The pied thrush (Geokichla wardii) is a member of the thrush family found in India and Sri Lanka. The males are conspicuously patterned in black and white while the females are olive brown and speckled. They breed in the central Himalayan forests and winter in the hill forests of southern India and Sri Lanka. Like many other thrushes, they forage on leaf litter below forest undergrowth and fly into trees when disturbed and sit still making them difficult to locate.

Description

Males of this  thrush are conspicuously black and white. Mostly black on the upper parts it has a long white supercilium, and white tips to the wing coverts, tertials, rump and tail. The underparts are white with black flank spots the bill and legs are yellow. Females and young birds have the same basic pattern, but the black is replaced by dark brown, and the white by light brown. The markings on the underside are scalier. The third primary is the longest followed by the fourth with the second and fifth being nearly equal in length. The first primary is reduced.

The bill is not as strongly curved as that of the dark-sided thrush or the long-billed thrush and the female lacks the prominent pale cheek spot of the similar looking female Siberian thrush.

The binomial commemorates Samuel Neville Ward (1813–1897), a British colonial administrator in India from 1832 to 1863. Jerdon and Charles Darwin corresponded with S.N. Ward who worked in the Madras Civil Service, posted for sometime at Sirsi and was known for his natural history studies and artistic talent.

Thomas C. Jerdon who first obtained a specimen of the species from Ward notes:

The species was variously placed in the past and for a long time in the genus Zoothera along with many other thrushes but molecular phylogenetic studies in 2008 clarified the phylogeny and the requirements for monophyly of the genera led to the older genus Geokichla being resurrected. The genus Zoothera now contains species that are not strongly sexually dimorphic unlike Geokichla. The pied thrush's closest relative is the Siberian thrush Geokichla sibirica.

Distribution
The summer breeding range is from western Himachal Pradesh in the Himalayas east at least until central Nepal. Records from further east such as Sikkim have been questioned by Rasmussen and Anderton (2005). The pied thrush is migratory, wintering mainly in Sri Lanka, with smaller numbers in the hills of south India. During passage, they may be preyed on by crows.

Although rare, they are locally and seasonally seen regularly at certain locations in winter such as at Victoria Park in Nuwara Eliya, Sri Lanka, where a number of birds gather by the stream early in the morning or in some hills stations in southern India such as Nandi Hills and Yercaud.

Behaviour and ecology
They forage alone or in pairs, often seen on the ground but flying into the trees and perching still when disturbed. The pied thrush, like many Zoothera thrushes, can be quite secretive. Pied thrushes are omnivorous, but eat more insects than fruit. They form loose flocks in winter.

The breeding season is May to July and the nest is a deep cup lined with grass and cemented with mud and placed in a low tree fork. The clutch consists of 3–4 white or bluish eggs. This uncommon species breeds in the Himalayas between  in thick woodland. The wintering areas are similar but include less well-wooded areas, and are generally at  altitude.

Their song is not considered as musical as those of many others thrushes and consists of a series of squeaky notes followed by short trills.

References

External links

pied thrush
Birds of the Himalayas
Birds of India
Birds of Nepal
pied thrush

Pied thrush


Joaquim Pedro Salgado Filho (Porto Alegre, 2 de julio de 1888 — São Francisco de Assis, 30 de julio de 1950) fue un magistrado y político brasileño.

Biografía
Apoyó a Getúlio Vargas en la Revolución de 1930, actuando en la policía del Distrito Federal (1930 — 1932), después fue ministro de Trabajo (1932 — 1934), diputado federal (1935 — 1937), fue el primer titular del Ministerio de Aeronáutica (1941 — 1945) y también senador (1947 — 1950).

Desde 1948 hasta su muerte fue presidente del Partido Trabalhista Brasileiro.

El Aeropuerto Internacional Salgado Filho de Porto Alegre lo homenajea.

Referencias

Enlaces externos

 Dicionário de Estrela, José Alfredo Schierholt

Nacidos en Porto Alegre
Senadores de Brasil
Diputados federales de Río Grande del Sur
Ministros de Aeronáutica de Brasil
Ministros de Trabajo de Brasil
Miembros del Partido Laborista Brasileño
Fallecidos por accidentes aéreos

Joaquim Pedro Salgado Filho


Dr Gideon Fell is a fictional character created by John Dickson Carr.  He is the protagonist of 23 mystery novels from 1933 through 1967, as well as a few short stories.  Carr was an American who lived most of his adult life in England; Dr. Fell is an Englishman who lives in the London suburbs.

Dr Fell is supposedly based upon G. K. Chesterton (author of the Father Brown stories), whose physical appearance and personality were similar to those of Doctor Fell.

Biography

Dr. Fell is a corpulent man with a moustache who wears a cape and a shovel hat and walks with the aid of two canes. His age is not specified; in his first appearance, in a 1933 novel, he is said to be "not too old" but with a kind of ancient quality about him. He is frequently described as bringing the spirit of Father Christmas or Old King Cole into a room. In his early appearances he was portrayed as a lexicographer, but this description gradually disappeared and he was thereafter mostly referred to as working on a monumental history of the beer-drinking habits of the English people.

He is an amateur sleuth, frequently called upon by the police, whom he frustrates in the usual manner of fictional detectives by refusing to reveal his deductions until he has arrived at a complete solution to the problem. The most frequently recurring police character was Superintendent Hadley. Most of Fell's exploits concern the unravelling of locked room mysteries or of "impossible crimes". When he himself becomes frustrated, he is likely to cry out, "Archons of Athens!"

When Dr. Fell is not traveling, he lives with his wife in a somewhat cluttered house. The wife's name is never given, and little of her character is revealed, except that she is rather eccentric as well. She goes unmentioned in many of the books, but an allusion to her late in the series indicates that the couple's domestic life is unchanged. The Fells have no children.

Chapter 17 of the novel The Three Coffins contains Dr. Fell's "locked room lecture", in which he delineates many of the methods by which apparently locked-room or impossible-crime murders might be committed. In the course of his discourse, he states, off-handedly, that he and his listeners are, of course, characters in a book.

Chronology

 1933, Hag's Nook
 1933, The Mad Hatter Mystery
 1934, The Eight of Swords
 1934, The Blind Barber
 1935, Death-Watch
 1935, The Hollow Man (The Three Coffins)
 1936, The Arabian Nights Murder
 1937, To Wake the Dead
 1938, The Crooked Hinge
 1939, The Problem of the Green Capsule (The Black Spectacles/Mystery in Limelight)
 1939, The Problem of the Wire Cage
 1940, The Man Who Could Not Shudder
 1941, The Case of the Constant Suicides
 1941, Death Turns the Tables (The Seat of the Scornful)
 1944, Till Death Do Us Part
 1946, He Who Whispers
 1947, The Sleeping Sphinx
 1949, Below Suspicion
 1958, The Dead Man's Knock
 1960, In Spite of Thunder
 1965, The House at Satan's Elbow
 1966, Panic in Box C
 1967, Dark of the Moon
 1991, Fell and Foul Play

Adaptations

Television
The Seat of the Scornful was adapted as a 1956 episode of the BBC Sunday Night Theatre. Fell was portrayed by Finlay Currie.

Radio
The Clock Strikes Eight, written by Carr was broadcast on On 18 May 1944, for the anthology series Appointment with Fear. Richard George played Fell.

The Hollow Man was adapted for Saturday Night Theatre, with Norman Shelley as Fell.

Donald Sinden played Dr. Fell in a series of eight BBC Radio adaptations.

References

External links
Mystery list Dr. Fell books

Book series introduced in 1933
Literary characters introduced in 1933
Fictional amateur detectives
Novel series
Characters in American novels of the 20th century
John Dickson Carr characters

Gideon Fell


Ryota Hayasaka (født 19. september 1985) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Sagan Tosu og Hokkaido Consadole Sapporo.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ryota Hayasaka


An Calamagrostis deschampsioides in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl Bernhard von Trinius. An Calamagrostis deschampsioides in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis deschampsioides


Pauline Ranvier (Paris, 14 de abril de 1994) é uma esgrimista francesa, medalhista olímpica.

Carreira

Ranvier conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio ao lado de Anita Blaze, Astrid Guyart e Ysaora Thibus, após confronto contra as russas Inna Deriglazova, Larisa Korobeynikova, Marta Martyanova e Adelina Zagidullina na disputa de florete por equipes.

Naturais de Paris
Esgrimistas olímpicos da França
Esgrimistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Pauline Ranvier


Fritz Jährling (* 7. Januar 1923 in Germau; † 2005 ebenda) war ein deutscher Radrennfahrer.

Jährling (Spitzname "Fritze"), in der Sowjetunion geboren, kam als Kind mit seinen Eltern nach Deutschland, genauer in die Pallasstraße in Berlin in die unmittelbare Nähe des Sportpalastes. Seine radsportlichen Neigungen wurden vom Vater gefördert, der ihm das erste Rennrad schenkte. Mit 17 trat er dem Verein Grün-Weiß bei. Seine ersten Versuche auf der Bahn des Sportpalastes endeten mit seinen Worten "mit einer ordentlichen Portion Keile" durch seine Kameraden, da er durch seinen unsicheren Fahrstil diese mehrfach von der Bahn "abräumte". Seine späteren vielen Ausreißversuche begründete er damit, nicht gern "im großen Haufen zu fahren". Dennoch stellten sich 1943 und 1944  erste Siege bei Bahnrennen ein. Nach dem Zweiten Weltkrieg, durch den er Vater und Schwester verlor, wurde er 1946 Berufsfahrer.

1948 wurde Fritz Jährling zweifacher Ostzonenmeister der Profis in der Einerverfolgung und im Stunden-Einzelfahren. Gemeinsam mit Otto Ziege gewann er mehrere Rennen im Zweier-Mannschaftsfahren und startete bei zwei Sechstagerennen in der Halle am Berliner Funkturm. In der DDR wurde er reamateurisiert, er startete nun für die BSG Einheit Berliner Bär. Zweimal, 1953 und 1954, wurde er DDR-Vizemeister in der Verfolgung, jeweils hinter Gerhard Löffler.

Fünfmal wurde Jährling DDR-Meister: 1954 mit dem Bahnvierer und 1954 sowie 1955 im Mannschaftszeitfahren. 1955 wurde er Meister im Zweier-Mannschaftsfahren mit Ronald Maraun und 1956 mit Horst Tüller.

Zwischen 1952 und 1956 gewann Fritz Jährling sechs Etappen bei DDR-Rundfahrten. 1955 gewann er die Schlussetappe von Cottbus nach Berlin, als er das Ziel im Walter-Ulbricht-Stadion nach längerer Alleinfahrt als Solist erreichte und von 40.000 Zuschauern gefeiert wurde. Einen seiner letzten Erfolge hatte er im Jahr 1958, als er in der Werner-Seelenbinder-Halle mit den Brüdern Günter und Horst Oldenburg im Rennen "1001 Runde" den zweiten Platz belegte.

Weblinks

Einzelnachweise

Radsportler (DDR)
DDR-Meister (Radsport)
Bahnradfahrer
Deutscher
DDR-Bürger
Geboren 1923
Gestorben 2005
Mann

Fritz Jährling


Muhan Soysal (31 Temmuz 1935 - 2 Ağustos 2006, Ankara), ODTÜ İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesi'nde görev yapmıştır. 2 Ağustos 2006 tarihinde ölmüştür. Taksilerdeki taksimetreler, enflasyona oranlı kira sözleşmeleri onun en yaygın kullanılan çalışmalarındandır. İşletme Bölümü'nde kendi adını taşıyan bir kütüphane kurdurmuştur. Bir süre onun adına Prof. Dr. Muhan Soysal İşletme Eğitiminde Yenilikçilik Ödülü verilmiştir. Her sene Ulusal Yönetim Kongresinde Muhan Soysal En İyi Bildiri Ödülü verilmektedir.

