ISDN, Integrated Services Digital Network sözcüklerinin baş harflerinden oluşmuştur ve Bütünleştirilmiş sayısal ağ hizmetleri olarak Türkçeleştirilmiştir.

ISDN, mevcut analog telefon şebekesinin sayısal alternatifidir. Normal bir telefon hattı gibi bir telefon numarası çevirip hem sayısal, hem de analog hatlara ulaşım sağlanabilir. ISDN teknolojisini alışılmış analog hatlardan ayıran en önemli özellik tamamen sayısal temiz bir ses kanalı sağlamasının yanında, aynı anda veri (data) iletişimine de izin verebilmesidir. Ses, görüntü, veri gibi her türlü bilginin sayısal bir ortamda birleştirilip aynı hat üzerinden iletilmesinin sağlandığı bir haberleşme ağıdır.

ISDN aynı anda ses, veri, resim ve görüntü aktarma olanağı veren ve temelde bulut teknolojisine dayanan sayısal bir ağ sistemidir; Tümleşik Hizmetler Sayısal Şebekesi olarak adlandırılan bu teknoloji ile kullanıcılara çevrimli sayısal bağlantı kurma olanağı sunulur. Telefon şebekesinde olduğu gibi, ISDN'de de numarası bilinen başka bir aboneye, iletişimden önce çağrı yapılarak bağlantı kurulur ve iletişim gerçekleştirildikten sonra bağlantı koparılır. Birisi BRI, diğeri PRI olarak adlandırılan iki çeşit ISDN hizmeti vardır. Daha küçük band genişliğine sahip olan BRI hizmeti küçük ofis ve ev kullanıcıları için uygun olurken daha yüksek band genişliğine sahip PRI, kurumsal çözümlerde kullanılmaktadır.
Sayısal yapısı ve sunduğu hizmet türleri açısından ISDN hem WAN bağlantılarında ana hat veya yedek bağlantı olarak kullanılabilir; hem de küçük ofis/ev kullanıcıları için çevrimli uzak bağlantı olanağı sağlar. ISDN esnek, başarımı yüksek ve kaliteli bir bağlantı ortamı sunmaktadır.
ISDN hizmetleriyle kurumsal çözümlerde ses ve veri aktarım gereksinimleri tek bir bağlantı aracılığıyla karşılanabilmektedir; ve tek bir bağlantı ile birden çok kanala sahip iletişimler kotarılabilir. Yaklaşık 2 Mbps band genişliğine sahip PRI hizmeti, Avrupa standardında (E1 PRI) 30 tane 64 Kbps'lik kanala sahiptir ve her bir kanal bağımsız olarak kullanılabilir. Daha az kanala sahip olan BRI hizmetinde ise 2 tane 64 Kbps'lik veri kanalı, 1 tane de 16 Kbps'lik D olarak adlandırılan kanal vardır. D kanalı daha çok kontrol amaçlı kullanılmaktadır.
ISDN hizmetlerinde birden çok kanallar aynı anda farklı gereksinimler için kullanılabilirler. Örneğin E1 PRI hizmetinde 30 tane telefon konuşması yapılabilir veya aynı anda kanallardan bir kısmı ses, bir kısmı veri aktarımı için kullanılabilir.
ISDN ağ, analog telefon şebekesi, GSM şebekesi ve X.25 arayüzlü paket anahtarlamalı ağ ile bütünleşik yapıda kurulur. Böylece farklı teknolojilerdeki ağ kullanıcıları ile ISDN arasında geçiş sağlanır. ISDN ağa doğrudan bağlantı yapılabilmesi için sistemlerin, ISDN arayüzlere sahip olmaları gereklidir. Bir bilgisayarın ISDN ağa bağlanması için ona ISDN kart takılmalıdır.

ISDN abonesi olmanın faydası nedir?

Evde veya işyerindeki bilgisayar, faks, telefonun hepsi aynı hat üzerinden kullanılabilir. Ayrıca ISDN sayesinde görüntülü telefon, arayan numarayı görme, görüşme süresi, kontör sayısını öğrenme, video konferans vb. özelliklerden yararlanılabilir, Internete hızlı bir şekilde bağlanılabilir.

ISDN hatlarında kullanılan hat teknolojilerinin adı PRI ve BRI olarak geçmektedir. BRI hatlarda 2 adet 64Kbps veri veya ses kanalının tek bir fiziksel kanal üzerinden iletilmesini sağlar. PRI hatlarda 30 adet 64 Kbps veri veya ses kanalı bant genişliği 2048 Kbps olan tek bir fiziksel kanal içerisinden taşınır. Veri iletimi senkron ve simetriktir. Veri iletiminin simetrik olmasından dolayı uzak mesafelere taşınması gereken PRI hatlar fiber kablolar üzerinden SONET, SDH veya PDH devreleri ile taşınır,  bakır kablo üzerinden taşınacak PRI hatlar SHDSL modemler üzerinden taşınır.

ISDN Kanalları

ISDN'de her birinin kullanım amacı ve band genişliği farklı 3 iletişim kanalı vardır: B, D ve H olarak adlandırılan bu kanallar ISDN abonesine uçtan uca sayısal iletişim ortamı sunar; her birinin farklı kullanım amacı vardır:

B Kanalı; ses, veri ve görüntü bilgisi gibi kullanıcı verisi aktarımı için kullanılır; iletişimin kotarılması için gerekli işaretleşme ve senkronizasyon bilgilerin aktarılmasında kullanılmaz. Tam-çift yönlü modda, senkron olarak 64 Kbps band genişliğine sahiptir. B kanalı, kullanıcı verisini taşınması için saydam bir yol sunar; bu nedenle IP, IPX gibi protokol paketleri giydirilerek bu ortamdan aktarılabilir. Hata sezme, yeniden gönderme gibi işlevlere sahip değildir. Eğer iletimde hata olursa üst katmanlarda sezilmeli ve düzeltilmelidir.
B kanalı üzerinden devre anahtarlamalı, paket anahtarlamalı ve yarı-sabit bağlantı olarak adlandırılan üç farklı şekilde oturum kurulabilir.

D Kanalı; iletişimin sağlıklı bir şekilde kotarılması için gerekli işaretleşme ve senkronizasyonun sağlanması ve iletişimden önce yapılan çağrıların yönetimi için kullanılır. Tam-çift yönlü modda 16 Kbps veya 64 Kbps band genişliğine sahiptir. İki ISDN abonesi arasında bir bağlantı kurulmadan önce, birisi bağlantı için çağrı gönderir ve karşı taraf bu çağrıyı kabul ederse, aktarım için gerekli oturum kurulur; böylesi tüm haberleşmeler D kanalı üzerinden yapılır.

H Kanalı; B kanalından daha büyük band genişliğine sahip ve B kanalı gibi gerçek bilginin taşınmasında saydam bir yol sağlar; H0, H1, H2 ve H4 olarak adlandırılan 4 farklı türde H kanalı vardır. Bunlardan H0, 384 Kbps (6 tane B kanalı); H1, 1.920 Mbps (30 tane B kanalı); H2, 44.164 Mbps (690 tane B kanalı) ve H4, 135 Mbps düzeyinde band genişliklerine sahiptirler. Tam çift yönlü modda çalışır.

Dipnotlar

Dış bağlantılar
 Türk Telekom Web sayfası
 TTNET Resmi Web Sitesi

Fiziksel katman protokolleri
Kısaltmalar

ISDN


The governor of Tasmania is the representative in the Australian state of Tasmania of the Monarch of Australia, currently King Charles III. The incumbent governor is Barbara Baker, who was appointed in June 2021. The official residence of the governor is Government House located at the Queens Domain in Hobart. As the sovereign predominantly lives outside Tasmania, the governor's primary task is to perform the sovereign's constitutional duties on their behalf.

As with the other state governors, the governor performs similar constitutional and ceremonial functions at the state level as the governor-general of Australia does at the national level. The position has its origins in the positions of commandant and lieutenant-governor in the colonial administration of Van Diemen's Land. The territory was separated from the Colony of New South Wales in 1825 and the title "governor" was used from 1855, the same year in which it adopted its current name. In accordance with the conventions of the Westminster system of parliamentary government, the governor now acts solely on the advice of the head of the elected government, the premier of Tasmania.

Tasmania retained British-born governors longer than most other states. The first Australian-born governor was Sir Stanley Burbury (appointed 1973) and the first Tasmanian-born governor was Sir Guy Green (appointed 1995).  Since Burbury, all Tasmanian governors have been Australian-born, except for Peter Underwood who was born in Britain but emigrated to Australia when a teenager.

Titles
Since December 2014, the incumbent and all future Tasmanian governors have been entitled to be styled as The Honourable for life.

Governor's personal flag
The personal flag of the governor of Tasmania is the same design as the British blue ensign with the Union Flag at the upper left quarter. On the right side, the state badge of Tasmania, consisting of a white disk with a red lion passant, is surmounted by St. Edward's Crown.  The flag was adopted in 1977.

If the standard is flying at Government House, on a vehicle or vessel, or at an event, this indicates that the governor is present.

Past and present flags of the governor

Divided in two
Between 1804 and 1813, Van Diemen's Land was divided along the 42nd parallel, and the two sections governed as separate lieutenant-governorships under the governor of New South Wales. Collins was the only officially appointed lieutenant-governor—upon his death in 1810, the government in Hobart Town was administered, by the Commandants at Hobart Town (Lord, Murray and Geils). The northern settlement at Port Dalrymple (now George Town) was administered by four commandants until the settlements were merged to form the single colony under the governorship of Thomas Davey in 1813.

Lieutenant-governors and commandants in the south

Commandants in the north

List of governors of Tasmania

Lieutenant-governors
The colony was called Van Diemen's Land until 1856.

Governor-in-chief

Governors

References

Sources
 Governors and Lieutenant Governors of Tasmania
 Parliamentary Library – Governors of Tasmania

Tasmania
Parliament of Tasmania
Governors

Governor of Tasmania


Das Fahrt (auch Rheindürkheimer Fahrt) ist ein Wohnplatz im Süden des Wormser Stadtteils Rheindürkheim. Durch die Ausweisung von Gewerbeflächen in der zweiten Hälfte des 20. Jahrhunderts ist der ursprünglich etwa 1 km südlich von Rheindürkheim gelegene Ort heute mit Rheindürkheim weitgehend zusammengewachsen. Benannt ist er nach der bis 1894 hier betriebenen Fähre nach Nordheim; an der Fährstelle befindet sich heute eine sogenannte NATO-Rampe. Über die Fähre konnte man unter Umgehung der nicht zum Kurfürstentum Pfalz gehörenden Stadt Worms über den Rhein in den bis 1705 kurpfälzischen Ort Nordheim am rechten Rheinufer gelangen, ohne in Worms Zoll zahlen zu müssen.

