open nåede han finalen efter sejre over Yannick Hanfmann, Cristian Garin og Christopher O'Connell, hvilket satte en gentagelse af sidste års finale op mod Botic van de Zandschulp. Han vandt i tiebreak og forsvarede dermed sin titel.

Holger Rune går ind til Wimbledon 2023 som nummer seks i verden.

ATP finaler

Referencer

Eksterne henvisninger

Personer fra Charlottenlund
Tennisspillere fra Danmark
Tennisspillere fra HIK Tennis
Årets fund i dansk idræt

Holger Rune


Das Genfer Abkommen besteht aus einer Reihe von Verträgen, die am 14. April 1988 in Genf von Pakistan und der Demokratischen Republik Afghanistan unterzeichnet wurden, um den Sowjetisch-afghanischen Krieg zu beenden, die Situation in Afghanistan zu normalisieren und den Abzug der sowjetischen Truppen einzuleiten.

Vorgeschichte
Bereits kurz nach dem Einmarsch der sowjetischen Truppen in Afghanistan befassten sich die Vereinten Nationen in ihrer Vollversammlung und in der Menschenrechtskommission mit dem Thema. Namensgebend wurden diese "Genfer-Verhandlungen" in Genf gehalten. Die Gesprächsrunden fanden von 1982 bis 1988 statt. Bereits im Mai des Jahres 1980 wurde durch die Sowjets ein erstes Einlenken seitens der UN angeboten, jedoch im damaligen Glauben, die Widerstandskämpfer ständen vor einer Niederlage. Des Weiteren forderten die Sowjets die alleinige Anerkennung der DVPA als Repräsentant Afghanistans sowie, dass die Widerstandskämpfer nicht als legitime Vertreter des Konflikts gelten sollten. Die folgenden fünf Gesprächsrunden von 1983 und 1986 behandelten vor allem den Truppenabzug und die Flüchtlingsproblematik. Die entscheidende letzte Runde 1987 führte jedoch zum Durchbruch, da die afghanische Seite erklärte, der Abzug der sowjetischen Streitkräfte könne innerhalb von 18 Monaten vonstattengehen, wenn der äußere Widerstand seitens Pakistan ausbliebe.

Das Genfer Abkommen
Am 14. April 1988 wurde nach den Verhandlungen unter Leitung des Untergeneralsekretärs der Vereinten Nationen für politische Angelegenheiten, Diego Cordovez das Enddokument unterzeichnet. In Anwesenheit des UN-Generalsekretärs Javier Pérez de Cuéllar unterzeichneten der afghanische Außenminister Mohammad Abdul Wakil und der pakistanische Staatsminister Noorani und als Vertreter der garantierenden Regierungen der amerikanische Außenminister George P. Shultz und der sowjetische Außenminister Eduard Schewardnadse zwei bilaterale Verträge, in denen Nichteinmischung und Nichtintervention im Mittelpunkt standen. Es ging hauptsächlich darum, die Beziehungen zu normalisieren und zu stabilisieren. Ferner standen die freundschaftliche Annäherung der Nachbarn und die De-Internationalisierung des Konflikts im Vordergrund. Das zweite Abkommen garantierte den Austausch von Flüchtlingen. Ebenfalls in einem dritten Dokument garantierten sich die Großmächte zu, diese Ordnung zu akzeptieren und nicht als Aggressoren weiter aufzutreten. Das vierte Abkommen wurde von allen Teilnehmern unterschrieben und regelte neben den Beziehungen untereinander den endgültigen Abzug der sowjetischen Truppen. Die Verträge traten einen Tag später am 15. April in Kraft.

Folgen
Durch das Genfer Abkommen gelang es, den Konflikt zu deinternationalisieren, was den Krieg damit innerafghanisch machte, wenngleich Pakistans Staatsminister wenige Tage danach abermals betonte, er würde die Mudschahedin weiterhin unterstützen, was auf Argwohn der USA traf. Der sowjetische Abzug vollzog sich für diese ohne größeren Gesichtsverlust, was das Genfer Abkommen ermöglichte. Dennoch beendete das Genfer Abkommen nicht die Unruhe in Afghanistan, die sich Jahre später abermals im Afghanischen Bürgerkrieg entlud.

Siehe auch
 Mission der guten Dienste der Vereinten Nationen in Afghanistan und Pakistan

Literatur

Einzelnachweise

Friedensvertrag
Geschichte (Afghanistan)
Geschichte Pakistans
Beziehungen zwischen der Sowjetunion und den Vereinigten Staaten
Politik 1988

Genfer Abkommen (Afghanistan)


Peter Felten (* 4. Mai 1965 in Calw) ist ein deutscher Diplomat. Seit August 2022 ist er Botschafter in Montenegro und leitet als solcher die Botschaft Podgorica.

Leben
Nach dem Abitur 1984, dem Wehrdienst und einer Ausbildung zum Bankkaufmann absolvierte Felten ab 1987 das Studium der Wirtschaftswissenschaften an den Universitäten Augsburg und Lyon, das er als Diplomökonom abschloss. Er trat im Mai 1993 in den Auswärtigen Dienst ein. Nach dem Ausbildung an der Diplomatenschule in Bonn-Ippendorf und dem Abschluss der Laufbahnprüfung für den höheren Dienst fand er seit 1994 Verwendung an verschiedenen Auslandsvertretungen sowie in der Zentrale des Auswärtigen Amtes in Berlin.

In den Jahren 1995 bis 1998 war Felten ständiger Vertreter des Deutschen Generalkonsuls in Saratow (Russische Föderation), von 1998 bis 2001 Referent für Menschenrechte an der deutschen Ständigen Vertretung bei den Vereinten Nationen in New York City, zwischen 2001 und 2004 hatte er den Posten des Referent im Protokoll des Auswärtigen Amts in Berlin inne. In den Jahren 2004 bis 2007 leitete den Felten Wirtschaftsdienst der Deutschen Botschaft in Lissabon (Portugal), 2007 bis 2008 folgte seine Tätigkeit als Außenpolitischer Berater der Siemens AG in München.