Kaynakça

1935 doğumlular
2006 yılında ölenler
Cebeci Asri Mezarlığı'na defnedilenler
Türk profesörler
Orta Doğu Teknik Üniversitesi İktisadi ve İdari Bilimler Fakültesinde öğrenim görenler

Muhan Soysal


Fizikte moment, fiziksel niceliğin mesafe ile bileşimidir. Momentler, genellikle sabit bir referans noktasına ya da eksene göre tanımlanırlar, ilgili referans noktasından ya da ekseninden belirli bir mesafede ölçülen fiziksel nicelikleri ele alırlar. Mesela bir kuvvetin momenti, o kuvvetin kendisinin ve bir eksenden uzaklığının çarpımıdır ve ilgili eksenin etrafında dönmeye sebep olur. Prensip olarak herhangi bir fiziksel nicelik, moment oluşturmak üzere bir mesafe ile bileşebilir. Sıkça kullanılan nicelikler içinde kuvvetler, kütleler ve elektrik yük dağılımları bulunmaktadır.

Detaylı anlatımı
En basit ve temel biçimiyle moment, belirli bir noktaya olan mesafenin belirli bir üst alma işlemine tabii tutulmasından sonra kuvvet, yük gibi fiziksel bir nicelikle çarpımıdır. Bu hâliyle

olur. Burada , fiziksel niceliği göstermektedir – belirli noktaya, nokta yüke ya da nokta kütleye uygulanan kuvvet gibi. Eğer nicelik sadece tek bir noktaya yoğunlaşmamışsa moment niceliğin uzaydaki yoğunluğunun integralidir:

Burada  yükü, kütle ya da seçilen herhangi bir niceliğin yoğunluğunun dağılımıdır.

Daha karmaşık biçimler, mesafe ve fiziksel nicelik arasındaki açısal ilişkiyi de dikkate alır, ancak yukarıdaki denklemler bir momentin temel özelliğini, kısacası esas olan  terimini veya eşleniğini, ifade etmektedirler.Bu da demektir ki, (her n değeri için) birden çok moment vardır ve moment genellikle, mesafesinin ölçüldüğü, referans noktasına bağımlıdır. Gerçi bâzı momentler için (teknik olarak, en düşük sıfır-olmayan moment), bu bağımlılık yok olur ve moment referans noktasında bağımsız hâle gelir.

n'in sahip olduğu her değer farklı momente denk gelmektedir: birinci moment, n=1 'e denk gelmektedir;ikinci moment, n=2 'e denk gelmektedir, vs. Özellikle elektrik yük dağılımları konusunda; sıfırıncı moment'e(n=0), bazen monopol(tek kutuplu) moment denir; birinci moment'e(n=1), bazen dipol(çift kutuplu) moment denir ve ikinci moment'e (n=2), bazen quadrupol(dört kutuplu) moment denir.

Örnekler
 Elektrik dipol momenti yine "birinci moment" türündedir: birbirine zıt iki nokta yükü için  veya  yük yoğunluğuna sahip dağıtık bir yük için  şeklinde ifade edilir.
 Eylemsizlik momenti "ikinci moment" türündedir: bir nokta yükü için ,nokta yükü dizisi için , veya yük dağılımı  olan bir nesne için  şeklinde ifade edilir.
 Kuvvetin momenti veya tork, "birinci moment" türündedir: , veya, daha genel hâliyle  şeklinde ifade edilir.

Çoklu momentler
Sonlu ve belirli bölge ile sınırlandırılmış bir yoğunluk fonksiyonu üzerinden örneklenecek olursa, o bölgenin dışında 1/r potansiyeli
bir küresel harmonikler dizisi olarak ifade edilebilir:

 katsayıları 'multipol momentler' olarak bilinirler, ve şu biçimi alırlar:

Burada  küresel koordinatlar olarak ifade edilirken,
 ise integrasyon değişkenidir. (Note: yukarıdaki denklemlerdeki işlem düzeni
Jackson'ın kitabından alınmıştır.)

Burada  elektrik yük yoğunluğunu ifade ederken,  ise, bir anlamda, elektrik yükü momentinin projeksiyonları:  monopol moment'tir;  dipol moment'in projeksiyonlarıdır,  quadrupol moment'in projeksiyonlarıdır, vb.

Çoklu momentlerin uygulamaları
Multipol genişlemesi 1/r skaler potansiyelleri için de geçerlidir, örnekleri ise elektrik potansiyeli ve yerçekimi potansiyeli'dir. Bu potansiyeller için, denklem, ilk birkaç momentin hesaplanması yoluyla; yüklerin(veya kütlelerin) sınırlandırılmış dağıtımı ile üretilmiş olan alanın gücüne yaklaşmak/yakınsamak için kullanılabilir. Yeterince büyük r değeri için, sadece monopol ve dipol momentleri ile kabul edilebilir bir yaklaşık değer elde edilebilir.Daha üst düzeyden moment hesaplanarak daha kesin bir sonuca ulaşılabilir.

Bu yöntem ayrıca 'nun bilinmeyen dağılımının özelliklerini belirlemek için de kullanılabilir. Multipol(çok kutuplu) momentlere ait ölçümler alınabilir ve
esas teşkil eden dağılımın özelliklerinin çıkarılmasında kullanılabilir. Bu yöntem moleküller gibi küçük nesnelere de uygulanabilir,

ama ayrıca evrenin kendisine de uygulanmıştır, buna örnek olarakyöntemin, WMAP ve Planck deneylerinde Kozmik mikrodalga arka plan ışımasını çözümlemek için kullanılması gösterilebilir.

Diğer momentler
 Alanın ilk momenti, bir nesnenin, kayma gerilmesine karşı olan direnci ile ilgili özelliği.
 Alanın ikinci momenti, bir nesnenin, eğilmeye ve sekmeye karşı olan direnci ile ilgili özelliği.
 Eğilme momenti, Yapısal elementlerin(kiriş,kolon vs.) eğilmesi ile sonuçlanan bir moment'tir.
 Elektrik dipol momenti – İki veya daha fazla yük arasındaki yük farkını ve yönünü ölçen bir dipol moment'tir. Mesela aralarında d mesafesi bulunan –q ve q yükleri arasındaki elektrik dipol momenti şu şekilde belirtilir:
 Eylemsizlik momenti –  Dönme hareketi ile ilgili tartışmalarda kütle ile benzerdir. Nesnenin dönme oranındaki değişimlere karşı nesnenin gösterdiği direncin ölçümüdür.
 Eylemsizlik polar momenti, bir nesnenin, burulmaya(torsiyon) karşı olan direnci ile ilgili özelliği.
 Küresel multipol momentleri
 Manyetik moment –  manyetik bir kaynağın yönünü ve kuvvetini ölçen bir dipol moment'tir.
 Sismik moment, bir depremin büyüklüğünü ölçmek için kullanılan nicelik.
 Tork: Kuvvetin momenti

Tarihi
Fizikteki moment kavramı, matematik kavramı olan momentler'den türetilmiştir. Momentler prensibi, Arşimet'in keşfetmiş olduğu kaldıraçın çalışma prensibinden türetilmiştir. Arşimet nesneye uygulanan kuvvetinin momentinin, M = rF olduğunu belirtmiştir, burada F uygulanan kuvvet, ve r ise uygulanan kuvvetin nesneye olan mesafesidir.

Ancak moment teriminin tarihsel evrimi ve bu terimin matematik, fizik ve mühendislik gibi bilim dallarındaki kullanımnın ne zaman başladığı belirsizdir.

Kaynakça

Ayrıca bakınız
 Momentumun momenti –  çizgisel momentum'un dönme ile ilgili benzeri/eşleniğidir.
 Mekanik denge durumu – bir nesnenin belirli bir noktaya (pivot nokta) göre, saat yönündeki momentlerinin toplamı ile saat yönünün tersine olan momentlerinin toplamı eşit olacak şekilde ilgili nesne dengelendiğinde geçerlidir.
 Multipol (çok kutuplu) genişlemesi

Fiziksel nicelikler

Moment (fizik)


වික්‍රමසිංහ බී. රාජගුරු (උපත 1938 අගෝස්තු 31) ශ්‍රී ලංකා පොලිසියේ (IGP) 25 වැනි පොලිස්පති (1995 – 1998) විය.

රාජගුරු මහනුවර ශාන්ත අන්තෝනි විද්‍යාලයට ඇතුළත් විය.

1993 දී ඔහු වයස අවුරුදු 55 දී බලහත්කාරයෙන් විශ්‍රාම ගත් නමුත් 1994 පාර්ලිමේන්තු මැතිවරණයේදී පොදු පෙරමුණු රජය තේරී පත්වීමෙන් පසු දේශපාලන පළිගැනීම්වලට ලක්විය හැකි ජ්‍යෙෂ්ඨ පොලිස් නිලධාරීන්ට අභියාචනා කිරීමට සහ පිටුපසින් නැවත සේවයේ පිහිටුවන ලෙස ඉල්ලා සිටීමට ඔවුහු අවස්ථාව ලබා දුන්හ. -වැටුප්. රාජගුරු යළි සේවයේ පිහිටුවන ලද ජ්‍යෙෂ්ඨ නියෝජ්‍ය පොලිස්පති නිලයට පත් වූ නිලධාරීන් හය දෙනාගෙන් කෙනෙකි.

ඔහු 1995 ජූලි 29 වන දින පොලිස්පතිවරයා ලෙස පත් විය. 1996 දී ඔහු සූදුව, මත්ද්‍රව්‍ය, ගණිකා වෘත්තිය සහ නීතිවිරෝධී මත්පැන් අලෙවිය වැනි මහජන සාමයේ අපරාධ නැවැත්වීමට අවධානය යොමු කළ පොලිස් කොට්ඨාශයක් වන මධ්‍යම උප ප්‍රහාරක බලකාය (CAVSF) පිහිටුවන ලදී.

1996 දෙසැම්බර් 7 වන දින ශ්‍රී ලංකාවේ නියෝජ්‍ය ආරක්ෂක අමාත්‍ය අනුරුද්ධ රත්වත්තේ, හමුදාපති රොහාන් දළුවත්ත සහ රාජගුරු යන අය රැගත් ඇමරිකාවේ නිෂ්පාදිත බෙල් 212 ගුවන් හමුදා හෙලිකොප්ටරයක් දෙමළ ඊළාම් විමුක්ති කොටි සංවිධානයේ වැලිඔය හමුදා කඳවුරට උතුරින් සැතපුම් කිහිපයක් කඩා වැටුණි. ඔවුන් බේරා ගැනීමට යවන ලද කමාන්ඩෝ භටයින් විසින් සොයා ගැනීමට පෙර නිලධාරීන්  පාගමන් කළහ.

රාජගුරු 1998 අගෝස්තු 31 වැනිදා පොලිස් සේවයෙන් විශ්‍රාම ගියේය. ඔහුගෙන් පසු ලක්දාස කොඩිතුවක්කු පොලිස්පති විය.