Der Rheindürkheimer Ortsteil Fahrt ist seit 1457 als "Zimmermanns-Hütte" bzw. "Neue Hütte" belegt. Bis 1467 gehörte das Fahrt wie Rheindürkheim und der Mückenhäuser Hof den Leiningern, zuletzt der älteren Dagsburger Linie. Nach deren Aussterben fielen diese Orte gemeinschaftlich an das Hochstift Worms und die Kurpfalz. Bei der Auflösung des Kondominiums 1705 kam Rheindürkheim zum Hochstift, während das Fahrt als Zoll- und Fährstation und der Mückenhäuser Hof bei der Kurpfalz blieben. Mit der Schaffung des Département du Mont-Tonnerre 1798 wurde der Großteil des Fahrts nach Rheindürkheim eingegliedert, ein kleiner Gebietsteil kam zu Osthofen. Erst mit der Eingemeindung Rheindürkheims nach Worms 1969 wurden beide Teile des Fahrts wieder zusammengeschlossen.

In der kurpfälzischen Zeit vom 16. bis 18. Jahrhundert befand sich auf den natürlichen Hochufer am Fahrt der Hafenkran des Oberamts Alzey mit angeschlossenem Holzhof. Der erste Rheinkran an dieser Stelle wurde wohl zwischen 1560 und 1565 gebaut und ist über das Kranrecht der Kurpfalz ab 1567 belegt. Unterhalb des Kranecks befinden sich die "Hungersteine" aus der Zeit nach der Rheinkorrektur. Sie sind nur bei sehr starkem Niedrigwasser zu sehen. Früher waren Jahre mit besonders niedrigem Pegel Dürrejahre und somit auch Hungerjahre. Hier wurde im Nachkriegshungerjahr 1947 das Wort "Hunger" eingemeißelt und mit Jahreszahl versehen.

Literatur
 Hellmuth Gensicke: Zur älteren Geschichte von Rheindürkheimer Fahrt, in: Der Wonnegau 1962. Heimatjahrbuch des Landkreises Worms, 1962, S. 128–131.
 Rheindürkheimer Fahrt. Ortsgeschichtliche Arbeitsgemeinschaft Rheindürkheim, Rheindürkheim 2010.

Einzelnachweise

Geographie (Worms)
Ort in der kreisfreien Stadt Worms

Fahrt (Worms-Rheindürkheim)


Restudy er en samling af videoundervisning til grundskole- og gymnasieniveau. Idéen bygger på Søren Svinth Vandels firma Restudy, som han i 2009 startede op, da han mente, at der manglede undervisningsmetoder, der dels kunne give elever mulighed for at lære i eget tempo og dels kunne være lektiehjælp. Til grundskolen har Restudy produceret mere en 1150 film om mere end 6500 emner. Til gymnasiet har Restudy produceret mere end 1500 film til mere end 8600 emner.

Filmene kan enten bruges i forbindelse med flipped classroom eller ekstra træning i forbindelse med eksamenslæsning. I den forbindelse kan materialet anvendes til repetition af et emne. Filmene har tilhørende quizzer, så brugerne selv kan teste, om de har forstået emnet. Materialet kan ligeledes anvendes til undervisningsdifferentiering.

Restudy er ejet af MentorDanmark og Gyldendal.

Restudy Community
Restudy community er en del af restudy-platformen, hvor det er muligt at stille andre brugere faglige spørgsmål og dele noter. Mere end 100.000 studerende er i dag en del af Restudy community.

Referencer

Eksterne henvisninger
Restudy.dk

Læringsnetsteder

Restudy


في علم الاقتصاد, معامل انكماش الناتج المحلي الاجمالي  تعني معدل الأسعار لكل المنتجات النهائية المحلية في وقت زمني(سنوي) محدد.
تستخدم معامل انكماش الناتج المحلي الأجمالي غالباٌ لمعرفة نسبة التضخم.

طريقة الحساب

(الناتج المحلي الأجمالي الاسمي ÷ الناتج المحلي الأجمالي الحقيقي)× 100 = معامل انكماش الناتج المحلي الأجمالي

 الناتج المحلي الأجمالي الاسمي = الناتج المحلي الأجمالي بأسعار السنة الحالية
 الناتج المحلي الأجمالي الحقيقي يعني الناتج المحلي بالأسعار في السنة الأساسية(أحد السنوات السابقة)
 معامل انكماش الناتج المحلي الاجمالي في السنة الأساسية = 100 (بشكل دائم)

استنتاج التضخم

بعد استخراج معامل انكماش الناتج المحلي الأجمالي من السنتين (السنة الحالية(أ) والسنه الأساسية(ب))نستخرج معدل التضخم(أو فرق الأسعار بين السنتين)

(أ - ب ÷ ب) × 100

فالنفترض ان معامل انكماش الناتج المحلي الأجمالي في السنة الحالية = 133

نسبة التضخم = 33% = 100 × (100 ÷ 133 - 100)

انظر أيضاً
 التضخم
 ناتج محلي إجمالي
 مؤشر أسعار المستهلك

المراجع

التحليل الأساسي
http://www.deltaig.net/ar/fundamental-analysis

فوركس بروس
http://www.forexpros.ae/forums/forum7/thread1875.html

اقتصاد كلي
حسابات قومية
مؤشرات اقتصادية
ناتج محلي إجمالي

معامل انكماش الناتج المحلي الإجمالي


DALI har flere betydninger:
 Danish Audiophile Loudspeaker Industries
 Digital Addressable Lighting Interface

Se også
 Dali

DALI


Le rocher de Dzaoudzi est une petite presqu'île de France située à Mayotte. Cette ancienne île reliée au reste de Petite-Terre par une chaussée, le boulevard des Crabes, fait partie de la commune de Dzaoudzi et abrite le village du même nom.

Presqu'île en France
Ancienne île
Petite-Terre

Rocher de Dzaoudzi


Don't Bore Us - Get to the Chorus! Roxette's Greatest Hits is the first greatest hits compilation album by Swedish pop duo Roxette, released on 30 October 1995 by EMI. The record contains the duo's four number ones from the US Billboard Hot 100 chart: "The Look", "Listen to Your Heart", "It Must Have Been Love" and "Joyride", and a further two which reached number two on the chart: "Dangerous" and "Fading Like a Flower (Every Time You Leave)". It also includes four newly recorded tracks, three of which were released as singles: "You Don't Understand Me", "June Afternoon" and "She Doesn't Live Here Anymore". The album's title is based on a quote from Motown-founder Berry Gordy.

The album was an immediate commercial success, selling over 2 million copies worldwide within 2 months of release. As of 2001, the compilation has sold in excess of 6 million copies worldwide. The record would not be released in the United States until 26 September 2000. This edition featured different cover art and consisted of an altered track listing—it excluded singles which were never released in the US, and included two singles from their then-most recent album, Have a Nice Day (1999).

Background and recording
Roxette recorded four new songs for the compilation, three of which went on to be issued as commercial singles. "You Don't Understand Me" was released in October 1995 as the compilation's lead single internationally. It was co-written by Per Gessle with American composer Desmond Child, and was originally intended for submission to other recording artists. However, Gessle was so pleased with the song that he asked Marie Fredriksson to record the vocals. In the album's liner notes, Gessle described it as the first Roxette song to be written by an "outsider". In the United Kingdom, a remixed version of "The Look" – titled "The Look '95" – was released in November as the album's lead single there, where it peaked at number 28. This remixed version does not appear on the album.

"June Afternoon" and "She Doesn't Live Here Anymore" were released as subsequent singles. Both songs were predominantly recorded with members of Gessle's former band Gyllene Tider. The former would go on to become a top 40 hit in Belgium, Sweden, and Switzerland, while the latter charted in the lower regions of the German Singles Chart. The remaining new song, "I Don't Want to Get Hurt", was issued as a promotional single in Brazil, and became a sizable airplay hit there after it was predominantly featured in a Brazilian telenovela. Also included on the compilation are two previously released non-album singles: "It Must Have Been Love" and "Almost Unreal", from the soundtracks of Pretty Woman (1990) and Super Mario Bros. (1993), respectively.

Critical reception

Bryan Buss of AllMusic said that the album "exhibits what pop masters Per Gessle and Marie Fredriksson are, ... [they have] crafted some of the best tunes of the '80s and '90s." He described every song as a gem, and said: "Even with the pop renaissance of the late '90s, no one picked up where Roxette left off. This is a comprehensive collection of great contemporary music from overlooked and underrated pros." A 2016 feature in Renowned for Sound praised the record as being the "definitive greatest hits record to own above all other hits collections over the last 30 years." Editor Brendon Veevers described the new songs as "some of the bands finest work." Ronny Olovsson from Swedish publication Aftonbladet also complimented the new songs, calling them "just as strong [melodically]" as their biggest hit singles, but claimed that the production on their earlier material had aged badly.

In a review of the 2000 US version of the album, Billboard said: "It's ironic how some acts just rack up hit after hit, seemingly under the radar of pop culture. It's also interesting to note how easy it is to take such acts for granted. During its early-'90s heyday, no one took Roxette seriously. And yet the masses happily consumed one tasty treat after another—as evidenced by this compilation." Commenting on the performance of "Wish I Could Fly" at US radio, they opined: "[Do Roxette] still have the golden touch? If ["Wish I Could Fly"] is an accurate indicator, the answer is resoundingly positive. ... It looks like Roxette will be adding to that pile of much-deserved (if guilty pleasure) hits."

Commercial performance
The album was an immediate commercial success throughout Europe, debuting at number three on Billboards European Albums Chart. It was later certified platinum by the International Federation of the Phonographic Industry in 1996 for sales of over a million copies throughout Europe. The record topped the charts in Portugal, while reaching the top five in Austria, Denmark, Finland, Ireland, Scotland, Sweden, Switzerland, and the UK. In Germany, the record peaked at number seven, and was certified platinum by the BVMI for shipments in excess of 500,000 units. The album also peaked at number seven in Italy, and was one of the top 40 best-selling albums of the year. Don't Bore Us sold over 2 million copies worldwide within two months of release.

The record was also successful in Oceania, peaking in the top ten in both Japan and New Zealand. It was certified platinum in both countries for shipments in excess of 200,000 and 15,000 units, respectively. Conversely, the album initially had little impact on the ARIA Charts when it was released in Australia in late 1995, failing to enter the top 40 there. In mid-1996, some six months later, EMI Australia began to promote the album with a collection of TV commercials. The record would go on to peak in the top ten, and was certified double platinum by the ARIA for shipments in excess of 140,000 copies. It finished 1996 as the 35th best-selling album in the country.

North America
The original album was not released in the United States. However, it was released in Canada, where it peaked at number forty and was certified gold by Music Canada – then the Canadian Recording Industry Association – in 1996 for shipments in excess of 50,000 units. It was finally issued in the US in 2000, with an amended track listing: all of the new songs, aside from "You Don't Understand Me", were cut, along with the singles which were never released in the US (namely "The Big L." and "Vulnerable"). These were replaced by the fifth and final single from their third studio album Joyride (1991), "Church of Your Heart"—which reached number 36 on the Billboard 200 in 1992; as well as two singles from their then-most recent album, Have a Nice Day (1999): "Stars" and "Wish I Could Fly". The latter had reached number 24 on Billboards Adult Contemporary and number 40 on Adult Pop Songs.

As of 2005, the album had sold over 78,000 copies in the US, with worldwide sales estimated at over 6 million copies.

Track listing

Personnel
Credits adapted from the liner notes of Don't Bore Us, Get to the Chorus! Roxette's Greatest Hits.