Zwischen 2008 und 2011 leitete Felten die Arbeitseinheit für Internationale Zusammenarbeit in der Humanitären Hilfe im Auswärtigen Amt in Berlin. Ab 2011 war er Leiter des Büros der deutschen Botschaft Khartum in Dschuba und, nach deren Umwandlung in eine Botschaft, der erste deutsche Botschafter in Südsudan. 2013 wurde er bis 2016 stellvertretender Leiter der Deutschen Botschaft Islamabad in Pakistan. In den Jahren zwischen 2016 und 2020 war Felten Leiter des Referates für Multilaterale Gestaltung der Humanitären Hilfe im Auswärtigen Amt, sowie bis 2019 Mitglied des Beratergremiums des VN-Generalsekretärs für den Zentralen Nothilfefonds der Vereinten Nationen (CERF Advisory Group).

Ab Juli 2020 war Peter Felten stellvertretender Leiter der Deutschen Botschaft Bagdad in Irak. Im August 2022 wurde er Botschafter in Montenegro.

Peter Felten ist verheiratet. Er ist Katholik und Gemeindemitglied in der Pfarrei Mater Dolorosa (Berlin-Lankwitz).

Literatur

Quelle

Einzelnachweise

Deutscher Botschafter in Montenegro
Deutscher Botschafter im Südsudan
Deutscher
Geboren 1965
Mann

Peter Felten


Gerrit van Delden (* 16. Januar 1842 in Nordhorn; † 1. Januar 1925 in Gronau) war ein deutscher Chemiker und Textilindustrieller.

Leben
Gerrit van Delden wurde als Sohn der Eheleute Jan van Delden und Maria Elisabeth Sluyter geboren und studierte an der Polytechnischen Schule Hannover Chemie und wurde dort Mitglied des Corps Saxonia. Nach Abschluss des Studiums leitete er zunächst die Färberei in der Baumwollspinnerei und Weberei seines Bruders, der Firma Mattheus van Delden & Co.

1875 gründete van Delden in Gronau sein eigenes Textilunternehmen, die Baumwollspinnerei Gerrit van Delden & Compagnie. 1883 gründete er mit seinem Bruder Matthieu und seinen Neffen Jan und Ysaak in Ahaus die Westfälische Jutespinnerei Ahaus, die zur größten Jutefabrik Europas aufstieg und 1887 als Textilwerke Ahaus AG durch die Baumwollspinnerei Gronau (zur Delden-Gruppe gehörend) übernommen wurde.
1884 erweiterte er das Gronauer Unternehmen um eine Zwirnerei. Trotz unternehmerischer Rückschläge – 1878 und 1891 brannte sein Stammwerk in Gronau vollständig ab – konnte er das Unternehmen stetig ausbauen, das seit der Wende vom 19. zum 20. Jahrhundert zu den größten Spinnereien Deutschlands gehörte. Nach der Errichtung einer Feinspinnerei war Gerrit van Delden & Co. eine der größten Spinnereien Europas. Ab 1903 bzw. 1907 nahm er seine Söhne Hendrik und Mathieu als Teilhaber in das Unternehmen auf. Hendrik van Delden wurde 1938 Präsident des Weltbaumwollspinnerverbandes.
1975, im Jahr des 100-jährigen Bestehens, erzielte das Unternehmen einen Jahresumsatz von 690 Millionen DM und hatte 7000 Beschäftigte. Der Strukturwandel in der Wirtschaft machte auch vor der Delden-Gruppe nicht halt. So gingen 1982 alle Betriebe in die Insolvenz.

Auszeichnungen
 Gerrit van Delden trug den Ehrentitel Kommerzienrat

Literatur

Einzelnachweise

Unternehmer (19. Jahrhundert)
Unternehmer (20. Jahrhundert)
Chemiker (19. Jahrhundert)
Corpsstudent (19. Jahrhundert)
Deutscher
Chemiker (20. Jahrhundert)
Geboren 1842
Gestorben 1925
Mann

Gerrit van Delden


بسابا الشوف هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء الشوف في محافظة جبل لبنان.

تبعد بسابا (الشوف) 50 كلم (8 مي) عن بيروت عاصمة لبنان. ترتفع 850 - 1100 م عن سطح البحر وتمتد على مساحة 461 هكتاراً (4.61 كلم²- 1.77946 مي²).

المراجع

أماكن مأهولة في قضاء الشوف
أماكن مأهولة في لبنان
تجمعات سنية في لبنان

بسابا الشوف


Leisure 23 ist eine Serie von Sportbooten der britischen Firma Cobramold Ltd (die später in Brinecraft Ltd umbenannt wurde). Die Yacht ist hauptsächlich für Fahrten in küstennahen Seegewässern gebaut. Die Kimmkielversion (KK) ist aufgrund ihres geringen Tiefgangs und der Fähigkeit zum Trockenfallen für Fahrten in Tidengewässern geeignet.

Geschichte
Die erste Version kam unter dem Namen Leisure 23 im Jahr 1975 als Nachfolger der Leisure 22 auf den Markt. Die Leisure 23 ist mit der Leisure 22 fast baugleich, der eine Fuß verlängert lediglich das Cockpit nach hinten. Grund für die Umstellung von Leisure 22 auf Leisure 23 war ein Problem der Leisure 22; diese saugt sich bei falscher Längstrimmung mit dem Heck fest. Die Leisure 23 tut dies nicht mehr und hat gegenüber der Leisure 22 bessere Manövrier- und Fahreigenschaften. Ab circa 1985 wurde eine Neuauflage als Leisure 23 SL vermarktet. Der Bau wurde 1990 eingestellt.

Die Yachten wurden hauptsächlich in England verkauft, einige wenige auch in Mitteleuropa, insbesondere in den Niederlanden und in Deutschland. Es wurden ungefähr 3000 Einheiten gebaut.

Kielversionen
Die meisten Leisure 23 haben einen Kimmkiel und 0,81 m Tiefgang, die Mittelkielversion besitzt 1,19 m Tiefgang.

Besegelung

Motorisierung
Die meisten Boote sind mit einem Außenbordmotor ausgestattet, es gibt aber auch Varianten mit Einbaudiesel, diese dann meist mit Saildrive. 10 PS Motorleistung sind ausreichend, um die Rumpfgeschwindigkeit zu erreichen.

Deck
Das Cockpit bietet Platz für sechs Personen. Zwischen Cockpit und Heck befindet sich eine geräumige Backskiste. Auf dem Vorschiff befindet sich eine Luke, die in die darunterliegende Vorschiffskabine führt.