ග්‍රන්ථ නාමාවලිය

 Sri Lanka Police Service, Center for the Study of Crime, Delinquency, and Corrections, Southern Illinois University

යොමු කිරීම්

ජීවමාන ජනයා
1938 උපත්

වික්‍රමසිංහ රාජගුරු


හිමෝ‍ෆිලියාව () යනු ජාන හරහා සම්ප්‍රේෂණය වන රෝගී තත්වයකි.

මූලාශ්‍ර

රෝග

හිමෝෆීලියා


Akzess steht für:
 Akzess (Gebet), lateinisch accessus ad altare, deutsch "Annäherung, Zutritt"
 Akzess (Wahlmodus), bis 1904 eine mögliche Form der Papstwahl

Siehe auch:
 Access (Begriffsklärung)

Akzess


Julien Thiennot (líka kallaður Orteil) er franskur JavaScript forritari. Hann er best þekktur fyrir að gera Cookie Clicker.

Frakkar

Julien Thiennot


Lars Bender () este un fotbalist german , care joacă ca mijlocaș defensiv sau în bandă la Bayer Leverkusen din Bundesliga din Germania și la Echipa națională de fotbal a Germaniei.

Este fratele geamăn a lui Sven Bender. Cei doi sunt sponsorizați de Adidas.

Echipa națională
A făcut parte din echipa națională a Germaniei u-19, care a câștigat campionatul european u-19 a UEFA.
A fost chemat la echipa de seniori, în septembrie 2011, făcându-și debutul ca substitut pentru partenerul sau de la Leverkusen Simon Rolfes într-o remiza 2-2 cu Polonia.
Bender a fost ales ca parte din echipa germaniei pentru Euro 2012. A fost membru supleant în victoria germaniei cu 1-0 împotriva Portugaliei, în primul meci din Grupa B. Apoi s-a întors pentru a fi un substitut în cea de-a doua victorie a germaniei cu 1-0 contra Olandei.
A fost titular în cel de-al treilea meci din Germania, victorie cu 2-1 împotriva Danemarcei. În ultimul meci pentru Grupa B a marcat golul care a lăsat rezultatul la 2-1 (în favoarea germanilor).

Pe 8 mai 2014, Bender a fost inclus în lista preliminară de 30 de jucători de antrenorul Joachim Löw , cu o vedere de la etapa finală a turneului din Brazilia.

Cluburi

Câștigătorii

Campionate internaționale

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1989
fotbaliști germani
Fotbaliști ai Bayer Leverkusen
Fotbaliști la Jocurile Olimpice de vară din 2016

Lars Bender


Peter Jørgensen (født 17. april 1911 i Rødding, Sønderjylland, død 1. maj 1974) var en dansk maskinarbejder, fagforeningsmand og politiker.

Han var søn af Morten Jørgensen (død 1959) og hustru Hansine f. Knudsen. Peter Jørgensen udgik fra folkeskolen, var på Aarhus tekniske Skole og på flere højskoleophold både i Danmark, Norge og Sverige, blev udlært maskinarbejder hos G. Meier Jæger i Aarhus 1931, hvor han arbejdede som svend til 1937, og var ansat ved DSB's centralværksteder i Aarhus fra 1938. Han gik ind i fagbevægelsen, var formand for Smede- og Maskinarbejdernes Fagforening afd. II (DSB, Aarhus 1945-53) og medlem af hovedbestyrelsen for Dansk Smede- og Maskinarbejderforbund 1947-53.

Han var medlem af hovedbestyrelsen for Danmarks socialdemokratiske Ungdom 1934-40, formand for Socialdemokratiets Søndre Afdeling, Aarhus, fællesformand for de socialdemokratiske foreninger i Aarhus 1946-73, formand for Demokraten 1954-72 og var medlem af Folketinget for Socialdemokratiet fra 1950 til 1971. Han var medlem af Folketingets Finansudvalg fra 1956.

I en periode var han bestyrelsesmedlem i Århus tekniske Skole, Århus Teknikum og Jydsk Teknologisk Institut samt formand for De tekniske skolers Landsforening.

Han blev gift 25. april 1936 med Irma Elinor Thomsen (født 4. marts 1917), datter af Martin Thomsen (død 1937) og hustru Sofie f. Sørensen.

Kilder
 Kraks Blå Bog 1967
 Peter Jørgensen, arkivskaber, i Statens Arkiver

Personer i Kraks Blå Bog (afdøde)
Ansatte i DSB
Fagforeningsfolk fra Danmark
Tidligere folketingsmedlemmer fra Socialdemokraterne
Folketingsmedlemmer i 1950'erne
Folketingsmedlemmer i 1960'erne
Folketingsmedlemmer i 1970'erne
Personer fra Rødding

Peter Jørgensen (politiker)


Hohenfelde Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Steinburg iline bağlı yerleşim yeri. 17,94 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 30 Haziran 2005 itibarıyla yaklaşık 957 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Peter Gaden tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-horst.de

Steinburg iline bağlı yerleşim birimleri

Hohenfelde, Steinburg


é uma halterofilista japonesa, medalhista olímpica.

Carreira

Ando conquistou a medalha de bronze nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio, após levantar 214 kg na categoria feminina para pessoas com até 59 kg. Ela machucou o joelho três semanas antes das Olimpíadas de 2020, mas se reabilitou para competir.

Halterofilistas olímpicos do Japão
Halterofilistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Mikiko Ando


El misil UGM-73 Poseidon fue el segundo sistema de misil balístico de la US Navy, con base en submarinos. Estaba propulsado por un cohete de combustible sólido de dos etapas. A partir de 1972 reemplazó al UGM-27 Polaris. Poseidon contaba con avances en cuanto a precisión y  características de sus cabezas explosivas. El Poseidon a su vez fue sucedido por el Trident I en 1979, y el Trident II en 1990. El Poseidon medía 10,4 m de largo y pesaba 29.200 kg.

Historia

En 1963 comenzó el desarrollo de una versión de mayor alcance del misil Polaris basado en agrandarlo lo más posible dentro de las limitaciones que imponían los tubos de lanzamiento. Ciertas pruebas habían permitido comprobar que los misiles Polaris podían ser operados sin problema en los tubos de lanzamiento en los que se habían quitado su recubrimiento interior de fibra de vidrio y los anillos de ubicación.

En noviembre el proyecto fue designado bajo el nombre de Polaris B3, pero finalmente el misil fue denominado Poseidon C3 para enfatizar los avances técnicos sobre su predecesor. El C3 fue la única versión que se produjo del misil, y se le dio la denominación UGM-73A.

El programa de producción de 619 misiles UGM-73A Poseidon se completó en 1975. Se desplegaron un total de 496 misiles en 31 submarinos  portadores de misiles de los tipos Lafayette, James Madison y Benjamin Franklin.

Un poco más largo y mucho más voluminoso y pesado que el Polaris A3, el Poseidon tenía el mismo alcance (4600 km), mayor capacidad de carga, mejor precisión, y capacidad MIRV. El Poseidon podía transportar hasta catorce cabezas explosivas termonucleares W68 contenidas en vehículos Mark 3 de reingreso con la finalidad de aumentar la cantidad de blancos que podía alcanzar. La elevada velocidad de reingreso de diseño fue un intento de imponerse sobre sistemas de defensa tipo sprint ABM.

Al igual que con el Polaris, se consideró que encender el motor del cohete cuando el misil aún se encontraba en el submarino era sumamente peligroso. Por ello, el misil era eyectado desde su tubo de lanzamiento utilizando vapor a alta presión provisto por una caldera alimentada con combustible sólido. El motor principal del cohete se encendía automáticamente en cuanto el misil se encontraba a una altura de 10 m sobre el submarino.

Véase también
 Lista de misiles

Referencias

Misiles de Estados Unidos
Lockheed Corporation
SLBM

UGM-73 Poseidon


Operacija Brđani '91 je bila hrvatska vojna oslobodilačka akcija u Domovinskom ratu.

Bila je to prva oslobodilačka akcija Hrvatske vojske na području Banovine. Bio je to prvi veći protuudar na sisačkom području. U akciju su krenuli 22. kolovoza pripadnici 2. bojne 2. "A" brigade ZNG-a, uz dragovoljce 57. bojne "Marijan Celjak" i pripadnike MUP-a. Hrvatske su snage bile slabo naoružane i tehnički dosta inferiornije u odnosu na velikosrpskog agresora. Moral u hrvatskim postrojbama bio je vrlo visok, jer je bila snažna motivacija, ljubav prema hrvatskoj domovini a za ovaj pothvat u ovakvim odnosima trebala je velika hrabrost. Velikosrpske osvajače vodili su razarački i pljačkaški motivi i prema ovom području odnosili su se kao prema plijenu a ne kao prema domovini, što je sve skupa davalo prednost hrvatskim snagama. Hrvatske su snage ciljale zadržati nadiranje neprijateljskih velikosrpskih snaga te deblokirati i osloboditi komunikaciju Sisak – Sunja. Napad se zbio u vrijeme kad su hrvatske snage bile u stalnoj defenzivi i hrvatska sela su redom padala pod osvajače, a njihove hrvatske stanovnike velikosrpski osvajači su nesmiljeno ubijali. Cijela Banovina je gorila od osvajačke paljbe.

Jedna je hrvatska satnija dobila zadaću djelovati na glavnom udarnom pravcu i pri tom uništiti neprijateljske položaje, srušiti barikade te probiti cestu ka Sunji. Krenuli su iz Komareva oko polnoći, okolnim putevima preko Madžara, Letovanaca, Čakala, Trnjana te izašli na cestu Brđani Kosa gdje su oslobađali hrvatska sela. Izašavši na cestu morali su pričekati ostale snage. Pristizanjem pojačanja mogli su se upustiti u smjelu akciju daljnjeg oslobađanja. Čekanje pojačanja predstavljalo im je kratki predah pred daljnje akcije. Nakon što je stiglo, pošli su ka Sunji. Žestoke su borbe izbile kod Brđana Ceste. Od položaja na pruzi željezničke postaje Sunja, velikosrpski su agresori napali ih brzometnom paljbom pri čemu su smjesta poginula petorica boraca, a 17-ero je bilo lakše i teže ranjeno. Zatim je uslijedila obostrana pucnjava koja je potrajala oko četrdesetak minuta. Ujutro se je spustila jutarnja sumaglica što je omogućilo hrvatskim osloboditeljima živi se izvući iz vrlo nepovoljna položaja na otvorenoj cesti gdje su bili izloženi neprijateljskoj paljbi.

Na hrvatskoj je strani poginulo pet hrvatskih gardista 2. bojne 2. Gardijske brigade Gromovi: Ivica Hrnčević, Ivan Devčić, Osman Muratagić, Žan Marot i Alen Glavan, a 17 ih je ranjeno. Spomen obilježje poginulim hrvatskim braniteljima nalazi se u sunjskom naselju Brđani Cesta.

Izvori

Bitke u Domovinskom ratu

Operacija Brđani '91


Capul de zimbru este un film românesc din 1996 regizat de Nicolae Mărgineanu după o povestire omonimă a lui Vasile Voiculescu. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Dragoș Pâslaru, Remus Mărgineanu și Andrei Finți.