 Roxette are Per Gessle and Marie Fredriksson
 Recorded at Tits & Ass Studio in Halmstad, Sweden; EMI Studios, Audio Sweden, Polar Studios and Studio Stacken in Stockholm, Sweden; Mayfair Studios in London, England and Capri Digital Studios in Capri, Italy between 1987 and August 1995.
 All songs produced by Clarence Öfwerman, except "She Doesn't Live Here Anymore" by Per Gessle and Michael Ilbert
 All songs published by Jimmy Fun Music, except "You Don't Understand Me" by Jimmy Fun Music/EMI Songs
 Mastered by George Marino at Sterling Sound Studios, New York City

Musicians
 Marie Fredriksson – lead and background vocals, piano, keyboards and liner notes
 Per Gessle – lead and background vocals, acoustic and electric guitars, Benny-piano, kazoo, whistling, tambourine, mixing and liner notes
 Per "Pelle" Alsing – drums and percussion
 Micke "Syd" Andersson – drums and tambourine
 Vicki Benckert – background vocals
 Anders Herrlin – background vocals, bass guitar, synthesizer, engineering and programming
 Mats Holmquist – string arrangements and conducting
 Jonas Isacsson – acoustic and electric guitars and harmonica
 Henrik Janson – talkbox
 Christer Jansson – hi-hat and percussion
 Jarl "Jalle" Lorensson – harmonica
 Clarence Öfwerman – backing vocals, keyboards, Synclavier, string and horn arrangements, programming and mixing
 Staffan Öfwerman – background vocals
 Jan "Janne" Oldaeus – electric guitar
 Mats "MP" Persson – acoustic and electric guitars, engineering and mixing
 Per "Pelle" Sirén – electric guitar
 Stockholms Nya Kammarorkester  – strings
 Alar Suurna – tambourine, engineering and mixing
 Sveriges Radios Symfoniorkester – woodwind quartet

Technical
 Kjell Andersson – sleeve design
 Humberto Gatica – mixing
 Michael Ilbert – engineering and mixing
 Sven Lindström – liner notes
 Jonas Linell – photography
 Chris Lord-Alge – mixing
 Björn Norén – engineering

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications and sales

References

External links

1995 compilation albums
Roxette compilation albums
EMI Records compilation albums

Don't Bore Us, Get to the Chorus!


Universair era uma companhia aérea espanhola com sede na Palma de Maiorca.

História
A Universair foi fundada em 1986 como uma companhia aérea charter pelo Matutes Group. Em 16 de outubro de 1992. Se fundiu com a Alisarda para formar a Meridiana.

Destinos

Frota

A frota da Universair consistia nas seguintes aeronaves:

Ver também

 Lista de companhias aéreas fora de operação

Empresas aéreas extintas da Espanha
Empresas aéreas fundadas em 1986
Empresas aéreas extintas em 1992

Universair


هذه قائمة ميداليات الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 1900 التي أقيمت في فرنسا وقد تحصلت فرنسا على المركز الأول برصيد 26 ذهبية.

الملاحظات والمراجع

الملاحظات

 There are sources, besides the اللجنة الأولمبية الدولية (IOC), that display variations in the medal totals, but as the governing body of the Olympic Games, the اللجنة الأولمبية الدولية is considered the most authoritative source for the purposes of this article.

 Also had fellow-countrymen in mixed teams that won medals. These medals are included in the table under the nation Mixed team (ZZX).

المراجع

الألعاب الأولمبية الصيفية 1900
جداول ميداليات الألعاب الأولمبية الصيفية

جدول ميداليات الألعاب الأولمبية الصيفية 1900


Johnsonia fue una publicación malacológica editada por el Museo de Anatomía Comparada de la Universidad de Harvard desde 1941 hasta 1975. Fue fundada por William J. Clench quien la nombró en honor a Charles W. Johnson quien fue una de las personas que influyo y convenció Clench a proseguir el estudio de los moluscos.

Johnsonia  centra sus publicaciones en estudios monográficos de moluscos del Atlántico occidental, en ella se puede hallar reseñas de libros, guías sobre dónde encontrar los diversos moluscos de área del atlántico occidental, así como dibujos y descripciones de estas especies de moluscos y artículos relacionados.

Véase también
 Anexo:Listado de malacólogos
 Conquiliología
 Journal of Molluscan Studies
 Malacología
 Malacologia (revista)
 The Nautilus
 The Veliger

Referencias

Enlaces externos
 Página oficial del Museo de Anatomía Comparada

Revistas científicas de Estados Unidos
Revistas científicas en inglés
Revistas desaparecidas de Estados Unidos
Revistas de malacología
Malacología
Publicaciones fundadas en 1941
Publicaciones desaparecidas en 1975

Johnsonia (revista)


The Monastery of the Cross (, Dayr al-Salīb; ; , , jvris monast'eri) is an Eastern Orthodox monastery near the Nayot neighborhood of Jerusalem. It is located in the Valley of the Cross, below the Israel Museum and the Knesset.

Tradition
Legend has it that the monastery was erected on the burial spot of Adam's head—though two other locations in Jerusalem also claim this honor—from which grew the tree that gave its wood to the cross on which Christ was crucified.

History

Late Roman/Byzantine period
It is believed that the site was originally consecrated in the fourth century under the instruction of the Roman emperor Constantine the Great, who later gave the site to king Mirian III of Kartli after the conversion of his kingdom to Christianity in AD 327. Archaeologists have established that the first basilica was built at the end of the fourth century.  As the founder of the church, scholars name Bakur, an Iberian prince, grandfather of the famous Peter of Iberia, who held the position of Dux Palestinae at that time. Remains from the fourth century are sparse, the most important of which is a fragment of a mosaic.

Early Muslim period
The monastery was built in the eleventh century, during the reign of King Bagrat IV by the Georgian monk Prochorus the Iberian.

Crusader period
The remains of the Crusader-period monastery forms a small part of the current complex, most of which has undergone restoration and rebuilding. The crusader section houses a church, including a grotto where a window into the ground below allows viewing of the spot where, reputedly, the tree from which the cross was fashioned grew.

Mamluk period
Under Sultan Baybars (1260–77) the monks were executed after being accused of being spies for the Ilkhanate  Mongols, who had recently destroyed Baghdad. In 1305, an ambassador of the King of Georgia, supported by Andronikos II, to  Sultan Al-Nasir Muhammad achieved repossession of the monastery.

In the early 1480s Felix Fabri described it: "...we came to fair church, adjoining which is a small monastery, wherein dwell Georgian monks with their wives. When we entered into the church, we were led up to the high altar, which is said to stand on the very spot where grew the tree of the holy cross."

Ottoman period

In the early 1600s, Franciscus Quaresmius described it as: "beautiful and spacious, paved with mosaic work and embellished with various Greek pictures. Moreover, the monastery is now indeed large, fortified and commodious; but formerly it was much larger, as its ruins demonstrate."

Due to heavy debt, the Georgians sold the monastery to the Greek Orthodox Patriarch Dositheos II in 1685. It is currently occupied by monks of the Greek Orthodox Patriarchate of Jerusalem.

In 1697 Henry Maundrell noted: "a Convent of the Greeks, taking its name from the holy Cross. This convent is very neat in its structure, and in its situation delightful. But that which most deserves to be noted in it, is the reason for its name, and foundation. It is because here is the Earth, that nourished the Root, that bore the Tree, that yielded the Timber that made the Cross. Under the high Altar you are shown a hole in the ground where the stump of the Tree stood, [..]
After our return, we were invited into the Convent, to have our feet washed. A ceremony performed to each Pilgrim by the Father Guardian himself. The whole society stands round singing some Latin Hymns, and when he has done, every Fryar comes in order, and kisses the feet of the Pilgrim: all this was performed with great order, and solemnity."

Modern period

Georgian inscriptions painted over
In the 1970s and 1980s, the Georgian inscriptions were painted over and replaced by Greek ones. In a 1901 photograph showing the mural of the Council of Archangels, Georgian inscriptions are visible, but 1960 photographs show that the inscriptions had been changed to Greek; after cleaning the paintings the Georgian inscriptions emerged again. The same happened in the case of the Christ Anapeson, the "reclining Jesus". In many places (e.g. near the figures of St. Luke and St. Prochore) the outline of Georgian letters are clearly visible under the recently added Greek inscriptions.

Rustaveli portrait: defaced and restored

In June 2004, shortly before a visit by the Georgian President Mikhail Saakashvili to Israel, a fresco of the legendary Georgian poet Shota Rustaveli on a column inside the church was defaced by unknown individuals. It is the only extant medieval portrait of Rustaveli. The face and part of the accompanying inscription were scratched out. Georgia officially complained to Israel after the incident. The fresco was restored by Israeli specialists, based on good existing documentation.

Vandalism
The monastery has been the target of repeated acts of vandalism.  On February 7, 2012, suspected Jewish extremists spray painted graffiti calling for "death to Christians" in what is described as price tag attack. On December 12, 2012, the Jewish settler hate group defaced the monastery yet again along with desecration of an Armenian cemetery.

Description, visit
The fortified monastery comprises a church and living quarters. The church contains ancient murals and inside a side chapel one can see a hole in the ground where, according to tradition, the tree once grew from which the Holy Cross was fashioned.

The library houses many Georgian manuscripts.

Visitors can also access a museum and gift shop.

See also
Nikoloz Cholokashvili (1585–1658), Georgian Orthodox priest, politician and diplomat. Archimandrite of the monastery between 1645-49.
Religious significance of Jerusalem

References

Bibliography

 (p.  330)

 (pp.   77-82)

 (p. 47)
  (pp.  33-   40)

 (pp.  90, 323)
 (p. 123)
(p. 340)
  (p. 379)

External links
Monastery of the Cross, biblewalks
Survey of Western Palestine, Map 17:  IAA, Wikimedia commons

Christian monasteries in Jerusalem
Christian monasteries established in the 11th century
Georgian Orthodox monasteries
Greek Orthodox monasteries
Eastern Orthodox monasteries in Israel
Greek Orthodoxy in Israel
Georgian diaspora in Israel

Monastery of the Cross


Patrizia Viotti (née à Rome le  et morte dans la même ville le 24 août 1994) est une mannequin et actrice de cinéma italienne.

Biographie
Patrizia Viotti se fait d'abord remarquer en 1969 par sa relation avec le chanteur Mal Ryder, qu'elle rencontre au Piper Club de Rome. À partir de 1971, elle a joué dans plusieurs films à thème érotique. Cependant, sa toxicomanie la conduit à mettre fin à sa carrière cinématographique en 1974 la menant à deux brefs séjours en prison.

Filmographie partielle
 1971 : Erika de Filippo Walter Ratti
 1971 : Les Nuits sexuelles (La notte dei dannati) de Filippo Walter Ratti
 1972 : À la recherche du plaisir (Alla ricerca del piacere) de Silvio Amadio
 1972 : Canterbury proibito de Italo Alfaro
 1972 : La mort tombe doucement (La morte scende leggera) de Leopoldo Savona
 1972 :  (Beffe, licenzie et amori del Decamerone segreto) de Giuseppe Vari
 1974 : Charlys Nichten de Walter Boos

Références

Bibliographie

 Curti, Roberto. Films d'horreur gothiques italiens, 1970-1979 . McFarland, 2017.