Kajüte

Im Vorschiff ist eine Doppelkoje untergebracht. Die Liegefläche der Steuerbordkoje ist etwas verkürzt, dafür ist an dieser Stelle eine Toilette eingebaut. Die Toilette ist normalerweise durch eine klappbare Tür umschlossen, bei Benutzung wird diese Tür als Trennwand zum restlichen Innenschiff verwendet, die Vorschiffkabine bildet dann den Toilettenraum. Auf der Backbordseite im Mittelschiff befindet sich die Pantry; diese verfügt über ein Waschbecken sowie eine zweiflammige Kochstelle, einen Arbeitsplatte und Staumöglichkeiten. Auf der Steuerbordseite befindet sich ein Tisch mit zwei Bänken, auf denen je eineinhalb erwachsene Personen sitzen können. Der Tisch kann so weit abgesenkt werden, dass er zusammen mit den Bänken Schlafplatz für weitere zwei Personen bildet. Eine fünfte Koje befindet sich auf der Backbordseite, wobei ein Teil der Koje unter der Sitzfläche des Cockpits liegt.

Test durch Fachzeitschrift Yacht
In der Zeitschrift Yacht wurde 1975 in Heft 7, Seite 108 ff., ein Test der Leisure 22, dem Vorläufer der Leisure 23 veröffentlicht. Darin werden die schmalen Seitendecks, die Manövriereigenschaften und scharfkantige Kajütlukschienen bemängelt und folgende Punkte hervorgehoben: der Wohnkomfort durch den breiten Kajütaufbau, das geschützte Cockpit, die Kursstabilität sowie die gute Anfangsstabilität und das weiche Einsetzen bei Seegang.

Siehe auch
 Leisure 17
 Leisure 20
 Leisure 27

Weblinks

 Seite mit Informationen über die Leisure 23
 Seite mit Infos über die Leisure 23 (engl.)

Daysailer

Leisure 23


"Ivan Turbincă" este o poveste satirică scrisă de Ion Creangă și publicată la 1 aprilie 1878 în revista Convorbiri literare din Iași. Narațiunea are o temă cu origini comune în folclorul românesc și în cel european. Ea relatează aventurile unui soldat rus omonim, care călătorește din lumea celor vii în Rai și în Iad, căutând nemurirea. La începutul poveștii, Dumnezeu răsplătește caracterul milos al lui Ivan cu un sac (turbincă) în care acesta poate introduce orice sau pe oricine dorește, iar fostul soldat o folosește pentru a-l supune pe Satan și pe mai mulți draci și se servește de ea, în cele din urmă, pentru a înșela Moartea. Textul include, de asemenea, un portret al Sfântului Petru ca paznic al Raiului, o referire la puterile miraculoase ale Sfântului Nicolae, precum și referințe umoristice la stilul de viață al boierilor autohtoni. Protagonistul însuși se dovedește a fi credincios și inteligent, dar este motivat în primul rând de petreceri și de băutură, activități pe care dorește să le practice veșnic.

Povestea "Ivan Turbincă" are un aspect fantastic mai pronunțat decât celelalte scrieri ale lui Creangă, deoarece personajul principal posedă un instrument magic de supunere a spiritelor rele și chiar a Morții. Ea este una din contribuțiile valoroase ale lui Creangă în literatura română și a devenit un punct de referință familiar pentru criticii literari și publicul din România și Republica Moldova. Ea a inspirat în special un basm dramatic al prozatorului moldovean Vlad Ioviță ce a stat la baza filmului moldovenesc Se caută un paznic, regizat de Gheorghe Vodă în 1967.

Rezumat

Un soldat rus pe nume Ivan a fost lăsat la vatră după ce slujise în armată încă din copilărie și a primit două ruble de cheltuială. În timp ce mergea pe un drum de țară, el îi întâlnește pe un pod pe Dumnezeu și pe Sfântul Petru care vizitau deghizați lumea oamenilor și le dăruiește câte o rublă fiecăruia dintre ei, crezându-i cerșetori și afirmând că "Dumnezeu iar mi-a da, că are de unde". Sfântul Petru îl îndeamnă pe însoțitorul său divin să-l răsplătească pe soldat, iar cei doi îl ajung din urmă și-i restituie banii. Ivan îngenunchează și-l roagă pe Dumnezeu să-i binecuvânteze sacul soldățesc (turbincă), "ca, ori pe cine-oiu vrea eu, să-l vâr într-însa; și apoi să nu poată ieși de aici fără învoirea mea". Dumnezeu îi acceptă amuzat această dorință și, înainte de a pleca, îi spune lui Ivan că, dacă se va sătura vreodată de hoinăreală, va fi primit să slujească la poarta Raiului.

Bătrânul soldat își continuă călătoria, hotărât să-și pună turbinca la încercare. În acea seară, el ajunge la o curte boierească și, profitând de statutul său de "om împărătesc", cere și primește găzduire. Boierul era zgârcit așa că decide să-l păcălească pe oaspetele nedorit, trimițându-l să doarmă într-o casă nelocuită despre care se zicea că ar fi bântuită de draci. Soldatul adoarme pe un divan, dar este trezit brusc atunci când perna lui este smulsă de sub cap de mâini invizibile și, din nou, atunci când în casă încep să se audă sunete puternice, onomatopeice. Ivan pune capăt acestui tărăboi, cerându-le tuturor dracilor să intre în turbincă. El adoarme iarăși, dar este trezit de însuși Satana (denumit popular cu numele Scaraoschi), care este înfuriat de pierderea slujitorilor săi și-l pălmuiește pe soldat. Ivan îi poruncește agresorului să intre în turbincă, alături de ceilalți draci, apoi trezește toată curtea boierească și-i croiește pe draci cu nuiaua până le crapă pielea. Boierul bucuros îi oferă găzduire permanentă, dar Ivan pleacă spunând că se duce să-l slujească pe Dumnezeu, "împăratul tuturor".