Rezumat

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

 Dragoș Pâslaru — căpitanul Tomuț, originar dintr-o spiță de vechi boieri moldoveni
 Remus Mărgineanu — colonelul român, comandantul unei unități militare aflate pe linia frontului, decorat cu ordinul german Crucea de Fier
 Andrei Finți — generalul german venit în vizită la unitatea militară română
 Alexandru Jitea — maiorul german, translatorul generalului, originar dintr-o domniță moldoveană care s-a măritat în secolul al XVII-lea cu un prinț lituanian
 Valentin Popescu — lt. Cerchez, comandantul patrulei de pe linia frontului
 Adrian Titieni — căpitanul Doru, un ofițer originar din Ardeal
 Stelian Nistor — lt. Mihai, un ofițer cu mustață
 Romeo Pop — lt. Romeo, un ofițer cu talent poetic
 Marius Drogeanu — lt. Stan, un ofițer cu ochelari
 Adrian Găzdaru — locotenent în unitatea militară română
 Gavril Pătru — soldatul Vanghele, care a fost trimis la arest pentru braconaj
 Cristian Toma — sergentul Cosma (menționat Toma Cristian)
 Ștefan Potzolli
 Costel Cașcaval — soldatul care îndeplinește misiunea de santinelă
 Mihai Răzuș
 Tiberiu Păun
 Mircea Drîmbăreanu
 Răzvan Roxin
 Marius Nănău
 Ionel Popescu
 Dragoș Stemate — un soldat care servește la masă
 Bogdan Talașman — soldatul cu ochelari care servește la masă
 Gabriel Coveșeanu
 Mihai Danu
 Florin Andrei Rusu
 Radu Zetu
 Alin Panc
 Iulian Grigoriu

Note

Legături externe

Vezi și
 1996 în film

Filme din 1996
Filme regizate de Nicolae Mărgineanu
Filme românești
Filme în limba română
Filme dramatice românești
Ecranizări de opere literare românești

Capul de zimbru (film)


Luigi Ziliotto (8 de fevereiro de 1863–6 fevereiro de 1922) foi um político italiano e irredentista. Ziliotto também foi um senador italiano e um podestà de Zara (Zadar) por diversas vezes.

Mortos em 1922
Nascidos em 1863
Políticos da Itália

Luigi Ziliotto


Heinrich Ernst Beyrich (født 31. august 1815 i Berlin, død 9. juli 1896 sammesteds) var en tysk geolog og palæontolog.

Efter at have fuldendt sine naturhistoriske studier ved Berlins Universitet knyttedes Beyrich til det derværende naturhistoriske museum og overtog 1857 ledelsen af den palæontologiske samling. Beyrich udnævntes 1865 til professor i geologi og palæontologi ved Berlins Universitet og ved Bjergakademiet og blev 1875 meddirektør ved den preussiske geologiske undersøgelse. Stor indflydelse fik Beyrich ved sin lange virksomhed som universitetslærer, idet han uddannede en mængde elever. Han var 1848 medstifter af Deutsche geologische Gesellschaft og offentliggjorde en stor mængde videnskabelige afhandlinger, hvoraf navnlig kan fremhæves den desværre ufuldendte Die Conchylien des norddeutschen Tertiargebirges (1853—57).

Kilder

Geologer fra Tyskland
Palæontologer
Museumsfolk fra Tyskland
Professorer fra Tyskland
Ansatte ved Humboldt-Universität zu Berlin
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Tysksprogede forfattere
Tyskere i 1800-tallet
Personer fra Berlin

Heinrich Ernst Beyrich


An Kniphofia isoetifolia in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Ferdinand von Hochstetter. An Kniphofia isoetifolia in nahilalakip ha genus nga Kniphofia, ngan familia nga Xanthorrhoeaceae.

Mabibilngan ini ha Ethiopia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kniphofia

Kniphofia isoetifolia


Terry Butler (, 10. studenoga 1967.) američki je death metal basist.

Svirao je u sastavu Death od 1987. do 1990. godine. Bio je naveden na albumu Leprosy kao basist iako na njemu nije svirao. Jedini album sastava s Butlerom je Spiritual Healing. Od 1994. do 2011. bio je u skupini Six Feet Under. Također je svirao u grupi Massacre. Od 2010. svira u Obituaryju. Također je član sastava Denial Fiend.

Ima ženu i troje djece. Šogor je Grega Galla, bivšeg bubnjar Six Feet Undera.

Diskografija

Izvori

Američki basisti heavy metala
Death metal

Terry Butler


Traces of Sadness (Live in Estonia) ist der Titel eines Konzertmitschnitts der estnischen Pop-Rock-Girlgroup Vanilla Ninja. Die Live-Aufnahme aus dem Jahr 2004 zeigt ein Konzert, das die Band vor etwa 15.000 Fans in Tallinn, der Hauptstadt ihres Herkunftslandes, gab. Traces of Sadness (Live in Estonia) ist seit August 2004 als DVD-Veröffentlichung erhältlich, im gleichen Monat kam es zudem zur Erstausstrahlung im deutschsprachigen Fernsehen auf Sat.1.

Das Konzert

Ablauf
Vanilla Ninja starten in das circa eineinhalbstündige Konzert mit der Debütsingle Tough Enough. Bis auf Destroyed by You werden im Folgenden alle Songs des Albums Traces of Sadness in veränderter Reihenfolge gespielt, zudem kommt das estnische Stück Pie Jiesu zur Aufführung.

Setliste

Veröffentlichung und Ausstrahlung
Die DVD-Veröffentlichung von Traces of Sadness (Live in Estonia) enthält neben dem Konzert vier Musikvideos. Darüber hinaus ist im Bonusmaterial ein Interview mit der Band, eine Diskografie mit Titellisten und Erstveröffentlichungsdaten sowie eine Bildergalerie zu finden. Die von David Brandes' Musiklabel Bros Music produzierte und über Sony BMG vertriebene DVD erschien am 30. August 2004 im deutschsprachigen Raum. Während der TV-Ausstrahlung auf Sat.1 wurden mehrere Werbeblöcke geschaltet. Jedem Lied folgte eine kurze Interview-Szene mit der Band.

DVD-Bonusmaterial
Musikvideos:
 Tough Enough (3:24)
 Don't Go Too Fast (3:11)
 Liar (3:38)
 When the Indians Cry (3:32)
 Making Of (10:00)

Extras:
 Interview (11:00)
 Galerie
 Biografie
 Diskografie

Quellen

Vanilla Ninja
Album 2004
Livealbum
Videoalbum

Traces of Sadness (Live in Estonia)


Salomonov operativni obred (fran. Rite opératif de Salomon, ROS) je masonski obred koji se pojavio 1960-ih kao rezultat istraživanja Jacquesa de La Personnea, tadašnjeg predsjednika Povjerenstva za obrede i zamjenika velikog govornika Velikog orijenta Francuske. Slobodnim zidarima koji ga prakticiraju predlaže vrlo simboličan pristup slobodnom zidarstvu s posebnim naglaskom na ceremonijalu sastanaka lože. Ovaj se obred uglavnom prakticira unutar velike lože Inicijacijski i tradicionalni red kraljevske umjetnosti (fran. Ordre initiatique et traditionnel de l'Art royal, OITAR) koji je La Personne i osnovao 1974. godine.

Povijest
Jacques de La Personne, koji je ušao u Veliki orijent Francuske 1959. godine, pripada ovoj generaciji slobodnih zidara koji su strastveni u proučavanju Francuskog obreda iz izvornih tekstova, poput Renéa Guillya, npr. Iniciran je u Loži "Les Inséparables du Progrès" u kojoj je bio i starješina 1964. godine. Postavši zamjenikom velikog govornika i predsjednikom Povjerenstva za obrede Velikog Orijenta Francuske dobio je mandat za stvaranje Lože "Les Hommes" koja u eksperimentalnom obliku prakticira rezultat njegova rada, odnosno: prva tri stupnja onoga što će postati Salomonov operativni obred. Loža je formirana  1972. godine.

Loža "Les Hommes" još uvijek prakticira ovaj obred. Nakon toga, u želji nastavka stvaranja izvornog obreda u 20. stoljeću na slobodniji način stvara Inicijacijski i tradicionalni red kraljevske umjetnosti (OITAR) u siječnju 1974. godine. OITAR se odvaja od Velikog orijenta Francuske te se formira kao neovisna velika loža. Prva loža stvorena u novom okviru, "Les Fondateurs", postala je loža broj 1 u OITAR-u.

Skoro deset godina, u suradnji s članovima Velikog orijenta Francuske ali i Le Droit Humain, radio je na razvoju obreda kako u smislu knjiga rituala (ceremonije po stupnjevima i sl.), tako i u smislu knjiga s uputama o radu redova i njegovih loža. Početkom 1980-ih nastavlja se projekt usavršavanja obreda unutar istraživačke lože: formirana je Loža "Hermes". To uključuje eksperimentiranje s novom simboličkom strukturom, a posebno s drugačijim redoslijedom masonskih stupnjeva. Cilj njezina utemeljitelja je bio učiniti drugi stupanj plave lože (od prva tri stupnja) simboličnim središtem obreda.

Struktura stupnjeva
Salomonov operativni obred, koji se prakticira u OITAR-u, ima devet stupnjeva podijeljenih u tri reda:

Prvi red: Radnički red graditelja hrama (fran. Ordre Œuvrier des Bâtisseurs du Temple), obrtnički put u pet stupnjeva
 1° – učenik (Apprenti)
 2° – pomoćnik (Compagnon)
 3° – majstor (Maître)
 4° – tajni majstor (Maître Secret)
 5° – majstor mason znaka (Maître Maçon de la Marque)
Drugi red: Viteški red Solomonovog hrama (Ordre Chevaleresque du Temple de Salomon), viteški put u dva stupnja
 6° – vitez kraljevskog luka (Chevalier de l'Arche Royale)
 7° – vitez ružinog križa (Chevalier Rose-Croix)
Treći red: Unutarnji red Svetog hrama (Ordre Intérieur du Saint Temple), svećenički put u dva stupnja
 8° – putnik svjetlosti (Passeur de Lumière)
 9° – majstor neizrecivog imena (Maître du Nom Ineffable)

Prva tri stupnja (pripravnik, suradnik, majstor) vode se, kako zahtijeva masonska tradicija, neovisno o potonjim stupnjevima (od četvrtog stupnja) koji se nazivaju "Savršenstvo" (de Perfection). S prva tri stupnja upravlja opći veliki majstor, okružen vijećem teritorijalnih velikih majstorima. Stupnjevima "Savršenstva" upravlja Vrhovno univerzalno vijeće obreda (Suprême Conseil universel du Rite).

Regalije za Salomonov operativni obred temeljene su na plavoj i bijeloj boji.

Vidi još
 Popis masonskih obreda

Izvori

Vanjske poveznice

Masonski obredi
Slobodno zidarstvo u Francuskoj

Salomonov operativni obred


La proteína-N(pi)-fosfohistidina azúcar fosfotransferasa (EIIB) (EC 220.127.116.11) es una enzima que cataliza la reacción:

 Proteína EIIB N(pi)-fosfo-L-histidina/cisteína + azúcar  proteína EIIB + azúcar fosfato

El sustrato proteico es una proteína fosfotransportadora de bajo peso molecular (9,5 kDa). La proteína sustrato es fosforilada en una reacción catalizada por la enzima fosfoenolpiruvato-proteína kinasa (EC 220.127.116.11) y actúa como donante del grupo fosfato. La EIIB translocaliza el azúcar que fosforila al interior de la célula. Las aldohexosas, sus glicósidos y sus alditoles son fosforilados en el oxígeno 6 (O-6). La fructosa y la sorbosa en O-1. La glicerina y los disacáridos actúan también como sustratos.