Liens externes

Actrice italienne de cinéma
Naissance à Rome
Décès à Rome
Décès en août 1994
Naissance en juin 1950
Décès à 44 ans

Patrizia Viotti


حسين محمد إبراهيم حسين (مواليد نوفمبر 1959 بحي القباري بغرب الإسكندرية) هو سياسي مصري ينتمي لحزب الحرية والعدالة وأمين عام الحزب منذ يناير 2013. انتخب عضوًا بمجلس الشعب عن دائرة مينا البصل بالإسكندرية خلال دورتي عام 2000 و2005 وكان نائبًا لرئيس الكتلة البرلمانية للإخوان المسلمين خلال برلمان 2005. وانتخب مجددًا لعضوية مجلس الشعب 2011-2012 عن حزب الحرية والعدالة واختير زعيمًا للأغلبية بالمجلس. فاز بمنصب أمين عام حزب الحرية والعدالة في 10 يناير 2013 بعد أن حصد 39 صوت مقابل 21 صوت لحلمي الجزار.

انتخب في سبتمبر 2008 رئيساً للمكتب الإداري للإخوان المسلمين بالإسكندرية خلفاً لأسامه نصر الدين الدين الذي تم تصعيده عضواً بمكتب الإرشاد بالجماعة. استقال من موقعه الإخواني عقب انتخابه أميناً عاماً لـحزب الحرية والعدالة بالإسكندرية ولحقه المهندس مدحت الحداد. وهو رئيس مجلس إدارة مركز حوار للتنمية والإعلام والأمين العام للجنة الشعبية لمناصرة شعب العراق وعضو مؤسس لـالتحالف الوطني من أجل الإصلاح والتغيير.

وعن مواقفه السياسية، فعُرف عنه دعمه للقضية الفلسطينية من خلال منصبه كنائب لرئيس المنتدى العالمي للبرلمانيين الإسلاميين وعضويته للأمانة العامة بمنتدى البرلمانيين العرب، فضلاً عن كونه عضو مؤسس لرابطة البرلمانيين العرب المدافعين عن القضية الفلسطينية.

مصادر

وصلات خارجية
 موقع كتلة نواب الإخوان المسلمين
 منتدى البرلمانيين الإسلاميين يُسيِّر سفينةً لكسر حصار غزة، إخوان أون لاين، 18 ديسمبر 2008 م
 المضابط الخاصة بالنائب، موقع مجلس الشعب المصري
 نائب إخواني يؤسس مركزًا للحوار بمصر، إخوان أون لاين، 29 سبتمبر 2003

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من الإسكندرية
أعضاء الجمعية التأسيسية للدستور المصري
أعضاء مجلس الشعب المصري 2000
أعضاء مجلس الشعب المصري 2005
أعضاء مجلس الشعب المصري 2012
سياسيو حزب الحرية والعدالة
مواليد 1959

حسين محمد إبراهيم


Filme de monstro, filme de monstros gigantes ou filme de criatura é um subgênero cinematográfico centrado em personagens que lutam para sobreviver aos ataques de um ou mais monstros antagonistas, os quais são muitas vezes caracterizados como anormalmente grandes. Essas produções podem se enquadrar nos gêneros de terror, fantasia ou ficção científica. Originaram-se como adaptações do folclore e da literatura de horror e os registros mais antigos datam da era dos filmes mudos.

A partir da década de 1950, essas obras começaram a se popularizar de maneira expressiva, particularmente nos Estados Unidos e no Japão. Além disso, passaram a incorporar as grandes inquietações sociais e políticas de cada época, tais como o temor de conflitos bélicos nucleares pós-Segunda Guerra Mundial e a crescente preocupação ambiental dos anos 1960 e 1970. O subgênero é tão abrangente que inclui desde produções descritas como filmes trash até representantes premiados com o Oscar como Jaws (1975) e Jurassic Park (1993). King Kong e Godzilla estão entre os principais personagens dessa vertente cinematográfica.

Definições e contextualização
Filme de monstro é um termo coloquial para um subgênero dentro do cinema de terror, ficção científica e fantasia, tradicionalmente caracterizado pela ameaça de algo grande e assustador ou, ainda, de um grupo de seres pequenos. Nesse contexto, a ideia de monstruosidade pode ser entendida de forma restrita ou mais ampla. A princípio, há uma tendência de se designar como monstros apenas animais gigantes hostis. Contudo, o conceito de "filme de monstro" é um pouco mais abrangente, incluindo desde batalhas do ser humano contra o mundo natural, como em Jaws, até lutas contra o eu reprimido, como visto em quase todos os filmes sobre lobisomens. Muitas produções subvertem a noção negativa de monstro, apresentando seres amigáveis e incompreendidos que nunca quiseram causar nenhum dano. Originalmente, os monstros eram representados pelo uso de recursos como maquiagem, próteses, fantoches, animatrônicos e trajes de criatura. Nos filmes modernos, a maioria passou a ser feita em CGI.

Outro termo usado para essas obras é "filme de criatura", o qual é tão simples que permite um vasto número de interpretações, referindo-se a filmes que podem incluir, por exemplo, macacos enormes, dinossauros, leviatãs como tubarões e polvos, plantas carnívoras, insetos, aracnídeos e roedores (gigantes ou em enxames), humanos colossais, robôs, zumbis e alienígenas. Quanto aos monstros humanos ou humanoides, sua origem remonta à literatura erudita e popular de séculos anteriores (ficção gótica, lendas e mitos antigos, folhetins e romances de feiras).  Na literatura gótica, um dos mitos mais conhecidos é o do corcunda do romance Notre-Dame de Paris (1831), escrito por Victor Hugo; o monstro descrito em Frankenstein (1818), de Mary Shelley, e o conde vampiro de Dracula (1897), criado por Bram Stoker, estão entre as figuras que originaram a noção do "monstro humano" cinematográfico, na qual assassinos em série, canibais e personagens patologicamente insanos também podem ser incluídos.

Os enredos desses filmes tendem a ser baseados no arquétipo narratológico de "superação do monstro", no qual o protagonista se propõe a derrotar uma força agressiva que ameaça sua própria vida, família ou terra natal. Trata-se de uma antiga forma de narrativa que descreve alegoricamente uma parte fundamental da experiência humana, o conflito com o outro; suas raízes literárias são encontradas nas histórias de Perseu, Teseu e Beowulf. Embora os monstros sejam associados imediatamente a vilões, muitos podem ser, na verdade, os protagonistas de seus filmes. Recorrentemente, em particular nas obras sobre criação de seres monstruosos fabricados, como Frankenstein, há uma tentativa de humanização interior desses personagens; assim, por exemplo, a verdadeira monstruosidade não está na criatura humanoide e sim no médico louco que a criou, não está no indivíduo fisicamente deformado, mas na deformação mental daqueles que riem ou que ganham dinheiro à custa da diferença dele.

História

Primeiros representantes
As primeiras aparições de monstros em filmes ocorreram ainda na era do cinema mudo. Nos Estados Unidos, o registro mais antigo é o do curta-metragem Frankenstein, filmado por Thomas Edison e lançado em 1910. É a primeira adaptação do romance Frankenstein, de Mary Shelley, para o cinema; a criatura central da trama foi interpretada por Charles Ogle. Quanto aos longas-metragens, algumas produções alemãs dessa época estão entre as pioneiras a incluir monstros. Dirigido por Paul Wegener, Der Golem (1915), cujo vilão é um golem, geralmente é apontado como o "primeiro filme de monstro". Também são considerados expoentes seminais do estilo a representação do vampiro em Nosferatu, Eine Symphonie des Grauens (1922), e o dragão que enfrenta o protagonista em Die Nibelungen (1924), de Fritz Lang.

Os estúdios de cinema norte-americanos começaram a lançar seus primeiros sucessos com monstros no início dos anos 1920. Essas produções eram rotuladas como creature features, expressão que originalmente se referia a filmes e atrações de televisão com temas de terror. Os exitosos The Hunchback of Notre Dame (1923) e The Phantom of the Opera (1925) levaram a Universal Pictures a produzir, ao longo das três décadas seguintes, quase 50 filmes focados em seres monstruosos, o que originou a mais antiga cinessérie num universo ficcional compartilhado:  a franquia Monstros da Universal. Após os lançamentos de Dracula e Frankenstein em 1931, seguiram-se The Mummy (1932), The Invisible Man (1933), Werewolf of London (1935), Creature from the Black Lagoon (1954) e diversas sequências protagonizadas pelos respectivos monstros de cada longa; Frankenstein Meets the Wolf Man (1943) fez história como o primeiro filme crossover de estúdio.

A aventura fantástica The Lost World (1925), baseada no livro homônimo de Arthur Conan Doyle, é referida como o primeiro filme autenticamente "de criatura". O foco de sua história são dinossauros, que se tonaram base para muitos filmes futuros. O animador Willis O'Brien usou a técnica do stop motion para criar os répteis. Ele começou a trabalhar em dois projetos não concluídos, Atlantis e Creation, antes de elaborar efeitos para King Kong (1933), dirigido por Merian C. Cooper e produzido pela RKO Pictures. Esse filme é basicamente uma reimaginação de The Lost Word com um gorila gigante. Tornou-se um dos exemplos mais famosos de um filme de monstro e também é considerado um marco na história do cinema. O personagem King Kong converteu-se em ícone cultural, aparecendo em muitos outros filmes e mídias desde então.

O auge na década de 1950
King Kong inspirou muitos outros filmes e aspirantes a animadores, notavelmente Ray Harryhausen, que colaboraria com O'Brien em Mighty Joe Young (1949), uma releitura cômica da história do enorme primata. O relançamento de King Kong em 1952 estimulou Harryhausen a trabalhar em The Beast from 20,000 Fathoms (1953), cujo enredo é sobre uma espécie fictícia de dinossauro descongelada no Ártico por testes nucleares. Essa obra estimulou uma onda de filmes de criatura que incorporavam os temores da Era Atômica. Nessas produções, geralmente os monstros são criados pela ciência irresponsável ou são forçados a atacar para proteger seu habitat; heróis são soldados, heroínas cientistas, a criatura destrói uma área metropolitana, derrota as forças militares no segundo ato e é morta pelo herói num clímax de coragem suicida que envolve um plano tido como loucura. Entre os representantes dessa fórmula popular e muito imitada estão: Them! (1954), Creature from the Black Lagoon (1954), It Came from Beneath the Sea (1955), Tarantula (1955), Beginning of the End (1957) e 20 Million Miles to Earth (1957).

O mais duradouro dos monstros atômicos é Godzilla, dinossauro mutante cuja primeira aparição foi em Gojira (1954), do estúdio japonês Toho. Essa obra adaptou o conceito nuclear de The Beast from 20,000 Fathoms de uma perspectiva japonesa, baseando-se em eventos históricos recentes na época, especialmente os bombardeios atômicos de Hiroshima e Nagasaki em 1945 e o incidente do Daigo Fukuryū Maru em 1954. Na trama, Tóquio é destruída de forma realista e angustiante, enquanto a resolução é sombria e pessimista. Em vez da convencional representação em stop motion, o réptil gigantesco é tradicionalmente interpretado por um ator de traje. Godzilla, King of the Monsters! (1956), uma versão americanizada reeditada de Gojira para o mercado norte-americano, inspirou notavelmente Steven Spielberg quando jovem; ele o descreveu como "o mais magistral de todos os filmes de dinossauros" porque "fazia você acreditar que aquilo estava realmente acontecendo".