Prin invocarea ajutorului Sfântului Nicolae, Ivan se trezește în fața porții Raiului. El bate de mai multe ori în ușă, dar pornește înspre Iad atunci când află de la Sfântul Petru că în Rai nu este nici tutun, nici votcă, nici femei și nici lăutari. Dracii îi deschid poarta, necunoscându-i vocea, și apoi încearcă să-i facă pe plac pentru a nu ajunge iarăși în turbincă. Ivan face acolo un chef de pomină până ce Talpa-iadului, descrisă ca cel mai inteligent demon, iese afară cu o tobă și bate un marș militar, păcălindu-l pe soldat să creadă că a început războiul. Ivan iese afară, iar dracii închid poarta cu zăvorul în spatele lui.

Ivan revine apoi la planul său inițial de a-l servi pe Dumnezeu și se întoarce la poarta Raiului, pe care o păzește zi și noapte. Într-una din zile sosește Moartea pentru a primi porunci, dar paznicul nu o lasă înăuntru și-i cere să intre în turbincă. Dumnezeu îi spune lui Ivan să-i transmită Morții că va trebui să ia în următorii trei ani doar oameni bătrâni, dar fostul soldat îi comunică că i s-a poruncit să mănânce timp de trei ani doar pădure bătrână. Moartea se prezintă din nou la poarta Raiului după expirarea termenului și-l găsește iarăși pe Ivan; Dumnezeu poruncește să moară timp de trei ani numai oameni tineri și alți trei ani doar copii obraznici. Paznicul interpretează greșit porunca, forțând Moartea să mănânce trei ani doar copaci tineri, iar în următorii trei ani doar vlăstare fragede. Odată ce calvarul se termină, ea sosește din nou la poarta Raiului, dar Ivan o vâră în turbincă și nu-l mai anunță pe Dumnezeu, pedepsind-o că a ucis "atâta amar de lume, de la Adam și pănă astăzi".

După o vreme, Dumnezeu sosește la poartă, eliberează Moartea și îi ia turbinca lui Ivan, spunându-i acestuia că i-a venit vremea să moară. Fostul soldat cere un răgaz de trei zile pentru a se pregăti, folosind acel timp pentru a reflecta cu privire la viața sa și a-și confecționa un sicriu. Moartea sosește și vrea să-l ia, dar Ivan se preface că nu știe să se așeze în coșciug așa că își exasperează adversarul, care se hotărăște să-i arate. Soldatul închide atunci capacul sicriului și o prinde pe Moarte înăuntru, apoi dă drumul raclei pe o apă curgătoare. Dumnezeu intervine din nou și eliberează Moartea, care-l pedepsește pe Ivan să trăiască veșnic ("cât zidul Goliei și Cetatea Neamțului") pentru a vedea cât este de nesuferită viața la bătrânețe. Povestea se încheie cu precizarea că Ivan a continuat să petreacă timp de mai multe veacuri și că "poate că și acum a mai fi trăind, dacă n-a fi murit".

Scriere și publicare

Surse de inspirație
Stilul ironic în care sunt prezentate unele personaje supranaturale precum Dumnezeu, Sfântul Petru, Moartea și dracii i-au determinat pe unii istorici literari să considere că Ion Creangă ar fi folosit epopeea Țiganiada (1800–1812) a lui Ion Budai-Deleanu și povestea "Toderică" (1844) a lui Costache Negruzzi ca surse de inspirație ale acestei povești.

Povestea lui Negruzzi era o traducere liberă a nuvelei "Federigo" (1829) de Prosper Mérimée, ce se inspira la rândul ei din folclorul napoletan, după cum a dovedit mai târziu Eugen Lovinescu. Personajul principal, Toderică, era un tânăr boiernaș, "frumos și bun la inimă, dar desfrânat cât se poate, pentru că-i era dragi cărțile, vinul și femeile"; el este vizitat într-o seară de Dumnezeu și de cei 12 apostoli, pe care-i ospătează. Înainte de plecare, călătorul divin dorește să-l răsplătească așa că îi cere să-și pună trei dorințe, iar, la rugămintea lui Toderică, îi binecuvântează un set de cărți de joc ca să fie permanent câștigătoare, un pom de la ușa casei în care oricine se va sui să nu se mai poată da jos fără voia sa și un scaun pe care oricine va ședea să nu se poată ridica până când nu va vrea el. Personajul își recâștigă averea pierdută la cărți și coboară apoi printr-o ocnă părăsită în Iad, unde-l bate pe Scaraoțchi la cărți și salvează sufletele a doisprezece prieteni. Ajungând la bătrânețe, este vizitat de Moarte pe care o păcălește de două ori (o pune să se urce în copac și apoi să șadă pe scaun), câștigând 140 de ani de viață în plus, după care este dus la porțile Iadului, dar Scaraoțchi refuză să-l primească, așa că este adus în Rai. Negruzzi localizează acțiunea pe plaiurile moldovenești, menționând într-un stil umoristic de Statu-Palmă-Barbă-Cot, de Academia din Podul-Iloaiei, de ținutul Herței, de molitfe, de Elenci și Catinci etc. Potrivit criticului Eugen Simion, verva scriitorului o anunță pe cea a lui Creangă din "Ivan Turbincă", iar boiernașul petrecăreț Toderică păcălește moartea la fel cum o va face și Ivan.

Scrierea și publicarea poveștii
Un rol important în începerea activității literare a lui Ion Creangă l-a avut prietenia cu poetul Mihai Eminescu. Cei doi s-au cunoscut la începutul anului 1875, când Eminescu (revizor școlar pentru județele Iași și Vaslui) a fost numit în comisia de examinare a cărților didactice din Iași. Ion Creangă era în acea vreme institutor la Școala primară de băieți nr. 2 din cartierul ieșean Păcurari și publicase în colaborare Metodă nouă de scriere și cetire pentru uzul clasei I primară (1868) și Învățătoriul copiilor – carte de cetit în clasele primare de ambele sexe cu litere, slove și buchi, cuprinzând învățături morale și instructive (1871). Eminescu l-a introdus pe Creangă în cenaclul Junimea și l-a îndemnat să scrie, iar în același an i-au fost publicate în Convorbiri literare poveștile "Soacra cu trei nurori" (1 octombrie 1875) și "Capra cu trei iezi" (1 decembrie 1875).

Ion Creangă a fost bine primit la Junimea, fiind proclamat "scriitor poporal", iar criticul Titu Maiorescu (ce era în acea perioadă ministru al cultelor și instrucțiunii publice în guvernul condus de Lascăr Catargiu) afirmă că scrierile lui "sunt o adevărată îmbogățire a literaturei noastre".