Sistema fosfotransferasa para azúcares

Las bacterias han evolucionado un mecanismo único para importar carbohidratos, el sistema fosfotransferasa para azúcares (PTS). El PTS sincroniza el transporte y fosforilación del azúcar utilizando algunas proteínas en una cascada de fosforilación de cinco etapas. Con algunas variaciones, el PTS tiene tres proteínas:

 En el citoplasma el fosfoenolpiruvato fosforila la fosfoenolpiruvato-proteína kinasa (Enzima I, EI) que transfiere el grupo fosforilo a la histidina de la proteína fosfotransportadora (HPr).
 Desde la HPr, el grupo fosforilo es transferido a los transportadores asociados a la membrana y específicos para los azúcares (Enzima II, EII).
 Cada transportador se compone de dos dominios citoplasmáticos (EIIA y EIIB) y un dominio integrado en la membrana (EIIC). En la EII, EIIA acepta el grupo fosforilo desde la HPr y se lo da a la EIIB, mientras que la EIIC media en la translocación del azúcar con la EIIB proporcionando el grupo fosforilo. La EIIB es la enzima proteína-N(pi)-fosfohistidina azúcar fosfotransferasa (EC 18.104.22.168).

Aparte de controlar la translocación de azúcares, el estado de fosforilación de las proteínas del PTS está también asociado con la regulación de rutas metabólicas y de señalización en las células bacterianas.

Tipos de dominios

De acuerdo a los análisis estructurales y secuenciales realizados, el dominio proteína-N(pi)-fosfohistidina azúcar fosfotransferasa (EIIB) puede dividirse en cinco grupos según la siguiente tabla:

El dominio tipo 2 se encuentra en algunas proteínas bacterianas reguladoras de la transcripción. En estos casos, el dominio EIIB se encuentra asociado con otros dominios como el HTH tipo DeoR o el dominio regulador de la PTS.

Enlaces externos

 Protopedia.
 Ficha de la base de datos PROSITE para la EIIB.
 Ficha de la base de datos ExPASy.

EC 2.7.1

Proteína-N(pi)-fosfohistidina azúcar fosfotransferasa


Vargulina, também conhecida como luciferina de cipridinídeos, Luciferina de Cypridina, ou luciferina de Vargula, é a luciferina encontrada no ostracodos Cypridina hilgendorfii, também chamado de Vargula hilgendorfii. Esses ostracodes de fundo emitem uma corrente de luz na água quando perturbados, presumivelmente para evitar a predação. A vargulina também é utilizada pelo peixe Porichthys.

História
Um procedimento de extração parcial foi desenvolvido em 1935, que envolvia reagir o composto com Cloreto de benzoíla para separá-lo dos componentes solúveis em água. O composto foi isolado e purificado em cristais por Osamu Shimomura. A estrutura do composto foi confirmada alguns anos depois. Experimentos de alimentação isotópica sugerem que o composto é sintetizado no animal a partir de três aminoácidos: triptofano, isoleucina e arginina.

Propriedades
A vargulina é um composto orgânico de fórmula molecular C22H27N7O e massa molar de 417,50 g/mol. É um sólido cristalino e sua estrutura foi elucidada por análise química e espectroscopia. É insolúvel em água e é estável em pH neutro.

Aplicações
A vargulina tem sido amplamente utilizada como um corante biológico para rastrear processos bioquímicos e atividades celulares em estudos de biologia marinha e pesquisa médica. Além disso, a bioluminescência baseada na vargulina é usada em pesquisa científica para estudar processos bioquímicos e interações celulares.

Ligações externas
 Vargulina no PubChem

Compostos químicos

Vargulina


Autonomna estonska gubernija (est.: Autonoomne Eestimaa kubermang, rus.: Эстля́ндская автоно́мия) bila je autonomna gubernija Ruske Republike koja je postojala od studenoga 1917. do veljače 1918.

Povijest
Autonomna estonska gubernija nastala je kao rezultat ruske Februarske revolucije 1917. Po uzoru na nju i u Estoniji je izbio val štrajkova i demonstracija. Osnivani su sovjeti po tvornicama, vojarnama, selima i gradovima i brojne političke stranke.
Demonstranti su 2. ožujka 1917. srušili carsku gubernijsku vladu u Tallinnu, oslobodili političke zatvorenike i formirali narodnu miliciju.

Privremena vlada Ruske Republike odobrila je 3. siječnja 1917. dekret o novoj upravi Estonske gubernije i time je ona postala Autonomna estonska gubernija.

Za vrijeme Ruskog Carstva Estonija je bila podijeljena na dvije gubernije; Estonsku na sjeveru (taj teritorij je otprilike odgovarao Danskoj Estoniji) i sjevernog dijela Latvijske gubernije, u kojem su većina stanovnika bili Estonci. Ta su dva područja spojena dekretom privremene vlade Ruske Republike u ožujku 1917.

Privremena vlada Ruske Republike je 5. ožujka za komesara Estonske gubernije postavila Jaana Poska, gradonačelnika Tallinna, koji je iz redova Estonaca izabrao rajonske komesare i komandante milicije.

Organizirani su opći izbori za Estonski gubernijski sovjet (est.: Maapäev) - privremeni parlament, u kojem su velik broj mandata dobile su menjševičke i boljševičke frakcije Ruske socijal-demokratske radničke partije.
Prva sjednica Gubernijskog sovjeta (Maapäev) održana je u Tallinnu 1. svibnja 1917.
Odnosi između estonskih patriota i onih koji su bili naklonjeni boljševičkim idejama bili su napeti, tako da je među njima izbijalo mnogo sukoba.

U travnju 1917. uz dopuštenje privremene vlade Ruske Republike, u Ruskoj carskoj vojsci formirane su prve estonske nacionalne jedinice, koje su kasnije spojene u estonsku diviziju.

Dva dana prije Oktobarske revolucije u Sankt Peterburgu, 5. studenoga 1917. lider
estonskih boljševika Jaan Anvelt poveo je svoje ljevičarske istomišljenike u Tallinn i 9. studenoga silom preuzeo vlast od komesara Jaana Poske. No, Estonski je gubernijski sovjet (Maapäev) odbio priznati taj čin proglasivši ga pučem i povukao se u ilegalu.

Za vrijeme vladavine proboljševičkog estonskog sovjeta, Ants Dauman, novoizabrani gradonačelnik Narve, uz dopuštenje Sveruskog središnjeg politbiroa organizirao je referendum na kojem su građani trebali odlučiti da se gradovi Narva i susjedni Ivangorod odcijepe iz Petrogradske gubernije i priključe novoj Autonomnoj estonskoj guberniji.
Kako je 80% stanovnika glasalo za, estonski politbiro priznao je rezultate referenduma i teritorijalno proširenje Estonije. Premda se to dogodilo pod boljševičkim režimom, i kasnija estonska vlada priznala je referendum i priključenje Narve i Ivangoroda Estoniji.

Na izborima za estonsku Ustavotvornu skupštinu održanim 1918. političke stranke koje su se zalagale za estonsku neovisnost dobile su gotovo 2/3 glasova, a sudeći prema međurezultatima, boljševici su pali na 37,1%. Razočarani boljševici prekinuli su izbore i proglasili izvanredno stanje u gradovima 27. siječnja i započeli s progonom političkih protivnika.

U veljači 1918. nakon propasti Brest-Litovskih mirovnih pregovora između Ruske SSR i Njemačkog Carstva, Njemačka carska vojska okupirala je Estoniju, a boljševičke snage povukle su se u Rusiju.
Dan prije nego što su njemačke snage ušle u Tallinn 23. veljače 1918., Estonski komitet spasa Estonskog sovjeta Maapäeva izašao je iz ilegale i izdao Deklaraciju o neovisnosti.

Taj dan se i danas slavi kao dan Estonske nezavisnosti, iako je Estoniji nakon tog trebalo gotovo 9 mjeseci da se oslobodi od okupacijskih snaga.
Najprije su se povukle njemačke snage nakon kapitulacije 11. studenoga 1918., a nakon toga i Crvena armija koja se nakratko vratila i okupirala Estoniju.

Izvori

Vanjske poveznice

 Eesti iseseisvuse sünd (1917–1920) (est.)

Estonija u Prvom svjetskom ratu

Autonomna estonska gubernija


Mort d'une sensation (Гибель сенцации) est un film de science-fiction soviétique réalisé par  et sorti en 1935.

Synopsis
Un jeune savant soviétique met au point des robots qui vont remplacer les ouvriers qui travaillent à l'usine...

Résumé
 thumb | Mort d'une sensation, une scène du film.
 thumb | Mort d'une sensation, une scène du film.
Jim Ripple, un ingénieur soviétique issu d'une famille d'ouvriers, invente une nouvelle race de robots en vue d'aider le prolétariat pour le soulager de la pénibilité du travail à la chaîne en usine. Il théorise ainsi que la production bon marché rendra tous les biens de consommation si bas dans le coût d'achat que le capitalisme tombera inéluctablement. Cependant, les ouvriers ne partagent pas son point de vue et il est très vite considéré par ses proches comme un traître. Passant outre leur approbation, il poursuit ses recherches et met au point un élément clé de son invention, un condensateur à haute capacité qui alimente les robots. Lorsque le gouvernement commence à s'intéresser à son projet, il le détourne de son but initial en imaginant que ces robots puissent également être utilisés comme des armes de guerre.

Plus tard, Ripple se voit allouer des fonds ainsi qu'une usine top secrète pour lancer la production de robots en série. Ces derniers sont totalement dénués du sentiment de l'autonomie ou de l'intelligence et sont uniquement contrôlés par onde radio via le son, qui explique la raison de Ripple à utiliser un saxophone pour les commander. Complètement ivre, il fera même danser les robots pour s'amuser. Un jour, alors que la grève sévit dans une usine où travaille le frère de Ripple, l'administration remplace les travailleurs en grève par des robots. Constatant que les cheminées de la fabrique fument, une délégation de travailleurs s'y rend, mais ne voit aucun briseur de grève; à la place il y a les êtres mécaniques qui travaillent sur les chaînes de montage.

La tension commence à monter et la réunion se termine par un accident lorsque Ripple tente de montrer les capacités d'un robot aux ouvriers, si bien qu'un des ouvriers meurt. Cela déclenche un conflit violent entre les travailleurs et l'administration de l'usine, qui fait appel à l'armée pour maintenir l'ordre. Après avoir pris connaissance de la situation, les militaires décident d'utiliser les robots comme arme contre les ouvriers. Les robots sont alors commandés par un officier assis dans un tank à l'aide d'un dispositif de télécommande radio. Afin d'empêcher les hostilités, Ripple tente d'arrêter les robots avec un saxophone mais se fait tuer. Finalement, les ouvriers prennent le contrôle des robots à l'aide de leur propre dispositif de télécommande, qu'ils ont assemblé secrètement auparavant. Ils utilisent les formules de mesures du tout premier robot de Ripple et parviennent à stopper la production d'assemblage de nouveaux robots.