O sucesso de Gojira originou a franquia cinematográfica mais extensa da história. Até 2022 haviam sido lançadas mais de quarenta produções envolvendo o personagem, considerando-se os originais japoneses, as adaptações hollywoodianas e derivados em animação. Godzilla tornou-se um marco da cultura pop mundial. No Japão, inspirou muitos outros filmes com monstros gigantes (kaiju), incluindo a mariposa Mothra, o pterossauro Rodan, o dragão de três cabeças King Ghidorah, a lagosta Ebirah e a versão robótica de Godzilla, Mechagodzilla. Entre os filmes ocidentais influenciados pelos kaiju, está o britânico Gorgo (1961), no qual um monstro liberado por um vulcão é capturado e exposto até que sua mãe apareça para recuperá-lo, trama posteriormente adaptada no longa norte-americano Jaws 3-D (1983).

Paralelamente, durante os anos 1950, começou a se desenvolver nos Estados Unidos o chamado cinema trash, cujas produções muitas vezes recorrem ao uso de monstros. Os filmes trash são uma variação dos filmes B surgidos nos anos 1930 e caracterizam-se por orçamentos baixíssimos, atuações ruins, efeitos especiais amadores, erros de continuidade e outros defeitos, atributos que posteriormente conferiram-lhes o aspecto cult. A maioria era feita de forma independente, fora dos grandes estúdios de Hollywood ou no exterior, voltando-se principalmente para o mercado de cinema drive-in. Entre os principais cineastas dessa vertente estão Roger Corman e Ed Wood. Frequentemente descrito como o "pior diretor da história", Wood dirigiu obras como Bride of the Monster (1955) e Plan 9 from Outer Space (1959), que figura em muitas listas como "o pior filme do mundo". Outra produção trash, The Creeping Terror (1964), também é considerado um dos piores filmes já feitos.

Evolução do subgênero
Os filmes de monstros, embora ainda fossem produzidos, ficaram menos populares na América do Norte e no Reino Unido na década de 1960; o grande público preferia suspenses como Psycho (1960), histórias de fantasmas como The Innocents (1961), giallos e outras produções estrangeiras. No entanto, os kaiju japoneses continuavam com a popularidade em alta. Em 1962, a Toho produziu Kingu Kongu tai Gojira, um dos filmes de maior bilheteria da história do Japão; apresentando um confronto entre Godzilla e King Kong, marcou a primeira aparição de ambos os personagens em cores na tela e tornou-se um dos mais notórios crossovers cinematográficos. Em 1965, o estúdio japonês Daiei iniciou sua própria franquia kaiju para rivalizar com a de Godzilla, na forma de Gamera. Ray Harryhausen continuou a trabalhar em vários filmes como The Valley of Gwangi (1969), enquanto a Toho produziu mais sete sequências de Godzilla e outros kaiju como Mothra (1961).

A partir do final da década de 1950, começaram a se difundir nos Estados Unidos periódicos especializados em produções cinematográficas com monstros. A revista Famous Monsters of Filmland, criada por Forrest J. Ackerman e lançada em 1958, foi uma das pioneiras e está entre as mais influentes publicações desse tipo. Uma revista concorrente, The Monster Times, realizou em 1973 uma pesquisa entre seus leitores para determinar o monstro mais popular do cinema. Como resultado, Godzilla foi eleito o favorito pela maioria do público, superando personagens como Conde Drácula, o monstro de Frankenstein, King Kong, o Lobisomem, a Múmia e o Monstro da Lagoa Negra.

À medida que a preocupação ambiental substituía a ansiedade nuclear, o cinema de monstros das décadas de 1960 e 1970 voltava-se para a temática da natureza em revolta ou "horror ecológico". O modelo para enredos desse tipo é, essencialmente, a novela The Terror (1917), de Arthur Machen, na qual o mundo natural ataca o humano como resposta à Grande Guerra; outra influência foi o longa The Naked Jungle (1954), em que o protagonista interpretado por Charlton Heston enfrenta um ataque de formigas de correição. Exemplos notáveis de animais assassinos em filmes setentistas incluem anfíbios em Frogs (1972), coelhos em Night of the Lepus (1972), formigas em Phase IV (1974), tarântulas em Kingdom of the Spiders (1977), abelhas em The Swarm (1978), piranhas em Piranha (1978) e jacarés americanos em Alligator (1980).

O suspense de grande sucesso Jaws (1975), dirigido por Spielberg, foi influenciado por obras anteriores como King Kong e Godzilla. É considerado um "filme de monstro aquático" e um dos poucos representantes do subgênero baseados num incidente real: os ataques de tubarão em Nova Jersey em 1916, que inspiraram Peter Benchley a escrever o romance homônimo do qual o longa foi adaptado. O livro tinha um subtexto político que foi evitado no filme em favor de um retorno aos valores tradicionais do cinema de monstros: um enorme tubarão-branco, criado pela equipe de efeitos especiais por meio da técnica da animatrônica, ataca um balneário popular até ser caçado e fortuitamente morto pelo herói comum, o chefe de polícia de uma pequena cidade.

O diretor John Guillermin refilmou King Kong em 1976. O alienígena xenomorfo estreou em 1979 no filme de terror e ficção científica Alien, de Ridley Scott, obra que explorou as possibilidades góticas, de conto de fadas e sexualmente surreais do subgênero. Nesse mesmo ano, a revista Fangoria começou a ser publicada em resposta à popularidade do gênero. Nas décadas de 1970 e 1980, os monstros protagonizaram muitas comédias de terror, como Young Frankenstein (1974) de Mel Brooks, An American Werewolf in London (1981) de John Landis, Q - The Winged Serpent (1982) de Larry Cohen, Fright Night (1985) de Tom Holland, Creepshow (1982) de George Romero e Tremors (1990) de Ron Underwood. Pouco antes da revolução tecnológica que possibilitou a criação de efeitos especiais por CGI, a última geração de artistas de efeitos práticos era elogiada pela qualidade e realismo de suas criações: Rick Baker, Stan Winston e Rob Bottin estão entre os nomes mais notáveis da indústria.

Na década de 1990, arquétipos como o horror ecológico começaram a se repetir em filmes como Arachnophobia (1990) e Deep Blue Sea (1999), rotulado de "Tubarão dos anos 2000". O estilo de King Kong e Godzilla retornou de forma inovadora em Jurassic Park (1993), dirigido por Spielberg e baseado no romance de Michael Crichton. Essa obra revolucionou o gênero com uso combinado de CGI e animatrônicos para recriar dinossauros. Foi um enorme êxito comercial e de crítica, detendo o título de maior bilheteria de todos os tempos até ser superado por Titanic em 1997. Tamanho sucesso popularizou dinossauros como Tyranossaurus rex e Velociraptor, gerou um interesse renovado pela paleontologia e motivou debates sobre os avanços da engenharia genética. A tecnologia avançada da animação contemporânea também tornou possível reviver lendas medievais sobre dragões. O longa-metragem de sucesso Dragonheart (1996) mostrou um dragão amigável dublado por Sean Connery.

Ressurgimento e universo compartilhado
Os filmes tradicionais de monstros ressurgiram para um público mais amplo no final dos anos 1990. Apesar do bom desempenho comercial, a primeira refilmagem americana de Godzilla (1998) foi criticada por sua criatura muito diferente da versão clássica. Em 2002, o filme de monstro Le Pacte des loups (2001) tornou-se o segundo filme em língua francesa de maior bilheteria nos EUA nas últimas duas décadas. Em 2004, a Toho anunciou o encerramento da franquia Godzilla após lançar Gojira Fainaru Wōzu. Inspirado no King Kong original e nos filmes de Harryhausen, Peter Jackson dirigiu uma refilmagem de King Kong (2005), sucesso de público e crítica. O sul-coreano Gwoemul (2006) envolveu mais conotações políticas que o comum no subgênero, tornando-se uma alegoria ao estilo Gojira da presença militar dos EUA na Coreia do Sul. Enquanto isso, o horror ecológico retornava de forma hiper-realista em obras como Eight Legged Freaks (2002) e Snakes on a Plane (2006) e o cinema indie explorava o grotesco da relação entre horror e sexo em filmes como Teeth (2007) e Bad Biology (2008), nos quais a genitália humana é fonte de monstruosidade.

O suspense Cloverfield (2008), realizado no estilo dos filmes clássicos de monstros, concentra-se inteiramente na perspectiva e nas reações do elenco humano, sendo interpretado como uma alegoria do terrorismo e dos ataques de 11 de setembro de 2001. Em The Water Horse: Legend of the Deep (2007), o lendário monstro do lago Ness é retratado como uma criatura amigável ameaçada por humanos excessivamente agressivos. Monsters (2010), vencedor do Prêmio British Independent Film, apresentou a história de uma epidemia de monstros da perspectiva das pessoas afetadas por ela, de maneira semelhante a Cloverfield. Embora não totalmente focados em monstros, sucessos comerciais como The Avengers e Prometheus contêm cenas que apresentam monstros representando ameaças aos protagonistas.

Em 2013, a Warner Bros. e a Legendary Pictures lançaram Pacific Rim, de Guillermo del Toro. Apesar de o filme ter sido fortemente influenciado pelos gêneros kaiju e anime mecha, o cineasta desejava criar algo original, em vez de fazer referência a trabalhos anteriores. O longa foi um sucesso moderado nos Estados Unidos, mas obteve êxito de bilheteria no exterior, recebendo críticas positivas pelo visual inspirado nas criaturas gigantes da cultura japonesa; uma sequência, Pacific Rim: Uprising, foi lançada em 2018. Na época, del Toro também inspirou-se no Monstro da Lagoa Negra para criar o romance fantástico The Shape of Water (2017), que venceu o Oscar de melhor filme.

Em 2014, a franquia Godzilla foi reinicializada com um filme homônimo dirigido por Gareth Edwards e lançado pela Warner e Legendary Pictures, cuja intenção inicial era produzir uma trilogia sob a direção de Edwards. Pouco depois, a Legendary anunciou um universo cinematográfico compartilhado entre Godzilla e King Kong, intitulado MonsterVerse. Em 2016, a Toho reiniciou a franquia Godzilla com Shin Gojira, dirigido por Hideaki Anno. Em 2017, estreou Kong: Skull Island, uma reinicialização da franquia King Kong e o segundo filme do MonsterVerse. O terceiro longa, Godzilla: King of the Monsters, foi lançado em 2019; Michael Dougherty dirigiu o filme, no qual também apareceram Rodan, Mothra e King Ghidorah. O quarto filme, Godzilla vs. Kong, com direção de Adam Wingard, estreou em 2021.