Povestea "Ivan Turbincă" a fost publicată în numărul din 1 aprilie 1878 al revistei Convorbiri literare din Iași (anul XII (1 aprilie 1878 – 1 martie 1879), nr. 1, 1 aprilie 1878, pp. 22–31). Între timp, Armata României participase alături de oștirea rusă la Războiul împotriva Turciei din 1877–1878, ce abia se încheiase prin semnarea la 3 martie 1878 a Tratatului de la San Stefano.

Prima publicare a poveștii în volum a avut loc abia în anul 1890, după moartea scriitorului, când editorul Herșcu Goldner din Iași a tipărit Scrierile lui Ion Creangă, vol. I, cu o prefață de A.D. Xenopol și o biografie a autorului de Grigore I. Alexandrescu.

Aspecte comune ale poveștilor lui Creangă
Poveștile și povestirile lui Ion Creangă sunt axate pe observații morale. Narațiunea epică este completată cu o atitudine umoristică înțeleaptă și binevoitoare față de limitele semenilor, ce exprimă plenar poftă de viață. Autorul întreține iluzia realității țărănești prin verva, jovialitatea și umorul său, adresându-se cititorului ca unui spectator. Personajele fantastice ale poveștii folosesc un limbaj popular pitoresc și sunt umanizate cu umor, părând să-și uite cuviința rangului; astfel Dumnezeu și Sfântul Petre sunt văzuți în chip de moșnegi binevoitori, ultimul menționând chiar că a primit o chelfăneală strașnică de la un oștean, Moartea pare o babă cârtitoare ce critică slăbiciunile lui Dumnezeu (pe care-l acuză că a dat în mintea copiilor), în timp ce dracii și Moartea au parte de suferințe fizice, ca și cum ar fi oameni, fiind bătuți cu nuiaua pe spate în văzul întregului sat precum elevii obraznici în școlile din vremea autorului.

Personajele poveștii vorbesc și se comportă precum țăranii moldoveni din vremea lui Creangă. Filologul francez Jean Boutière afirma de altfel că Ivan Turbincă nu este decât un țăran din Moldova. Limbajul popular pitoresc este folosit nu doar de oamenii simpli, ci și de personajele fantastice ale poveștii. Spre exemplu, chiar și Dumnezeu se adresează oamenilor ca un bătrân sfătos și hâtru din Humulești: "Ei, Ivane, destul de-acum; ți-ai trăit traiul și ți-ai mâncat mălaiul. De milostiv, milostiv ești; de bun la inimă, bun ai fost, nu-i vorbă. Dar, de la o vreme încoace, cam de pe când ți-am blagoslovit turbinca aceasta, te-ai făcut prea nu știu cum. Cu dracii de la boierul cela ai făcut hara-para. La iad ai tras un guleaiu de ți s-a dus vestea ca de popă tuns. Cu Moartea te-am lăsat pănă acum de ți-ai făcut mendrele cum ai vrut; n-ai ce zice. Dar toate-s pănă la o vreme, fătul meu. De-acum ți-a venit și ție rândul să mori; n-am ce-ți face. Trebuie să dăm fiecăruia ce este al său, căci și Moartea are socoteala ei; nu-i lăsată numai așa, degeaba, cum crezi tu".

Câteva aspecte narative ale poveștii "Ivan Turbincă" sunt comune și altor povești ale lui Ion Creangă. Astfel, întâlnirea omului cu Dumnezeu și cu Sfântul Petru mai apare și în "Povestea poveștilor" (scrisă în perioada 1877–1878) în care un țăran ce semăna porumb îi răspunde cu obrăznicie lui Dumnezeu, iar acesta din urmă decide să-i dea o lecție. Lupta omului cu diavolul mai apare în "Dănilă Prepeleac" (1876) și în "Povestea lui Stan Pățitul" (1877), povești în care omul se dovedește mai isteț decât dracii care cad în propria lor capcană. Imaginarea unui Dumnezeu binevoitor și plin de umor este un aspect tipic poveștilor românești, deoarece în imaginarul popular s-a încetățenit ideea că optimismul și bună-dispoziția vin de la Dumnezeu, iar pesimismul și supărarea de la Diavol.

Stil literar și originalitate
Omul de cultură Bogdan Petriceicu Hasdeu îi enumera, în studiul consacrat basmului din volumul Etymologicum Magnum Romaniae (1892), pe culegătorii de basme românești, considerându-i pe Petre Ispirescu și Ion Creangă ca "adevărații maeștri" ai genului. Alăturarea celor două nume surprinde, deoarece poveștile lui Ion Creangă sunt scrieri mult prea personale, în ciuda prezenței unor elemente folclorice, dar Perpessicius o consideră corectă deoarece, în opinia sa, "Creangă e mult mai aproape de Ispirescu și
de esența basmului popular".

Scrierile literare ale lui Ion Creangă se individualizează prin autenticitate, simplitate și oralitate. Autorul pune accentul pe nararea întâmplărilor, folosindu-se de elemente vizuale și auditive, ca și de o memorie spontană capabilă să înfățișeze aidoma o scenă petrecută anterior. Trăsătura definitorie a creației sale literare o reprezintă talentul narativ; frecvența mare a dialogului și monologului este o modalitate care intenționează să compenseze și uneori să substituie carențele existente în descrierile de natură sau în analiza psihologică a personajelor.

Originalitatea poveștilor lui Creangă constă în realismul atmosferei, în umanizarea elementelor fantastice și în restrângerea și localizarea întâmplărilor la spațiul etnologic al satului natal. Criticii literari consideră că basmele sunt originale mai ales prin limbajul popular. Astfel, Mihai Eminescu scria într-un articol despre poveștile lui Creangă că basmele au aceeași substructură, la toate popoarele, iar "ceea ce e original în basm e modul de a le spune, e acel grai românesc, cu care se îmbracă ele, sunt modificațiile locale, potrivite cu spiritul și cu datinile noastre" (Timpul, anul V, nr. 102, 7 mai 1880). Hasdeu susținea aceeași opinie în introducerea la cele două volume din Cuvente den bătrâni (1879, 1880): "niciodată o carte nu va deveni poporană, dacă ea nu vorbește în graiul cel necioplit al poporului, dacă nu răsfrânge credințele poporului, speranțele lui, slăbiciunile lui, dacă știe ceva mai mult decât știe poporul în patriarhala sa neștiință...", pentru ca să completeze astfel într-o serie de "notițe bibliografice", tipărite în trei numere consecutive ale ziarului Timpul, referitoare la scrierile lui Ispirescu și Creangă: "O adevărată literatură trainică, care să ne placă nouă și să fie originală pentru alții, nu se poate întemeia decât pe graiul viu al poporului nostru propriu, pe tradițiile, obiceiurile și istoria lui, pe geniul lui" (Timpul, anul V, nr. 103, 8 mai 1880).