Fiche technique
 Titre : Mort d'une sensation ' Titre original :
 Réalisation :
 Scénario : Gueorgui Grebnev
 Montage : Mark Magidson
 Musique : Sergueï Vassilenko
 Société de production et de distribution : Mejrabpomfilm

 Pays d'origine : URSS
 Langue : Russe
 Format : Noir et blanc
 Genre : Film de science-fiction et Film dramatique
 Durée : 85 min
 Dates de sortie :
  :

Distribution
 Sergueï Vecheslov : Jim Ripple
 Vladimir Gardine : Jack Ripple
 Maria Volguina : Claire Riettle, la sœur de Jim
 Anna Tchekoulaïeva : Mary Ripl, la femme de Jack
 Vassili Orlov : Charlie, l'ouvrier
 Sergueï Martinson : Diether, artiste de music-hall
 Sergueï Minine : Tom, un ouvrier
 Nikolaï Rybnikov : le maréchal
 P. Poltoratsky : Percy Grimm, ministre
 W. Ranine : Hamilton Grimm
 N. Ablov : Rotterdem, banquier
 Alexandra Khokhlova : Fille aux poupées

Autour du film

 Le documentaire français Le temps des ouvriers, réalisé par Stan Neumann, reprend un extrait du film pour illustrer le système du chrono-analyse lors du travail à la chaîne et l'épuisement des ouvriers.
 Bien que l'abréviation "R.U.R." soit utilisée pour les robots, le scénario du film n'est basé qu'indirectement sur la mise en scène de la pièce R.U.R. (1920) du tchécoslovaque Karel Čapek, mais est plutôt adapté du roman  () (1929) de l'Ukrainien .

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 David Christopher, "Stalin's "Loss of Sensation": Subversive Impulses in Soviet Science-Fiction of the Great Terror, " Journal of Science Fiction, Vol. 1, No. 2 (May, 2016), 18-35.

Liens externes

 Гибель сенсации (1935) — Кинопоиск (kinopoisk.ru)
 Vidéothèque CNES : Le robot de cinéma

Film soviétique sorti en 1935
Film de science-fiction soviétique
Film en russe
Film soviétique en noir et blanc
Adaptation d'une pièce de théâtre au cinéma
Film mettant en scène un robot
Karel Čapek
Adaptation d'un roman ukrainien au cinéma

Mort d'une sensation


අමාවක යනු සිංහල මාසයක අවසාන දිනයයි. චන්ද්‍ර මාසයක අව පක්‍ෂයේ වන අවසාන තිථියක් වන මෙය, චන්ද්‍රයා නොපෙනෙන දිනයයි.

අඳුරාමග ලෙස පරිණිත ජන සිංහලේ හඳුන්වන මෙය අඳුරාමක, කාලචන්ද්‍ර ලෙසද සංස්කෘත සිංහලේ යෙදේ.

මූලාශ්‍ර

සිංහල මාස
චන්ද්‍ර මාසයක අව පක්‍ෂයේ දින

අමාවක


Ricardo Alexandre Paulo Ribeiro (* 19. August 1981 in Lissabon) ist ein portugiesischer Fado-Sänger.

Werdegang
Ricardo Ribeiro ist im Ajuda-Viertel von Lissabon aufgewachsen, wo er mit 12 Jahren erstmals in einer Musikschule auftrat. Neben Alfredo Marceneiro war es vor allem Fernando Maurício, dessen Gesang ihn beeindruckte und dessen Protegé er wurde. Mit 15 Jahren sang er regelmäßig mit ihm im Fado-Lokal Os Ferreiras. Danach sang er im NóNó im Bairro Alto, was ihm im Anschluss den Wechsel zu den alteingesessenen Lokalen O Faia und Luso ermöglichte.

War er 1996 im Coliseu dos Recreios bereits Zweiter geworden, so erreichte er 1997 und 1998 den ersten Platz in der seit 1945 jährlich veranstalteten "Grande Noite do Fado de Lisboa" ("Große Nacht des Lissabonner Fado"). Häufig wurde er von dem Gitarristen Adelino dos Santos begleitet.

Seine erste veröffentlichte Aufnahme war sein Beitrag im Jahr 2004 zur Amália-Rodrigues-Tribut-Compilation des Labels World Connection. Im selben Jahr erschien sein Debütalbum. 2005 erhielt er von der Stiftung Amália Rodrigues den Preis für die männliche Neuentdeckung des Jahres. Im selben Jahr sang er neben Celeste Rodrigues, Argentina Santos und Alcindo de Carvalho im Stück "Cabelo Branco é Saudade" (in etwa: "Weiße Haare stehen für Sehnsucht"). Inszeniert von Ricardo Pais, ging das Stück nach den Aufführungen am Teatro Nacional de São João auf Tournée u. a. nach Paris (Cité de la musique), Madrid (Teatro de la Abadia),  Neapel (Teatro Mercadante), Porto (Casa da Música) und Frankfurt am Main (Oper Frankfurt).

Ribeiro wirkte 2007 bei Carlos Sauras Film Fados mit. Neben Gastauftritten bei vielen anderen portugiesischen Musikern und Projekten z. B. Rão Kyao, war er 2008 der Sänger für das Projekt des libanesischen Musikers Rabih Abou-Khalil, der für ein ganzes Album Kompositionen von sich mit portugiesischen Gedichten ausstatten und von Ribeiro singen ließ. Zusammen mit den Musikern Luciano Biondini, Michel Godard, Jarrod Cagwin und Walter Quintus eingespielt und beim Label Enja (Winckelmann) veröffentlicht, wurde "Rabih Abou-Khalil em português" von der Kritik gelobt und von der britischen Musikfachzeitschrift Songlines zu einem der 10 besten Alben gewählt. Ribeiro wurde dabei als "… the rising star of Lisbon Fado" ("der aufgehende Stern des Lissabonner Fados") bezeichnet.

2007 hatte er im Film "Rio Turvo" von Edgar Pêra einen Gastauftritt mit zwei Liedern und 2009 sang er wieder zwei Stücke in einem Film, diesmal in der prämierten Verfilmung von Agustina Bessa-Luís' Roman "A Corte do Norte" durch den Regisseur João Botelho.

Das 2010 erschienene Album "Porta do Coração" ("Tür des Herzens") stieg nach Erscheinen auf dem 5. Platz der portugiesischen Verkaufscharts ein. 2011 wurde er von der Stiftung Amália Rodrigues mit ihrem Preis für den "Besten Interpreten des Jahres" ausgezeichnet und gab zwei ausverkaufte Konzerte im Teatro São Luiz.

Diskografie
 2004: Ricardo Ribeiro (CNM)
 2008: Rabih Abou-Khalil em Português (Enja-Winckelmann)
 2010: Porta do Coração (EMI Portugal)
 2013: Largo da Memória
 2016: Hoje É Assim, Amanhã Não Sei
 2019: Respeitosa Mente

Weblinks

 Offizielle Webseite von Ricardo Ribeiro
 Ricardo Ribeiro bei Discogs

Quellen

Fadosänger
Träger des Ordens des Infanten Dom Henrique (Komtur)
Person (Lissabon)
Portugiese
Geboren 1981
Mann

Ricardo Ribeiro (Sänger)


An Vriesea pastuchoffiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Auguste François Marie Glaziou ngan Carl Christian Mez. An Vriesea pastuchoffiana in nahilalakip ha genus nga Vriesea, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Vriesea

Vriesea pastuchoffiana


An Plectorrhiza tridentata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Alick William Dockrill. An Plectorrhiza tridentata in nahilalakip ha genus nga Plectorrhiza, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Plectorrhiza

Plectorrhiza tridentata


158520 Ricardoferreira este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
158520 Ricardoferreira este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Fountain Hills (Arizona) de Charles W. Juels și Paulo R. Holvorcem. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,68 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 28,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 158001-159000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2002
Centura de asteroizi

158520 Ricardoferreira


روز اليوسف صحيفة مصرية يومية صدرت لأول مرة في 25 مارس 1935 كصحيفة مستقلة.

في إحدى جولاتها نجحت حملة صحيفة روز اليوسف ضد حزب الوفد واستقال رئيس الوزراء «الوفدي» نسيم باشا، وعاد دستور عام 1923. وعندما عاد الوفد إلى الوزارة مجدداً كان أول قرار اتخذه هو إلغاء ترخيص صدور صحيفة «روز اليوسف» اليومية، فكانت الحكومة وحزب الوفد ضد فاطمة اليوسف والصحيفة.

توقفت الصحيفة عن الصدور إلا أن مؤسسة روز اليوسف عادت في العام 2005 م. وأصدرت الصحيفة مجدداً.

وصلات خارجية
 موقع جريدة روز اليوسف

صحف مصرية
صحف ليبرالية
تأسيسات سنة 1935 في مصر

روز اليوسف (جريدة)


Kevin James Dennerly-Minturn (* 18. Mai 1989 in Auckland) ist ein neuseeländischer Badmintonspieler.

Karriere
Kevin Dennerly-Minturn gewann bei der Badminton-Ozeanienmeisterschaft 2008 zwei Silbermedaillen in den Einzeldisziplinen. Vier Jahre später erkämpfte er sich einmal Silber. Bei den Canterbury International 2010 wurde er Dritter, ein Jahr später erstmals nationaler Titelträger. 2012 qualifizierte er sich mit seiner Nationalmannschaft für die Endrunde des Thomas Cups, schied dort jedoch in der Gruppenphase aus. Zusammen mit seinem Partner Oliver Leydon-Davis gewann er 2012 die Auckland International und 2013 die Mexico International.

Weblinks
 http://www.auckbad.co.nz/information.php?info_id=106

Badmintonspieler (Neuseeland)
Teilnehmer an den Commonwealth Games (Neuseeland)
Neuseeländischer Meister (Badminton)
Neuseeländer
Geboren 1989
Mann

Kevin Dennerly-Minturn


«Bulge» redirige aquí. Para la batalla del Bulge, véase batalla de las Ardenas.
Los bulges antitorpedo son una forma de defensa pasiva contra torpedos, utilizada por buques de combate desde la Primera hasta la Segunda Guerra Mundial.

Teoría y forma
Esencialmente, el bulge era un compartimento lateral a nivel de la línea de flotación que estaba aislado del volumen interno del buque. En teoría, un impacto de torpedo rompería esa estructura, procediendo a inundarse el interior del bulge, disipando de este modo el impacto y absorbiendo la potencia explosiva, dejando a salvo la estructura del casco principal. Transversalmente, el bulge estaba dotado de compartimentos estancos, que limitaban la inundabilidad del mismo a la zona dañada por el torpedo.

El bulge fue desarrollado en el Reino Unido por el director naval de construcción Eustace Tennyson-D'Eyncourt, que dispuso de cuatro viejos cruceros protegidos de clase Edgar para experimentar en 1914. Estos buques fueron utilizados en tareas de bombardeo de costa, durante las que estaban expuestos al ataque de submarinos  y torpederos. El Grafton fue torpedeado en 1917, y aparte de algunos daños menores, el daño se vio confinado al área del bulge, permitiendo al buque llegar a salvo a puerto. El Edgar fue impactado en 1918, y esta vez el daño se limitó al abollado de las placas del viejo buque.

La Royal Navy ordenó que todos los buques de nueva construcción desde 1914, empezando por los acorazados de clase Revenge, fueran equipados con bulges. Los buques más antiguos también fueron equipados con bulges durante sus modernizaciones. Los grandes monitores de la Royal Navy fueron equipados con enormes bulges. Esto permitió que el  sobreviviera al impacto de tres torpedos, y que su gemelo, el , lo hiciera al impacto directo de una motora dirigida por radiocontrol, que arrancó 15,25 m de su bulge.

Los diseños posteriores de bulges incorporaron distintos tipos de compartimentos, llenos de agua, aire, madera o tubos metálicos sellados en sus extremos. Los bulges causaron una reducción en la velocidad de los buques, que está relacionada directamente con la eslora e inversamente con su manga. Por lo tanto, paulatinamente, los bulges fueron siendo cada vez más estrechos hasta desaparecer, siendo reemplazados en la década de 1930 por una disposición interna de compartimentos con la misma función.