Ver também
 Tokusatsu

Bibliografia

Ligações externas

Géneros de cinema
Filmes de monstros
Filmes de horror
Filmes de ficção científica
Filmes de fantasia
Filmes de comédia de terror

Filme de monstro


{{තොරතුරුකොටුව සිවිල් ගැටුම
| title        = 2014 ක්‍රිමියානු අර්බුදය
| partof       =  2014 යුක්‍රේනියානු විප්ලවයේ විපාකය
| image        = Crimean peninsula.svg
| image_size   = 251 px
| caption      = සමස්ත යුක්‍රේනය තුල ක්‍රිමියාවේ පිහිටුම </td></tr>

| date         = 23 පෙබරවාරි  2014–වර්තමානය()
| place        = ක්‍රිමියාව, යුක්‍රේනය
| coordinates  =

}}

2014 ක්‍රිමියානු අර්බුදය යනු,   යුක්‍රේනයේ,  ක්‍රිමියා ප්‍රදේශයේ සිදුවෙමින් පවතින රාජ්‍යතාන්ත්‍රික අර්බුදයකි.

යුක්‍රේනියානු අගනගරය වන කියව්හිදී ජනතා විප්ලවයක් හේතුවෙන් සිදුවූ 2014 යුක්‍රේනියානු විප්ලවය තුලදී , ජනාධිපති  වික්ටර් යනුකොවිච්ගේ රජය බලයෙන් පහකෙරීමෙන් අනතුරුව මෙය ඇරඹිණි.

පුළුල් ස්වයං-පාලනයක් හෝ සමහරවිට ක්‍රිමියාව සඳහා නිදහස ට අමතරව රුසියාව සමග කිට්ටු සම්බන්ධතා පවත්වා ගත යුතු බව පවසමින්, කියව් සිද්ධීන්ට විරුද්ධත්වය පල කල සමහරක් වාර්ගික රුසියානු කණ්ඩායම් විසින් විරෝධතා පවත්වනලදි.  ප්‍රමුඛතම වශයෙන් ක්‍රිමියානු ටාටර්වරුන් සහ වාර්ගික යුක්‍රේනියානුවන් වෙතින් සමන්විතවූ අනෙකුත් කණ්ඩායම් විසින් විප්ලවයට සහය දීමේ උද්ඝෝෂණ පැවැත්විණි.

ආශ්‍රිත

2014 ක්‍රිමියානු අර්බුදය


Die Norrard (Northern) Rocks sind eine kleine Gruppe von unbewohnten Inseln im nordwestlichen Gebiet der Scilly-Inseln. Die mehr als 20 Inseln sind eine geschützte Site of Special Scientific Interest. Papageitaucher, Kormorane, Mantelmöwen, Tordalken, Krähenscharben, Sturmschwalben, Kegelrobben, Eissturmvögel, Heringsmöwen, Trottellumme und Silbermöwen sind hier heimisch. Auf den Inseln wachsen u. a. Melden, Baumförmige Strauchpappeln, Strand-Grasnelken und Echtes Löffelkraut.

Zu den Norrad Rocks gehören:

Gweal (5,2 km²)

Castle Bryher (0,39 km²)

Maiden Bower (0,66 km²)

Mincarlo  (0,18 km²)

Illiswilgig (0,9 km²)

Scilly Rock (0,19 m²)

Seal Rock (0,2 km²)

Weblinks

 Informationen über Tier- und Pflanzenwelt (englisch; PDF; 6 kB)

Inselgruppe (England)
Inselgruppe (Europa)
Inselgruppe (Keltische See)
Insel der Scilly-Inseln

Norrard Rocks


Adrienne Hill (født 22. juli 1937, død 6. oktober 1997) var en britisk skuespillerinde, som er mest kendt for at have spillet Katarina i Doctor Who.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra England
Personer fra Plymouth

Adrienne Hill


Red Bay er et canadisk fiskerleje, der ligger i det sydøstligste Labrador i Newfoundland og Labrador-provinsen. Den lille by, der nu har 227 indbyggere, er kendt som et af de mest værdifulde undervandsarkæologiske fundsteder i Amerika. Mellem 1530 og begyndelsen af 1600-tallet var det et betydeligt baskisk hvalfangerområde. Adskillige hvalfangerfartøjer, både store galeoner og små chalupaer, sank her, og opdagelsen af disse førte til, at Red Bay i 2013 blev udpeget som et UNESCO-verdensarvsområde.

Geografi
Red Bay er en naturlig havn i den bugt, fiskerlejet er opkaldt efter, hvor navnet i øvrigt skyldes de røde granitklipper i området. Ved indsejlingen til bugten ligger to øer, Penney Island og den noget større Saddle Island, som baskerne brugte som udgangspunkt for deres togter.

Historie
Mellem 1530 og begyndelsen af 1600-tallet var Red Bay, dengang kendt som "Balea Baya" ("Hvalbugten"), centrum for baskiske hvaloperationer. 15 fartøjer og 600 søfolk fra det sydlige Frankrig og det nordlige Spanien drog hver sæson til den fjerntliggende udpost i Belle Isle-strædet i forsøget på at fange nordkapere og grønlandshvaler, der levede i dette område, ifølge Memorial University of Newfoundland.

I 1565 sank en galeon, muligvis San Juan, under en storm i farvandet ud for Red Bay, tæt på Saddle Island. Skibet blev opdaget i 1978. Der er også fundet andre, mindre fartøjer, som chalupaer på stedet, og i 2004 fandt man yderligere en galeon.

På Saddle Island findes en kirkegård, hvor der er fundet skeletdele af 140 hvalfangere. Mange af dem formodes at være druknet eller døde på anden måde som følge af naturens luner.

Opgivelsen af hvalfangsten havde flere årsager, herunder nedgang i bestanden og behov for flest mulige fartøjer til den spanske armada. I dag findes et besøgscenter, der illustrerer denne del af historien.

Under anden verdenskrig blev bugten anvendt som fortøjningssted for allierede fartøjer, der nød godt af stedets naturlige beskyttelse.

Red Bay blev udnævnt til nationalt historisk mindesmærke i 1979, inden det i 2013 kom på UNESCO's Verdensarvsliste.

Referencer

Eksterne henvisninger

 Officielt websted
 Red Bay, UNESCO World Heritage Site

Verdensarvsområder i Canada
Newfoundland og Labrador

Red Bay


නිල් කුරුමිට්ටෝ එය 2013 වන ඇමරිකානු 3D පරිගණක සජීවීකරණය මත පදනම් වූ සජීවී-ක්රියාකාරී චිත්‍රපටය TV මාලා, ද ස්මර්ෆ්ස්. එය 2011 චිත්‍රපටයේ අනුප්‍රාප්තිකයකි, ද ස්මර්ෆ්ස්. මෙම චිත්‍රපටය නිෂ්පාදනය කරන ලද්දේ සෝනි සජිවීකරණ පික්චර්ස් සහ කොලම්බියා පික්චර්ස් බෙදාහරින ලදී. එය නරක මායාකාරිය ගැන කතා කරයි ගාර්ගමෙල්, ග්රහණය කරගනී ස්මර්ෆෙට් සහ ස්මර්ට්ෆර්ස් ඇයව බේරාගත යුතුයි.

ඉංග්‍රීසි භාෂාව අනුවාදය 2013 දී ලොව පුරා ශල්යාගාරවල ප්රධානය කෙරුණි, හා සිංහල භාෂාව අනුවාදය 2014 දී හිරු ටීවී දින තිරගත.

සම්පුර්ණයෙන්ම සජීවිකරණය තෙවන වාරිකය, ද ස්මර්ෆ්ස්: නැතිවූ ගමේ, මැයි 2017 දින තිරගත, සිනමා ශාලා වල මෙන්ම මුල් පිටුව වීඩියෝ මත.

කුමන්ත්‍රණයක්

ස්මර්ෆෙට්ගේ උපන් දිනය මත ගාර්ගාමෙල් ඇගේ ගමට එන අතර ඇය අල්ලා ගනියි, නැවත පැරීසියට නැවත යයි. ස්මර්ෆ්ස් ඇයව බේරාගන්නේ කෙසේද යන්න සොයා ගැනීමට, ඒ නිසා පවුලක් ද ඔවුන්ට උපකාර කරයි. අවසානයේදී ගර්ගාමෙල් සිට ස්මර්ෆෙට් ගලවා ඇගේ උපන් දිනය සමරනු ලබයි.

හඬවල්

නිෂ්පාදකයන්

හඬ කැවීම් අධීක්‍ෂණය: කසුන් ජයවර්ධන

හඬ කැවීම් අධ්‍යක්‍ෂණය: දයාල් බණ්ඩාර සහ සුරංග මෙන්ඩිස්

හඬ කැවීම් සහය අධ්‍යක්‍ෂණය: හේෂාන් හඳුවලගේ සහ ඉඳුනිල් චතුරංග

පරිවර්තනය: නිමල් දිසානායක

පරිගණක සජිවීකරණය: ඩිලාන් පුෂ්පිත

විධායක නිෂ්පාදනය: විරාජ් වැලිවත්ත

ආශ්‍රේයයන්

නිල් කුරුමිට්ටෝ (2013 චිත්‍රපටය)


Cherokee Nation v. Georgia (1831) est une affaire de la Cour suprême des États-Unis. La nation cherokee avait demandé une injonction fédérale contre les lois adoptées par l'État américain de Géorgie qui les privaient de droits à l'intérieur des frontières de cet État.
Mais la Cour suprême n'a pas entendu l'affaire sur le fond. Elle a statué qu'elle n'avait pas de compétence initiale en la matière, car les Cherokees étaient une nation dépendante, dont la relation avec les États-Unis ressemblait à celle d'un , comme l'a dit le juge en chef Marshall.

Références

Arrêt de la Cour suprême des États-Unis
Cherokees
1831 aux États-Unis
1831 en droit

Cherokee Nation v. Georgia


Le Soulèvement de la dernière génération (également La dernière génération) est une alliance d'activistes de la mouvance écologiste allemande, autrichienne et italienne dont l'objectif déclaré est d'utiliser la désobéissance civile pour forcer les gouvernements fédéraux allemand et autrichien à prendre des mesures contre le réchauffement climatique.

Initiateurs
Une partie des militants impliqués ont participé à la « grève de la faim de la dernière génération », un mouvement de protestation qui a eu lieu dans le district gouvernemental de Berlin avant les élections fédérales de 2021 pour attirer l'attention sur le changement climatique, ses effets et la responsabilité du futur gouvernement fédéral.

Buts poursuivis et principaux thèmes de mobilisation

Les militants du mouvement ont d'abord mené la campagne Eat Save Live Save . Elle demandait au nouveau gouvernement fédéral allemand de prendre des mesures légales pour une réorientation de l'agriculture  d'ici 2030 et avec comme une première mesure immédiate la lutte contre le gaspillage alimentaire. Les grandes enseignes alimentaires seraient obligées de donner des aliments encore comestibles, afin de lutter  contre la faim et de réduire immédiatement les émissions de CO₂. Pour cela, le gouvernement fédéral doit mettre en place une loi sur la sauvegarde de l'alimentation basée sur le modèle français. Afin d'engager un changement global dans l'agriculture, le gouvernement fédéral devrait suivre les propositions du  Conseil citoyen pour le climat . Il s'agit de s'assurer que les exploitations pratiquant une agriculture durable soient mieux rémunérées et qu'une  alimentation de qualité  soit accessible à tous.