Aprecieri critice
Povestea lui Ion Creangă încorporează, probabil, o temă veche din folclorul românesc, despre care se crede că ar avea legături cu teme similare din mai multe tradiții folclorice europene. Într-un studiu scris la începutul secolului al XX-lea, cercetătorul Tudor Pamfile a inclus "Ivan Turbincă" într-un cadru larg de povestiri folclorice din Europa de Est în care Moartea sau Samodiva sunt antagoniști. De asemenea, potrivit lui Pamfile, povestea soldatului ce scapă de fatalitate într-un mod similar cu Ivan este prezentă în folclorul ucrainean. Filologul francez Jean Boutière a evidențiat unele asemănări ale acestei povești cu creații populare portugheze ("O soldato que foi para a cieo"), maghiare ("Szent Péter és a katona") și ruse ("Soldat i smerti"). Motivul morții păcălite de un muritor apare, de asemenea, potrivit istoricului literar E. Suhar, în legenda ebraică a amânării momentului morții de către patriarhul biblic Avraam, care a circulat mult în perioada medievală în spațiul balcanic și apusean, sau, într-o altă variantă, a legării morții de un copac de către regele evreu David.

Descoperirea legăturilor dintre poveștile lui Creangă și literatura orală a fost urmărită ulterior și de alți cercetători literari. Analizând episodul în care Ivan se preface a fi prost în fața Morții, cercetătorul român al literaturii pentru copii Muguraș Constantinescu a descris asemănarea dintre personajul lui Creangă și Till Eulenspiegel, un personaj popular din folclorul german. Constantinescu, care a analizat modul în care bătrânețea este ilustrată în opera scriitorului din secolul al XIX-lea, a văzut "Ivan Turbincă" ca o creație ce prezintă o "latură adaptabilă, veselă și jovială" a ultimilor ani de viață ai omului, concluzionând: "Chiar dacă bătrânețea eternă [a lui Ivan] este situată la limita între plictiseală și distracție, ea lasă loc pentru jocuri, pozne, trăsnăi, care pot deveni, de asemenea, caracteristice pentru bătrânețe, asociată prea frecvent cu boala, neputința, tristețea".

Istoricul literar Mircea Braga, care a studiat prezența motivelor narative folclorice în principalele povești ale lui Creangă, a remarcat că acestea sunt de obicei introduse în astfel de texte printr-o "situație perturbatoare" – în cazul "Ivan Turbincă", achiziționarea de "unui obiect cu calități miraculoase". Un alt element omniprezent, susține Braga, este seria de "judecăți" care le sunt impuse diferiților protagoniști și care, în acest caz, se găsesc "în episodul casei bântuite", în cel al petrecerii din Iad sau în chinuirea succesivă a Morții. Eseistul și cronicarul literar Gheorghe Grigurcu comentează cu privire la modul în care protagonistul sfidează Moartea, văzând-o cu "o bună dispoziție suspectă care e probabil un mod arhaic de conjurare, reziduul unui ritual magic". Finalul optimist și plin de umor al poveștii lui Creangă a fost considerat ca o replică la finalul mohorât al basmului "Tinerețe fără bătrânețe și viață fără de moarte", care arată că omul se poate împăca cu gândul nemuririi în ciuda pretinsei monotonii a vieții eterne și a stagnării spirituale.

O reinterpretare controversată a poveștii a fost făcută publică în timpul etapei finale a regimului comunist din România, când ideologia național-comunistă oficială a susținut pretențiile naționaliste radicale precum protocronismul. În această etapă, numită retrospectiv "grandomanie culturală" de istoricul Lucian Boia, ideologul protocronist Dan Zamfirescu a afirmat că Ion Creangă ar fi egal sau mai mare decât clasicii universali Homer, William Shakespeare și Johann Wolfgang von Goethe, considerând că Ivan Turbincă, "personajul care domină istoria lumii în secolul nostru", ar fi "mai contemporan decât Hamlet, Faust, Don Quijote și Alioșa Karamazov".

Povestea "Ivan Turbincă" este, de asemenea, populară în Republica Moldova, al cărei teritoriu făcea parte la momentul publicării din gubernia Basarabia a Imperiului Rus și apoi a format, după o scurtă perioadă în care a aparținut României, RSS Moldovenească din cadrul Uniunii Sovietice. Ea se află printre scrierile lui Ion Creangă ce au fost cunoscute de către cititorii vorbitori de limba engleză încă din perioada interbelică, atunci când acestea au început să circule în traducere. Potrivit autorului britanic Paul Bailey, variantele traduse se bazează prea mult pe arhaisme și sunt nesatisfăcătoare; el a recomandat realizarea de noi traduceri și în special a poveștii "teribil de amuzante" "Ivan Turbincă".