Obsolescencia
Para causar un daño mayor, los nuevos torpedos están diseñados para explotar debajo del casco del objetivo, aprovechando así el hecho de que el agua es un fluido no compresible, por lo que rara vez impactan con los laterales del buque directamente, dejando así sin utilidad a los bulges.

Véase también
 Mamparo antitorpedo
 Red antitorpedo

Referencias

Notas

Bibliografía

Estructura de un barco

Bulge antitorpedo


247 (CCXLVII) cuma günü başlayan bir yıldır.

Olaylar
 Roma'nın 1000. kuruluş yıldönümü Ludi saeculares etkinliğiyle kutlandı.

Doğumlar
 Pan Yue, Çinli şair (ö. 300)

Ölümler
 Abba Arikha, Babilli haham (d. 175)
 Xiang Lang, Çinli general

247


9322 Lindenau este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
9322 Lindenau este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Tautenburg de Freimut Börngen. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,17 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 2,0° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 9001-10000
 Centura de asteroizi

Referințe

Familia Themis

Obiecte astronomice descoperite în 1989
Centura de asteroizi

9322 Lindenau


Franța a participat la Jocurile Olimpice de prima ediție a Jocurilor Olimpice moderne de la Atena. Este una dintre cele trei țări care a luat parte la toate Jocurile Olimpice de vară și de iarnă. A fost de cinci ori țara-gazdă.

Jocurile găzduite

Medalii după Olimpiadă
Marginea roșie înseamnă ca Franța a fost țara-gazdă.

Medalii la Jocurile de vară

Medalii la Jocurile Olimpice de iarnă

Sportivii cei mai medaliați

Referințe
  franceolympique.com, site-ul oficial al lotul francez la Jocurile Olimpice
  Franța la Comitetul Internațional Olimpic
  Rezultate olimpice ale Franței  pe Sports Reference

Franța la Jocurile Olimpice


97. pješačka pukovnija "Barun von Waldstätten" (k.u.k. Infanterieregiment Freiherr von Waldstätten Nr.97) bila je postrojba u sastavu pukovnija Austro-ugarske vojske. Stožer pukovnije bio je od u Trstu. U Prvom svjetskom ratu postrojba se borila na Srbijanskom Bojištu te na Talijanskom bojištu.

Povijest
Osnovana je 1. siječnja 1883. od dijelova pješačkih pukovnija 17., 22. i 79. pukovnije. Do 1892. godine njen počasni pokrovitelj, koji je pukovniji dao ime, bio je srpski kralj Milan I., a zatim general pješaštva, barun Georg von Waldstätten. Pukovnija je svoje ljudstvo crpila iz dijela Istre, Trsta, Gorice, Tolmina i Postojne.

Nacionalna struktura jedinica bila je mješovita, sa Slovencima (45 %), Hrvatima (27 %), Talijanima (20 %) i ostalima (13 %). Sjedište zapovjedništva pukovnije prije rata bilo je u Bjelovaru zajedno sa zapovjedništvima i postrojbama 1. i 2. bojne. Zapovjedništvo je bilo u Trstu, a ljudstvo 3. bataljuna i 4. bojne bilo je u Karlovcu. Boja puka bila je ružičasto-crvena.

Sva četiri bataljuna Pukovnije u kolovozu 1914. otišla su na ruska bojišta u Galiciji, gdje su Rusi u borbama 26. i 27. kolovoza potpuno uništili njih i ostale austrougarske jedinice. Nakon povlačenja cijele austrougarske vojske, ostaci pukovnije okupili su se i pregrupirali u Lavovu. Pukovnija je provela zimu na ruskoj fronti i borila se na rijeci Dnjestar u srpnju 1915., pokušavajući prijeći rijeku sredinom mjeseca.

U jesen je još bila na ruskoj bojišnici, ali su njezine postrojbe bile raspoređene po raznim austrougarskim formacijama, početkom 1916. pukovnija je uključena u 215. pješačku brigadu 30. pješačke divizije u armijsku pričuvu. Zbog svog nacionalnog sastava 97. pješačka pukovnija nije se borila na talijanskom bojištu s iznimkom svoje 10. ročne bojne sastavljene od Istrijana, koja je u svibnju 1915. poslana na sošku frontu. Takvu je hrabrost pokazala u borbama na Krasu, da je dobila počasni naziv "Soška bojna". Ova će bojna u ljeto 1918. uči u sastav nove 122. pješačke pukovnije, zajedno sa dvije bojne iz 22. pješačke pukovnije.

Ostatak pukovnije proveo je 1916. na ruskoj bojišnici i borila se s ruskim vojnicima u raznim austrougarskim postrojbama. U siječnju se borila kod Barancze-Toporoutzua, krajem svibnja kod Juroutza i početkom lipnja u protunapadu austrougarskih snaga kod Dobronoutza na Dnjestru.

U kolovozu 1917. pukovnija se borila kod Tereszenya kod Sereta u Bukovini, a 1918. bila je uključena u 2. konjičku diviziju Istočne armije. Također je proveo neko vrijeme u Ukrajini. Nakon raspuštanja austrougarske vojske preimenovana je u 1. slovensku pukovniju Nanos. U prosincu 1918. od svoje jezgre u Mariboru formirana je Tršćanska pukovnija.

Literatura

 Tado Oršolić, 22. Dalmatinska pješačka pukovnija "Grof Von Lacy", HAZU, 2019.
 John R. Schindler, Isonzo: The Forgotten Sacrifice of the Great War, Praeger, 2001.,

Poveznice

 INFANTERIEREGIMENTER der ö.u. Armee im Mai 1914
 Isonzofront.com - Austro-Hungarian Regiments[neaktivna poveznica

Austrougarske pukovnije u Prvom svjetskom ratu
Povijest Istre

97. pješačka pukovnija


IC 1029 est une galaxie spirale vue par la tranche et située dans la constellation du Bouvier. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . Cette galaxie a été découverte par l'astronome français Guillaume Bigourdan en 1887.

La classe de luminosité d'IC 1029 est II et elle présente une large raie HI. Elle renferme également des régions d'hydrogène ionisé.

À ce jour, une quinzaine de mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est à l'intérieur des valeurs de la distance de Hubble. Notons cependant que c'est avec la valeur moyenne des mesures indépendantes, lorsqu'elles existent, que la base de données NASA/IPAC calcule le diamètre d'une galaxie et qu'en conséquence le diamètre d'IC 1029 pourrait être d' si on utilisait la distance de Hubble pour le calculer.

Groupe d'IC 1029
Selon A. M. Garcia, IC 1029 est la principale galaxie d'un groupe qui porte son nom. Le groupe d'IC 1029 compte au moins 11 membres. Les autres galaxies du groupe sont NGC 5602, NGC 5660, NGC 5673, NGC 5676, NGC 5682, NGC 5689, NGC 5693, NGC 5707 et UGC 9426. La onzième galaxie mentionnée par Garcia est NGC 5624, mais son appartenance à ce groupe est incertaine.

Abraham Mahtessian mentionne aussi ce groupe, mais sa liste ne comprend que six galaxies : NGC 5660, NGC 5673, NGC 5676, NGC 5689, NGC 5693 et IC 1029.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du IC

Liens externes

 IC 1029 sur le site du professeur C. Seligman

1029
Constellation du Bouvier
Galaxie spirale
Galaxie découverte en 1887
Objet céleste découvert par Guillaume Bigourdan

IC 1029


Damernes omnium ved sommer-OL 2020 bliver afholdt i Izu Velodrome den 8. august 2021.

Deltagende ryttere
Der kvalificeres i alt 13 ryttere fra den særlige OL-rangliste, der opgøres i perioden 2018 – 2020, til at deltage i omnium. Samtidig er der åbnet mulighed for, at de 8 ryttere, der er kvalificeret til parløb også kan stille op i omnium. Der er dog visse forudsætninger, herunder at hver nation kun kan deltage i omnium med én rytter. Dette betyder, at der samlet kan være maksimum 21 ryttere i konkurrencen.

Format
Formatet for omnium er ændret ved sommer-OL 2020. Antallet af del-discipliner er reduceret fra seks til fire. Samtidig indføres der én ny del-discipliner. Det fastholdes dog, at der bliver opnået points efter placeringen i de første tre del-discipliner. Der bliver givet 40 points til vinderen, 38 points til nr. to, 36 points til nr. tre og så videre nedad. Disse akkumulerede points er udgangspunkt ved den sidste del-discipliner Pointløb, hvor optjente points blev lagt til, eller trukket fra rytternes samlede points. Vinder af Omnium disciplinen er den rytter med flest points efter pointløbet.
De enkelte del-discipliner i konkurrencen er:
 Scratch: Samlet start, hvor der kan tages omgange og vinderen er den første der fuldfører 10 km.
 Udskilningsløb: Sidste rytter i de indlagte spurter udskilles indtil kun vinderen er tilbage.
 Tempoløb: Samlet start, hvor den førende rytter får points hver omgang. Der køres i alt 7,5 km.
 Pointløb: Samlet start, hvor der kan tages omgange og points over 20 km.

Tidsplan
Nedenstående tabel viser tidsplanen for afvikling af konkurrencen:

Samlet resultat

SC: Scratch. TL:  Tempoløb. UL:  Udskilningsløb. PL:  Pointløb.

Resultater del-discipliner

Scratch

Tempoløb

Udskilningsløb

Pointløb

Referencer

Eksterne henvisninger
 https://www.uci.org/olympic-games/track-cycling
 https://tokyo2020.org/en/games/schedule/olympic/20200806_CTR.html

Omnium (damer)

Cykling under sommer-OL 2020 – Omnium (damer)


Thomas Hudson (* 1701 in Devon; † 26. Januar 1779 in Twickenham bei London) war ein britischer Porträtmaler und Kunstsammler. Er galt als "Porträtist des britischen Establishments".

Leben

Hudson studierte die Malerei beim Porträtmaler Jonathan Richardson in London, der auch ein Porträt von Hudson zeichnete. Kurz vor 1725 heiratete er auch dessen Tochter, allerdings gegen seinen eigenen Willen. Nach deren Tod heiratete er in zweiter Ehe eine Mrs. Fiennes.

Hudsons wurde in den 1730er Jahren bekannt, seine arbeitsintensivste Zeit lag in den zwanzig Jahren zwischen 1740 und 1760. Zwischen 1745 und 1755 galt er sogar als der erfolgreichste Porträtmaler Londons, er war der "Modeporträtist" und entwickelte die Porträtmalerei zu einer spezifisch englischen Kunstform. Seit 1753 lebte er in Cross Deep in Twickenham, heute ein Ortsteil von Groß-London, in seinem gotischen Haus, das er sich auf dem aus dem Nachlass des 1749 verstorbenen Architekten Roger Morris erworbenen Grundbesitzes hatte errichten lassen.

In seinem Londoner Atelier beschäftigte Hudson mehrere Mitarbeiter, um sich bei seinen Bildern helfen zu lassen. Er malte mindestens 400 Porträts, wovon etwa 80 als Kupferstiche verbreitet wurden. Er war der Porträtist des Königshauses um Georg II., beim Hofadel, der Gentry, bei Kirchenfürsten, Gelehrten, Schauspielern und Musikern. Von ihm stammen die beiden einzig erhaltenen Altersporträts Georg Friedrich Händels aus den Jahren 1749 und 1756. Beide Künstler kannten sich seit langer Zeit. Hudson soll von Händel etwa 15 Bildnisse gemalt haben.