Afin d'attirer l'attention sur le fait qu'une partie importante de la nourriture produite aujourd'hui est jetée, ce qui, selon le WWF et l'OMS, affecte jusqu'à un tiers de la nourriture produite dans le monde  , le groupe anime des campagnes de conteneurs dans toute l'Allemagne. Les militants retirent les aliments jetés des poubelles des supermarchés et les donnent publiquement, invoquant leur origine illégale. Certains militants se sont dénoncés eux-mêmes  pour protester contre la qualification juridique de vol de la récupération du contenu des conteneurs. Ceci est destiné à attirer l'attention des médias sur le sujet. Comme annoncé lors d'une conversation entre les militants Henning Jeschke et Lea Bonasera et le candidat chancelier Olaf Scholz (SPD) en novembre 2021, les militants bloquent les accès autoroutiers avec des sit-in à partir de janvier 2022.

En Autriche, le groupe demande au gouvernement fédéral de prendre des mesures contre la poursuite de l'artificialisation des sols et pour une réorientation de l'agriculture d'ici 2030. Il y a des points communs avec le groupe d'action environnemental Extinction Rebellion et le

Formes d'actions

Au début de la campagne, de la nourriture dans des conteneurs a été distribuée dans différentes villes d'une manière qui a attiré l'attention du public.

Dans leurs actions, telles que les barrages routiers à l'échelle nationale, le groupe s'inspire du groupe d'action britannique  Insulate Britain pour la protection du climat  . Afin de rendre plus difficile pour la police le dégagement des barrages routiers, certains militants collent la paume de leurs mains ou de leurs pieds sur la surface de la route, comme c'est le cas en Grande-Bretagne. La superglue ou la mousse de montage sont généralement utilisées pour cela.

Actions
Le , cinq militants du groupe ont rédigé la demande « Une loi de réorientation agricole maintenant pour sauver l'alimentation ! 2030 » à la Chancellerie fédérale à Berlin. La police est intervenue et a fait enlever les graffitis sur la façade.

Le , des militants ont bloqué pour la première fois les sorties des autoroutes A 103 et A 114 à Berlin, ce qui a ensuite été suivi d'actions similaires sur l'autoroute urbaine A 100 de Berlin. De janvier jusqu'au 20 février 2022, la police de Berlin a enregistré 44 blocages au cours desquels 180 personnes ont été mis en garde à vue. Dans 12 affaires, les juges ont ordonné une détention de 24 heures pour empêcher de nouvelles infractions. L' Office de la police criminelle de l'État de Berlin a créé le groupe d'enquête "EG Asphalt" pour conduire en commun les enquêtes. Selon les militants, il y avait aussi des barrages routiers à Bayreuth, Francfort-sur-le-Main, Fribourg, Göttingen, Hambourg, Munich et Stuttgart.

Le , des représentants de l'initiative ont bloqué pour la première fois une route principale en Autriche, le Vienna Belt. Le 8 février 2022, un accès autoroutier était également bloqué avec le secteur de Favoriten.

Le , des militants ont planté des pommes de terre sur une pelouse de la Chancellerie fédérale à Berlin.

Mi-février 2022, le groupe a annoncé une nouvelle phase avec des formes d'action plus radicales si le chancelier Olaf Scholz (SPD) n'agissait pas d'ici le 20 février 2022 à la suite de leur demande d'annoncer un calendrier pour l'introduction d'un "Essen-Retten-Gesetz" au Bundestag. Ensuite, les actions ont ciblé les infrastructures vulnérables afin de les « mettre en pause ». Les ports et les aéroports ont été cités, comme exemples de la poursuite d'une économie fondée sur les énergies fossiles. Le 21 Février 2022, après l'expiration de l'ultimatum , les actions précédemment annoncées ont eu lieu. Environ 35 militants ont bloqué des parties du port de Hambourg et du pont de Köhlbrand pour protester contre le gaspillage alimentaire. Selon leurs propres déclarations, le groupe a perdu 60 litres d'huile de colza sur la chaussée du pont. Un militant a sauté sur les quais pour perturber la navigation. Les politiciens de divers partis ont rejeté l'action et, dans certains cas, ont exigé des poursuites pénales.

Le , des militants ont bloqué les routes d'accès aux aéroports de Berlin, Francfort-sur-le-Main et Munich, après avoir annoncé précédemment qu'ils utiliseraient des ballons pour entrer dans les zones de sécurité des vols de l'aéroport. Le 25 février, des militants avec des ballons ont été arrêtés par la police à Francfort, mettant fin à l'action.

Le , cinq militants aspergent de peinture la Scala de Milan.

Le , la police allemande lance des raids contre les militants de la dernière génération. Les raids ciblent le groupe d'activistes climatiques, ayant fait la une des journaux en bloquant des voies et en vandalisant des musées. Les autorités ont déclaré avoir confisqué des ordinateurs portables et des téléphones portables, accusant le groupe d'être lié à une « association criminelle ».

En mars 2023, des activistes de dernière génération suscitent l'indignation de la classe politique allemande après qu'ils ont aspergé d'un liquide noir un monument où sont gravés les articles de la constitution à proximité du Bundestag, à Berlin.

En mai 2023, des militants ont répandu dans l'eau de la fontaine de Trévi à Rome un liquide noir à base végétale. Selon le maire de Rome, Roberto Gualtieri, le nettoyage exigera « du temps, des efforts et de l'eau » car la fontaine fonctionnait avec un dispositif de « recirculation d'eau ». Il a condamné la manifestation comme une « attaque absurde contre le patrimoine culturel de la ville ». Le nettoyage de la fontaine nécessitera  litres d'eau correspondant à sa capacité. Pour Roberto Gualtieri, « c'est un gros gaspillage qui coûte cher ».

Analyses
Selon le philosophe social Robin Celikates, les militants risquent d'être accusés de coercition avec leurs actions de blocus jusqu'à l'introduction d'une loi d'économie alimentaire s'ils ne font pas un travail de persuasion supplémentaire auprès du grand public. Il considère l'accusation d'extorsion portée par les milieux conservateurs comme une diffamation, puisque les militants ne recherchent pas l'enrichissement. Selon Celikates, qui fait des recherches sur la désobéissance civile, les militants veulent amener les politiciens à agir et faire grimper les coûts par des blocages. Pour Celikates, les formes de protestation telles que la désobéissance civile font partie de la démocratie et ne sont pas des pratiques anti-démocratiques.

Le sociologue Harald Welzer considère le soulèvement de la dernière génération comme un mouvement radicalisé. En tant que soi-disant « dernière génération », elle se sent en droit de sauver le monde de la destruction et est prête à aller à l'extrême. Il s'agit d'une forme d'autonomisation basée sur une légitimation absurde. Welzer voit les actions de blocage comme un moyen d'attirer l'attention sur ses propres préoccupations. Il décrit l'approche du mouvement comme « profondément anti-démocratique » et « infantile ».

Pour Martin Heger, professeur de droit pénal, l'annonce d'un blocus représente « une menace d'une action ayant un impact négatif », si bien qu'il s'agit de coercition.

Réactions politiques
Début février 2022, la coprésidente du parti Bündnis 90/Die Grünen, Ricarda Lang, a défendu la désobéissance civile au vu des actions du groupe, tant qu'elles ne mettaient personne en danger. La société doit se demander « pourquoi les jeunes recourent à de tels moyens ». Quelques jours plus tard, cependant, Lang a pris ses distances avec les actions du groupe après qu'un véhicule d'urgence ait également été touché par les blocages.

Plus tard, le coprésident du parti Bündnis 90/Die Grünen, Omid Nouripour, a critiqué les méthodes de protestation du groupe ; il ne comprend pas le blocage des routes importantes. Pour lui, s'attaquer aux infrastructures critiques, menacer les gens et lancer des ultimatums n'ont plus grand-chose à voir avec la démocratie.

Le ministre fédéral Cem Özdemir (Bündnis 90/Die Grünen) a critiqué les barrages routiers comme préjudiciables à l'objectif commun d'une loi contre le gaspillage alimentaire. Selon lui on ne peut pas gagner des majorités en bloquant les ambulances, la police ou les éducateurs sur le chemin du travail. Le chancelier allemand Olaf Scholz a accusé Dernière génération de tactiques « dangereuses » et « incompréhensibles ».

Polémiques
Fin octobre 2022, une cycliste de 44 ans est déclarée en état de mort cérébrale. Les secours avaient été bloqués en raison d'une action menée par des activistes climatiques de Dernière génération. La police berlinoise porte plainte contre les deux activistes pour, entre autres, non-assistance à personne en danger. L'accident a déclenché un vif débat en Allemagne. Pour la ministre fédérale de l'Intérieur Nancy Faeser (SPD) : « Lorsque des crimes sont commis et que d'autres personnes sont en danger, toutes les limites de la protestation légitime sont dépassées », Selon la femme politique du Parti social-démocrate d'Allemagne, « Rien de tout cela n'a rien à voir avec un débat démocratique. Les criminels doivent être poursuivis rapidement et de manière cohérente. ». Le 13 avril 2023, le parquet de Berlin a fait néanmoins savoir qu'il n'engagerait pas de poursuites pour homicide ou blessures contre les militants.

Conséquence d'un blocage d'une autoroute en septembre 2022, deux membres de Dernière génération auraient dû se présenter au tribunal de Bad Cannstatt. A la suite de révélations par les médias, les deux activistes ont confirmé l'impossibilité de s'y présenter car étant en vacances en Thaïlande avec pour objectif de se rendre à Bali, reconnaissant explicitement avoir pris l'avion pour se rendre en Asie du Sud-Est. L'alliance a répondu à la polémique en déclarant que les deux activistes « ont réservé ce vol en tant que particuliers, non en tant que défenseurs du climat. Il faut savoir faire la part des choses ».

Financement
Dernière génération fait partie du A22 Network financé par le Climate Emergency Fund américain.

Liens externes

 Site officiel Allemagne, Old officiel Allemagne Site bloqué
 Site officiel Autriche

Références

Fondation en 2021
Association ou organisme lié à l'environnement en Allemagne
Association ou organisme lié à l'écologisme en Allemagne
Pages avec des traductions non relues

Soulèvement de la dernière génération


Dilek, Malatya ilinin Yeşilyurt ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Yerleşimin adı, 1916 ve 1928 yılı kayıtlarında Tilek olarak geçmektedir. Daha önceleri Malatya merkez ilçeye bağlı bir köy iken, 6 Şubat 1964 tarihinde Uğrak ve Başpınar köyleriyle birleşerek belediye statüsü aldı ve beldeye dönüştü. Dilek; 12 Kasım 2012'de TBMM'de kabul edilen 6360 sayılı kanun ile mahalle oldu.

Coğrafya
Malatya il merkezine 14 km uzaklıktadır.

Kaynakça

Yeşilyurt'un mahalleleri
6360 sayılı yasaya göre kaldırılan belediyeler

Dilek, Yeşilyurt


10392 Brace este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
10392 Brace este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Lime Creek de Robert Linderholm. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,40 ua, o excentricitate de 0,14 și o înclinație de 4,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 10001-11000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1997
Centura de asteroizi

10392 Brace


Elton Martinez Carvalho Leme (1960) é um magistrado, botânico, ambientalista e professor brasileiro. É pesquisador no campo da taxonomia da família Bromeliaceae e desembargador do Tribunal de Justiça do Estado do Rio de Janeiro. Presidiu o Tribunal Regional Eleitoral do Rio de Janeiro.