Traduceri
Povestea "Ivan Turbincă" a fost tradusă în mai multe limbi străine: germană ("Iwan mit den Ranzel", în vol. Rumänische Märchen, Editura Wilhelm Friederich, Leipzig, 1882, pp. 96–118; traducere de Mite Kremnitz), poloneză ("Iwan Turbinka", în vol. Prozaicy rumunscy: Nowele i szkice, Biblioteka Tygodnika illustrowanego, Varșovia, 1934; traducere de Konstancya Mayzlowna), italiană ("Ivan Bisaccina", în vol. Antologia della narrativa romena, Editura Guanda, Modena, 1956; traducere de Giuseppe Petronio), rusă ("Ivan Turbinka", în vol. Moldavskie skazki, Editura de Stat a Moldovei, Chișinău, 1957; traducere de Grigori Perov; volumul a fost reeditat de Editura de Stat a Moldovei în 1964, 1965 și 1967 și de Editura Lumina din Chișinău în 1972 și 1973; traducerea lui Perov a mai fost publicată în vol. Samâe krasivâe țvetî: Stranițî narodnogo tvorcestva; Moldavskie pisateli detiam, Editura Literatura artistică, Chișinău, 1990; o altă traducere a fost realizată de M. Kogan și publicată în 1960 în vol. Rumînskie skazki, tipărit de Editura Gostilizdat din Moscova), letonă ("Ivans Turbinka", în vol. Moldaviesu stati, vol. 1, L.V.I., Riga, 1960; traducere de Janis Bunduls), slovenă ("Ivane Tourbinka", în vol. Romunske pravljice, Mladinska knjiga, Ljubljana, 1970; traducere de Niko Kuret), engleză ("Ivan and His Bag", în vol. Fairy Tales and Legends from Romania, Editura Eminescu, București, 1971, pp. 284–300; traducere de Ioana Sturdza; o altă traducere omonimă a fost realizată de Ana Cartianu și R.C. Johnston și tipărită în vol. Kurt W. Treptow (ed.), Selected Works of Ion Creangă and Mihai Eminescu, Columbia University Press, New York, Editura Minerva, București, 1991) și franceză ("Ivane Tourbinka", în vol. Contes roumains, Editura Cavallioti, București, 2002, pp. 65–80; traducere de Micaela Slăvescu).

Adaptări
"Ivan Turbincă" a avut parte de mai multe adaptări dramatice pentru teatrele românești (la Teatrul Național din București, Teatrul "Mihai Eminescu" din Botoșani, Teatrul de Nord din Satu Mare etc.). Povestea l-a inspirat pe scriitorul timișorean Șerban Foarță, care a folosit-o în 1983 ca sursă de bază pentru o adaptare dramatică pentru teatrul românesc. Potrivit cronicarului teatral Sanda Diaconescu, textul a fost completat cu fragmente din alte scrieri ale lui Creangă și, în general, cu "nestemate din arhaicul tezaur folcloric românesc". Prozatorul Alecu Popovici a realizat o altă dramatizare a poveștii care s-a jucat la Teatrul "Ion Creangă" din București în regia lui Cornel Todea și a participat în 1993 la Festivalul Internațional de Teatru pentru Copii din Grecia. O altă versiune teatrală a poveștii a fost pusă în scenă de actorul și regizorul moldoveano-român Ion Sapdaru și a fost reprezentată în special la Teatrul Național din București, având premiera la 27 noiembrie 2009.

Filmul moldovenesc Se caută un paznic (1967), regizat de Gheorghe Vodă după un scenariu scris de prozatorul Vlad Ioviță, a avut ca punct de plecare povestea "Ivan Turbincă" a lui Ion Creangă și a reprezentat un exemplu timpuriu de cinematografie moldovenească. El a fost produs de studioul cinematografic "Moldova-Film" din Chișinău și are o durată de aproximativ 70 de minute. Filmările principale au fost realizate în regiunea Cernăuți din nordul Bucovinei, fiind folosiți ca figuranți mai mulți țărani români autentici, neasimilați de regimul sovietic. Potrivit mărturiilor publicate în cartea Eugen Doga: Muzica este prima și ultima mea iubire (2012), compozitorul transnistrean Eugen Doga a înțeles acolo că moldovenii și românii au aceeași cultură: limbă, tradiții, folclor, port și dans popular, fapt ce i-a marcat creația viitoare.

Rolurile principale au fost interpretate de Mihai Volontir (Ivan Turbincă), Ion Sandri Șcurea (Dumnezeu), Ion Ungureanu (Sf. Petru), Nina Vodă (Moartea), Mihai Curagău (dracul Michiduță), Maria Chibzii (îngerița), Anatol Rusu (țăranul mut) și Ilie Todorov (Scaraoțchi), printre interpreții rolurilor secundare fiind Trifon Gruzin și Grigore Grigoriu. Filmul a obținut Premiul special al juriului pentru cea mai bună comedie și Premiul special al juriului pentru cea mai bună ecranizare la Festivalul regional de filme din Riga (ediția VIII-a, 1968), fiind însă interzis de autoritățile comuniste începând din 1968 din cauza substratului său religios și putând fi vizionat din nou abia după prăbușirea regimului sovietic.

Structurat în jurul prozei experimentale omonime a lui Ioviță, Se caută un paznic a beneficiat de o atenție specială datorită coloanei sonore realizate de compozitorul Eugen Doga. Criticul de film moldovean Ana-Maria Plămădeală consideră că muzica se află în armonie cu "simbioza comică și filozofică" a filmului, iar muzica și filmul au creat o satiră discretă a presiunilor sovietice asupra populației locale: "Stilul sintetic al structurii melodice îi ajută pe tinerii cineaști să transfere ideile lui Creangă într-o lume de opresiune totalitară, subliniind aspirația eternă a unei națiuni bântuite de atrocitățile istoriei spre emancipare spirituală". Un verdict similar a fost atribuit textului original al lui Ioviță de către criticul literar Viorica Stamati-Zaharia, care a detectat posibile ironii îndreptate înspre liniile directoare ale realismului socialist.

Un film de televiziune omonim a fost realizat în 1996 de Televiziunea Română, fiind regizat de Radu Popovici după scenariul tatălui său, Alecu Popovici. Filmul are o durată de aproximativ 68 de minute și a fost prezentat în cadrul emisiunii pentru copii Arlechino. Rolurile principale au fost interpretate de Mihai Gruia Sandu (Ivan Turbincă), Eugen Cristea (Dumnezeu), Armand Calotă (Sf. Petru), Cristian Nicolae (Scaraoschi), Liliana Gavrilescu (Moartea) și Tudorel Filimon (boierul).

De asemenea, povestea "Ivan Turbincă" a lui Ion Creangă urma să fie transpusă în anul 1968 pe diafilm de către studioul Animafilm.

Note

Bibliografie

 Mircea Braga, glosar și postfață la Ion Creangă, Povești și povestiri, Editura Minerva, București, 1987, pp. 185–214.
 Valeriu Ciobanu, "Motivul folcloric universal în «Ivan Turbincă» : Comunicare prezentată la Sesiunea de etnografie și folclor (oct. 1965)", în Eugen Todoran, Gabriel Manolescu (red.), Folclor literar, Universitatea Timișoara, vol. I, 1967, pp. 57–62.