Hudson gehörte zu einer Künstlergruppe mit William Hogarth, der ihn stark beeinflusste, Allan Ramsay, Francis Hayman (1708–1776) und dem Bildhauer John Michael Rysbrack (1694–1770). Zu seinen Schülern gehörten auch Joshua Reynolds, der 1740 als 17-Jähriger kam und bis 1743 bei ihm blieb, Joseph Wright of Derby und Thomas Jenkins. Um 1755, als sein Schüler Reynolds und Allan Ramsay populärer wurden, kam allerdings sein eigener Stil, Porträts zu malen, völlig aus der Mode. Deshalb gab er 1767 die Malerei auf. Seine umfangreiche Privatsammlung wurde nach seinem Tod auf Londoner Auktionen bei Langford (1779) und Christie's (1785) verkauft.

Heute findet man viele seiner Werke in Galerien und Museen wie beispielsweise der National Portrait Gallery in London, dem National Maritime Museum in Greenwich und der Tate Gallery.

Literatur
 Ellen Gross Miles: Thomas Hudson (1701–1779). Portraitist to the British Establishment, Dissertation, Yale University, 1976
 Ellen Gross Miles, Jacob Simon: Thomas Hudson (1701–1779). Portrait Painter and Collector, Catalogue of an exhibition at the Iveagh Bequest (Ausstellung zum 200. Todestag), Greater London Council, Kenwood House, London 1979

Weblinks

 Thomas Hudson. Artcyclopedia
 Werksbeispiele auf artnet.de
 Biografie
 Biografie
 History of Artist Thomas Hudson

Einzelnachweise

Porträtmaler
Maler (London)
Maler des Rokoko
Kunstsammler
Brite
Geboren 1701
Gestorben 1779
Mann

Thomas Hudson


Ryota Kobayashi (født 2. juni 1988) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Thespa Kusatsu og Grulla Morioka.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ryota Kobayashi


Tedros Adhanom Ghebreyesus (Asmera, 3. ožujka 1965.) etiopski je biolog, imunolog i političar. Od 2017. godine obnaša funkciju generalnog direktora Svjetske zdravstvene organizacije.

U vladi Etiopije obnašao je funkciju ministra zdravstva od 2005. do 2012. godine, kao i ministra vanjskih poslova od 2012. do 2016. godine.
Životopisi, Etiopija
Liječnici
Etiopski političari
Svjetska zdravstvena organizacija

Tedros Adhanom


was a town located in Kuga District, Yamaguchi Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 1,714 and a density of 22.60 persons per km². The total area was 75.85 km².

On March 20, 2006, Mikawa, along with the towns of Kuga, Miwa, Nishiki, Shūtō and Yū, and the village of Hongō (all from Kuga District), was merged into the expanded city of Iwakuni.

External links
 Iwakuni official website

Dissolved municipalities of Yamaguchi Prefecture

Mikawa, Yamaguchi


Die Landgrafen von Hessen regierten die Grafschaft Hessen von 1247 bis 1830.

Die Landgrafen (1247 bis 1567)

Hessen-Marburg (1567 bis 1604)
→ Siehe: Hessen-Marburg

Schon früher war das "Land an der Lahn", das spätere Oberhessen, zweimal eine von Niederhessen getrennte, selbständige Landgrafschaft:
1308 hatten die Söhne des ersten hessischen Landgrafen Heinrich I. das Erbe geteilt, Otto I. war Landgraf von Oberhessen in Marburg geworden, sein Halbbruder Johann hatte als Landgraf von Niederhessen in Kassel regiert. Nach Johanns Tod 1311 waren beide Landesteile jedoch wieder in Ottos Hand vereinigt worden.
1458 war Hessen unter den Söhnen Ludwigs I., Ludwig II. und Heinrich III., erneut zweigeteilt worden. Ludwig II. herrschte in Niederhessen, sein Bruder Heinrich III. in Oberhessen. Nach dem erbenlosen Tod von Heinrichs III. einzigem überlebenden Sohn Wilhelm III. gelangten beide Gebiete um 1500 unter Ludwigs II. Sohn Wilhelm II. wieder in eine Hand.

Hessen-Rheinfels (1567 bis 1583)
→ Siehe: Hessen-Rheinfels

Nach dem Tod Philipp I. 1567 wurde die Landgrafschaft Hessen unter den Söhnen aufgeteilt, wobei Philipp II. Hessen-Rheinfels erhielt. 1583 starb Philipp II. kinderlos, sodass die Landgrafschaft Hessen-Rheinfels aufgeteilt wurde und an Hessen-Kassel, Hessen-Marburg und Hessen-Darmstadt fiel.

Landgrafen von Hessen-Darmstadt (1568 bis 1830)
→ Siehe: Landgrafschaft Hessen-Darmstadt

Landgrafen von Hessen-Kassel (1568 bis 1866)

Landgrafen von Hessen-Wanfried (1627–1778)
→ Siehe: Hessen-Wanfried

In der Folgezeit gehörte das Gebiet bis 1834 zur Gesamtquart Hessen-Rotenburg, danach zu Hessen-Kassel.

Landgrafen von Hessen-(Rheinfels-)Rotenburg (1627–1834)
→ Siehe: Hessen-Rheinfels

Siehe: Stammliste des Hauses Hessen
Siehe: Haus Hessen

Literatur
 Eckhart G. Franz: Das Haus Hessen.  Eine europäische Familie. Stuttgart 2005, ISBN 3-17-018919-0.
 Hans-Günther Kittelmann: Kleiner Führer durch die Rotenburger Quart und das Fürstenhaus Hessen-Rotenburg. Rotenburg an der Fulda 2002.
 Eckhart G. Franz (Hrsg.): Haus Hessen. Biografisches Lexikon (= Arbeiten der Hess. Hist. Kommission NF 37), Darmstadt 2012.
 Manfred Knodt: Die Regenten von Hessen-Darmstadt. Darmstadt 1976.

Weblinks

Einzelnachweise

!Liste Der Landgrafen Von Hessen
Hessen
!

Liste der Landgrafen von Hessen


NGC 5692 est une petite galaxie spirale située dans la constellation de la Vierge. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5692 a été découverte par l'astronome français Édouard Stephan en 1883.

NGC 5692 présente une large raie HI.

À ce jour, deux mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est à l'intérieur des valeurs de la distance de Hubble.

Groupe de NGC 5746
Selon A. M. Garcia, NGC 5692 fait partie du groupe de NGC 5746. Ce groupe de galaxies compte au moins 31 membres dont NGC 5636, NGC 5638, NGC 5658 (=PGC 51957), NGC 5668, NGC 5690, NGC 5691, NGC 5701, NGC 5705, NGC 5713, NGC 5719, NGC 5725, NGC 5740, NGC 5746, NGC 5750, IC 1022, IC 1024 et IC 1048.

Sur le site « Un Atlas de l'Univers », Richard Powell mentionne aussi le groupe de NGC 5746, mais il n'y figure que 14 galaxies, dont NGC 5692. Six autres galaxies du groupe de NGC 5746 de Garcia se trouvent dans un autre groupe mentionné par Powell, soit le groupe de NGC 5638. Selon Powell, la galaxie NGC 5701 ne fait pas partie d'un groupe de galaxies et les autres galaxies de Garcia ne figurent pas dans celles retenues par celui-ci.

Le groupe de NGC 5746 fait partie de l'Amas de la Vierge III, un des amas du superamas de la Vierge.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5692 sur le site du professeur C. Seligman

5692
Constellation de la Vierge
Galaxie spirale
Objet céleste découvert en 1883
Objet céleste découvert par Édouard Stephan

NGC 5692


The year 1796 in science and technology involved some significant events.

Astronomy
 Pierre-Simon Laplace publishes Exposition du système du monde, his work on astronomy (mainly celestial mechanics) following Newton and Lagrange. He develops an analytical theory of tides, deduces the mass of the Moon, improves the calculation of cosmic orbits, and predicts that Saturn's rings will be found to rotate. Most notably, he propounds the modern nebular hypothesis, independently outlined by Kant.

Chemistry
 Rev. James Parker is granted a patent in Britain for Roman cement ("A certain Cement or Terras to be used in Aquatic and other Buildings and Stucco Work").

Exploration
 June 21 – Mungo Park becomes the first European to reach the Niger River.

Mathematics
 This is a productive year for the German mathematician Carl Friedrich Gauss (born 1777) and his work in number theory:
 March 30 – He obtains conditions for the constructibility by ruler and compass of regular polygons, including the heptadecagon.
 April 8 – He becomes the first to prove the quadratic reciprocity law, enabling determination of the solvability of any quadratic equation in modular arithmetic.
 May 31 – He puts forward his prime number theorem on the distribution of prime numbers among the integers.
 July 10 – He discovers that every positive integer is representable as a sum of at most three triangular numbers, noting in his diary "Heureka! num = Δ + Δ + Δ."
 October 1 – He publishes a result on the number of solutions of polynomials with coefficients in finite fields.
 Adrien-Marie Legendre conjectures the prime number theorem.

Medicine
 May 14 – Edward Jenner administers the first smallpox vaccination.
 Franz Joseph Gall develops his theory of 'cranioscopy', a forerunner of phrenology.
 The Retreat established in York, England; it pioneers the humane treatment of people with mental disorders.

Paleontology
 April 4 – Georges Cuvier reads his paper Mémoires sur les espèces d'éléphants vivants et fossiles at the opening of the Institut National in Paris, demonstrating that species had become extinct.

Technology
 Completion of the first cast iron aqueducts, on the English canals
 February – Holmes Aqueduct on the Derby Canal, designed by Benjamin Outram (demolished 1971).
 March – Longdon-on-Tern Aqueduct on the Shrewsbury Canal, designed by Thomas Telford (extant).
 August 9 – Opening to traffic of the Wearmouth Bridge in England, designed by Thomas Paine in cast iron. The second in this material built after that at Ironbridge, but over twice as long, its span of 237 feet (72 m) makes it the world's longest single-span vehicular bridge extant at this date.
 Printing by lithography is invented by Alois Senefelder in Bohemia.

Zoology
 Pierre André Latreille publishes Précis des caractères génériques des insectes, disposés dans un ordre naturel.

Awards
 Copley Medal: George Atwood

Births
 February 6 – John Stevens Henslow, English botanist (died 1861)
 February 10 – Henry De la Beche, English geologist (died 1855)
 February 17 – Philipp Franz von Siebold, German physician, botanist and traveler in Japan (died 1866)
 February 22 – Adolphe Quetelet, Belgian mathematician and astronomer (died 1874)
 March 27 – Robert James Graves, Irish physician (died 1853)
 June 1 – Sadi Carnot, French physicist (died 1832)
 July 29 – Walter Hunt, American inventor (died 1859)
 August – William Marsden, English surgeon (died 1867)
 August 15 – John Torrey, American botanist (died 1873)
 August 21 – James Lick, American philanthropist who endows the Lick Observatory (died 1876)
 September 19 – Richard Harlan, American zoologist (died 1843)
 December (approx. date) – William Banting, English undertaker and dietician (died 1878)

Deaths
 January 1 – Alexandre-Théophile Vandermonde, French mathematician known for Vandermonde matrices.
 January 5 – Anna Barbara Reinhart, Swiss mathematician (born 1730)
 May 1 – Alexandre Guy Pingré, French astronomer and naval geographer (born 1711
 December 11 – Johann Daniel Titius, German astronomer (born 1729)

References

18th century in science
1790s in science

1796 in science