Povești de Ion Creangă
1878 în literatura română
Opere publicate inițial în Convorbiri literare

Ivan Turbincă


Dragan Babić Pećko (Knin, 20. studenoga 1968. -  Šibenik, 25. siječnja 2019.), hrvatski pjesnik iz Knina.

Životopis

Dragan Babić Pećko rođen je u Kninu, 20. studenoga 1968.
Srednju školu završio je u rodnom gradu gdje je proveo najveći dio života. Kratko je živio u Beogradu, Parizu i Londonu.

Prvu zbirku poezije "Životu sasvim blizu" objavio je 2000. godine. Zatim slijede "Kišobran" (2005.) i "Zatvorenost" (2017.).
Sve ove zbirke objavio je "samizdat" metodom, bez izdavača, bez tiska i s ciljem i željom da se njegova poezija može besplatno preuzeti i dijeliti putem internet stranica i društvenih mreža.

Četvrtu zbirku poezije "Iz mravlje perspektive" objavio je u tiskanom obliku 2019. godine u nakladi Atributa i Grada Knina.

Godine 2015. dobio je za svoju poeziju priznanje od Hrvatskog sabora kulture. Pisao je i kratke priče, a jedna od njih, "Budala i samoubojica" je objavljena u Knjizi kratkih priča "Urbani vračevi" (2013.) u nakladi Slobodne Dalmacije. Autor je i četiri pjesme za bend The Alibor: "Ta cesta", "Putokazi", "Tajna" i "Čuvam kamen".

Osim pisanja bavio se i kazališnim radom vodeći kazališnu radionicu "Scena A3" u Kninu. U Kninu je vodio i "Radionicu kreativnog pisanja" Udruge Porta.

Bio je civilni aktivist u udrugama Porta i Atribut (potpredsjednik) te je bio član Kulturnog vijeća Grada Knina.

Bio je zaposlen u Tvornici vijaka DIV u Kninu.

Drugi o poeziji Dragana Babića Pećka

Spomenka Martić, "Neangažiranost je novi bunt", Portal Filozofska bilježnica, 20. 01. 2017.

"Književni žanr Pećkovog suvremenog, ali minimaliziranog vokabulara, reći će nam jasno da je priča o fenomenologiji duha u svojoj ogoljenosti moguća i bez demona prošlosti, učitelja, autoriteta. Naročito stoga što je na vrlo uspješan način prikazala ključne smjernice svog kretanja. Da ne bi pretjerali sa eksploatacijom filozofske pregnantnosti ove fantastične zbirke, treba pozvati na njeno čitanje i dodatno tumačenje jer je sigurno da ona može imati status obavezne lektire za misaonost uopće."

Ivica Šimić, predgovor knjizi "Iz mravlje perspektive", 2019.:

"Pečko lovi krhotine i komadiće istine, slobode i ljubavi, lovi dijelove mozaika koji nikad nitko neće sklopiti - kao samotnjački ribar na nepristupačnoj hridi. I ulovi Pećko te krhotine. Ali ih onda odmah pušta nazad u more. Ulovi on u svom velikom ribolovu i tugu i besmisao i samoću i dosadu i neuzvraćenu ljubav. Ali pušta i njih u more, a crnilo koje, kao hobotnica, ove ružne uhvaćene stvari ispuste – služe mu da njime iscrta put za optimizam i vedrinu – svakome tko se lati čitanja njegove poezije."

Spomenka Martić, "Održana promocija Pećkove knjige", Portal Huknet, 18. 01. 2019.:

"Poezija koju Pećko piše iščitava sve naše misli. Kad budete uzeli knjigu u ruke i krenuli, imat ćete osjećaj kao da je ušao u vaše misli i tamo se igra s nama. Ali to nije puka igra. On vas pritom vodi kroz vaša razmišljanja, previranja i dileme. Vodi vas prema jednom cilju, onom starom grčkom poviku: "Upoznaj sebe!". Pećko je tamo stizao dugo, više puta, s novih strana. Kod Pećkovih pjesama nema lažnog romantičarskog uljepšavanja stvarnosti. Stvarnost je takva kakvi smo mi. Stvarnost nastaje tek našom mukom. I radom na sebi."

Ivica Šimić, "Umro je Dragan Babić Pećko", Portal Huknet, 25. 01. 2019.:

"Nisu to obične pjesme. To je umijeće ratovanja. To su filozofski postulati. Male duhovne pobjede."

Izvori

Životopisi, Knin

Hrvatski pjesnici

Hrvatsko kazalište

Hrvatski književnici

Dragan Babić Pećko


Die Saison 1940/41 war die 15. reguläre Saison der American Hockey Association (AHA). Meister wurden die St. Louis Flyers.

Teamänderungen
Folgende Änderungen wurden vor Beginn der Saison vorgenommen:
 Die Wichita Skyhawks stellten den Spielbetrieb ein.
 Die Kansas City Greyhounds änderten ihren Namen in Kansas City Americans.

Modus
In der Regulären Saison absolvierten die sechs Mannschaften jeweils 48 Spiele. Die vier bestplatzierten Mannschaften qualifizierten sich für die Playoffs. Diese wurden im Best-of-Five-Modus ausgetragen. Für einen Sieg erhielt jede Mannschaft zwei Punkte, bei einem Unentschieden einen Punkt und bei einer Niederlage null Punkte.

Reguläre Saison

Tabelle
Abkürzungen: GP = Spiele, W = Siege, L = Niederlagen, T = Unentschieden, GF = Erzielte Tore, GA = Gegentore, Pts = Punkte

Playoffs

Weblinks
 Die Spielzeit bei hockeydb.com

1940
Eishockeysaison 1940/41

AHA 1940/41


Una usta, monotipski rod malenog leptira iz porodice plavaca. Jedina vrsta je U. usta iz Indije (Mizoram, Arunachal Pradesh) i Butana (Mongar Dzongkhag).

Vrsta je u Indiji od 1972. zaštičena.

Podvrste
 Una usta unipunctata Toxopeus, 1932

Izvori

Plavci

Una (rod kukaca)