Alunos da Universidade Católica de Louvain
Alunos da Universidade do Estado do Rio de Janeiro
Juízes do estado do Rio de Janeiro
Desembargadores do Brasil
Professores do Brasil
Botânicos do Brasil
Botânicos com abreviatura de autor

Elton Martinez Carvalho Leme


RealVNC is a company that provides remote access software. Their VNC Connect software consists of a server (VNC Server) and client (VNC Viewer) application, which exchange data over the RFB protocol to allow the Viewer to control the Server's screen remotely. The application is used, for example, by IT support engineers to provide helpdesk services to remote users.

History
Andy Harter and other members of the original VNC team at AT&T founded RealVNC Limited in 2002. The automotive division of RealVNC spun out as a separate company (VNC Automotive) in 2018.

Platforms, editions, versions
For a desktop-to-desktop connection RealVNC runs on Windows, macOS, and many Unix-like operating systems. A list of supported platforms can be found on the website. A RealVNC client also runs on the Java platform and on the Apple iPhone, iPod touch and iPad and Google Android devices.

A Windows-only client, VNC Viewer Plus was launched in 2010, designed to interface to the embedded server on Intel AMT chipsets found on Intel vPro motherboards. RealVNC removed VNC Viewer Plus from sale on 28th February 2021.

For remote access to view one computer desktop on another, RealVNC requires one of three subscriptions:
 Home – free registration and activation required
 Professional – commercial version geared towards home or small-business users, with authentication and encryption, remote printing, chat and file transfer
 Enterprise – commercial version geared towards enterprises, with enhanced authentication and encryption, remote printing, chat, file transfer, and command-line deployment

As of release 4.3 (released August 2007), separate versions of both the Personal and Enterprise editions exist for 32-bit and 64-bit systems. Release 4.6 included features such as HTTP proxy support, chat, an address book, remote printing, unicode support, and connection notification.

Users must activate each of the server versions ("Home", "Professional", "Enterprise").

With the release of VNC 5.0 late December 2013, RealVNC software editions used a single binary which superseded VNC Enterprise Edition and VNC Personal Edition.

In November 2016, RealVNC released the updated version of their software, now called VNC Connect (version 6.0). The new version introduces a cloud connection option using a subscription-based pricing model. Users can choose between three subscription levels; Home (free for non-commercial use), Professional and Enterprise. Home and Professional subscriptions are cloud connections only. The Enterprise subscription supports hybrid connections that include the traditional direct (peer to peer) connections and/or cloud connections.

Client (VNC Viewer)
RealVNC clients using vncviewer can run in full-screen mode; they use the F8 function-key as the default key for bringing up an options menu (which includes the option to, among other things, switch off full screen mode or to forward a Control-Alt-Delete key-sequence).

Server (VNC Server)
The server component of RealVNC allows a computer to be remotely controlled by another computer.

Connectivity
RealVNC uses the RFB protocol. RFB 6.0 defaults to TCP/UDP port 5900. When making a connection over the Internet, the user must open this port in the local firewall as well as configure port forwarding to forward TCP Port 5900 (or the customized port respectively) to the local machine address if behind a NAT Router.

As an alternative, one can tunnel VNC through SSH, avoiding the opening of additional ports and automatically traversing the NAT router. SSH also provides encryption of the connection between the VNC server and viewer.

After proposing remote access interface for Weston in October 2013, RealVNC published a Wayland developer preview in July 2014.

Limitations
The VNC protocol is pixel-based. Although this leads to great flexibility (e.g., any type of desktop can be displayed), it is often less efficient than solutions that have a better understanding of the underlying graphic layout, like X11. Those protocols send graphic primitives or high-level commands in a simpler form (e.g., open window), whereas RFB just sends the raw pixel data.

References

External links

Companies based in Cambridge
Cross-platform software
Formerly free software
Internet Protocol based network software
MacOS remote administration software
Remote administration software for Linux
Remote desktop software for Linux
Java (programming language) software
Virtual Network Computing
Windows remote administration software

RealVNC


, Japonların geliştirdiği ilk süpersonik jet. Japonya Hava Öz Savunma Kuvvetleri envanteride bulunmuştur ve şu an silah eğitimi amacıyla kullanılmaktadır.

Tasarımını Dr. Kenji İkeda yapmıştır. İki adet Rolls-Royce Turbomeca Adour yapımı after burnerli motor kullanılan bu uçak, temel olarak Northrop T-38 uçağına benzemektedir. Eleronu bulunmayan üstten kanatlarla yatay kontrol, flapların ön tarafındaki çok farklı özellikleri olan spoilerlerle sağlanıyor. T2'nin yüzde 10'u titanyumdan oluşmaktadır.

Teknik Özellikler
 Motor: İki adet 22.8 kN, Rolls-Royce Tur. Adour MK 801 Turbofan
 Hız: 1.700 km/saat
 Menzil: 2.600 km
 Uzunluk: 17.86 m
 Kanat açıklığı: 7.88 m
 Boş ağırlığı: 6.350 kg
 Silahlar: Kanat uçlarında Sidewinder, 20mm Vulcan top.

Kullanıcı Ülkeler
 :Japonya Hava Öz Savunma Kuvvetleri

Varyantlar
 Mitsubishi F-1

T-2
Japon savaş uçakları
Eğitim uçakları
Jet uçakları
Çift motorlu hava araçları
Çift motorlu jetler

Mitsubishi T-2


Prof. dr. Ludwig Quidde (født 23. marts 1858 i Bremen, død 4. marts 1941 i Genève) var en tysk historiker, forfatter, politiker og pacifist. Han fik Nobels fredspris i 1927 sammen med franskmanden Ferdinand Buisson.

Referencer

Eksterne henvisninger

Modtagere af Nobels fredspris
Nobelprismodtagere fra Tyskland

Ludwig Quidde


كفر خزاعل إحدى قرى مركز السنطة التابع لمحافظة الغربية بجمهورية مصر العربية.

السكان
بلغ عدد سكان كفر خزاعل 2,368 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
قائمة قرى محافظة الغربية

مصادر

الوحدة المحلية لقرية ميت حواي (السنطة)

كفر خزاعل


El AK-630 es un sistema CIWS (Close-In Weapons System, por sus siglas en inglés) de procedencia soviética y que está basado en un cañón automático rotativo de seis cañones de 30 mm. Va montado en una torreta cerrada y cuenta con un sistema de puntería integrado en el sistema defensivo A-213 Vympel-A, que combina guía por radar, TV y óptica. El principal cometido de este sistema de armas es la defensa contra misiles antibuque y otras armas guiadas de precisión.
Sin embargo, también puede ser utilizado contra otros objetivos como aeronaves de ala fija o rotatoria, embarcaciones, objetivos costeros y minas. El AK-630 fue uno de los primeros sistemas CIWS en entrar en servicio, aunque todo el tiempo de más que ha permanecido activo ha influido negativamente en su ventaja respecto a sistemas más modernos. Una vez en servicio, fue rápidamente adoptado, siendo instaladas hasta ocho unidades en cada buque de guerra soviético.

Descripción

El sistema de armas A-213-Vympel-A comprende el propio cañón AK-630, el radar control de tiro MR-123-02 y el selector óptico de objetivos SP-521. Un solo radar MR-123-02 puede controlar simultáneamente dos montajes de 30 o 57 mm indistintivamente. Este radar puede seguir blancos aéreos o de superficie hasta a 4 y 5 km, respectivamente. El sistema de detección elctro-óptico puede detectar aeronaves del tamaño de un MIG-21 a 7 km y pequeñas embarcaciones a unos 70 km. Éste incluye además modo patrulla y seguimiento, telémetro láser y mira óptica por TV.
El montaje del cañón es completamente automático, aunque también puede ser manejado por control remoto. Tiene una cadencia de tiro superior a otros sistemas similares como las versiones más antiguas del Phalanx CIWS, el DARDO o el Goalkeeper. Normalmente van montados por parejas, teniendo los buques más grandes montados cuatro pares como mucho, aportando una muy notable defensa de punto. Sin embargo, al igual que el resto de sistemas Gatling, pierden eficacia si no se les da suficiente tiempo para el seguimiento y además, se requieren muchos disparos para acabar con una sola amenaza.

Variantes

La familia del AK-630 está compuesta por varios sistemas de armas entre lo que se puede incluir también al CADS-N-1 Kashtan y sus derivados.

AK-630
Es el modelo original y su diseño se remonta a 1963, siendo completado su primer prototipo al año siguiente. Las pruebas del sistema completo incluyendo el radar se demoraron hasta 1976, cuando fue aceptado para el servicio.

AK-630M
Durante el servicio, aparecieron una serie de problemas no observados durante las pruebas que resultaron en una serie de modificaciones y en el desarrollo del AK-630M, que entró en servicio en 1979.

AK-306
Es un derivado del AK-630M hecho para ser instalado en pequeñas embarcaciones más como defensa antisuperficie que como antimisil. Por ello se le eliminó el sistema de guía por radar y pasó a ser manejado ópticamente. Estos cambios hicieron que el nombre del sistema completo fuera A-219 en vez de A-213-Vympel-A. El diseño comenzó en 1974 y el sistema entró en servicio en 1980. Cuando la producción cesó en 1986 había 125 en servicio.

AK-630M1-2

En 1983, se tomó la decisión de actualizar el diseño y modificar el sistema AK-630 para incluir un segundo cañón montado encima del primero, lo que proporcionaría al sistema 10 000 dpm en total. El AK-630M1-2 "Roy" es más o menos del mismo tamaño y peso que los anteriores, lo que permite su instalación en las actuales torretas AK-630. Aunque el sistema demostró ser exitoso, el AK-630M1 Roy-2 no fue aceptado para su producción debido al desarrollo en paralelo de un sistema combinado de misiles y armas, más eficaz, que fue designado 3M87 Kortik y más tarde llamado Kashtan. El único ejemplar que queda de AK-630M1-2 Roy sigue instalado en el buque lanzamisiles Project 206.6 P-44.
En julio de 2007 en el IMDS-2007, una versión modernizada del sistema AK-630M1-2 fue mostrada por OAO AK Tulamashzavod bajo el nuevo nombre de "Duet". Visualmente el "Duet" difiere del "Roy" en tener una nueva torreta con un diseño furtivo de baja RCS en comparación con las tradicionales torretas redondeadas de los AK-630.

Usuarios

Actuales

Anteriores

 - Transferidos a Alemania
 - Transferidos a sus estados sucesores.
 - Transferidos a sus estados sucesores.

Véase también

Notas

Referencias

Referencias

Enlaces externos

 Cartucho 30 x 165

Cañones automáticos
Artillería de 30 mm
Armas antiaéreas
Artillería naval de Rusia
Armas de fuego de cañón múltiple
Artillería de la Unión Soviética
Sistemas de defensa cercana
Cañones rotativos

AK-630


بيارن ستروستروب  من مواليد 30 ديسمبر عام 1950 في مدينة آرهوس بالدانمارك، هو عالم حاسوب والمعروف لإختراعه وتطويره للغة البرمجة سي++.
حالياً هو أستاذ باحث ويتولى رئاسة كلية الهندسة في جامعة تكساس إيه اند إم. أستاذ زائر في جامعة كولومبيا والمدير العام في مؤسسة مورغان ستانلي في نيويورك.

التعليم

في سنة 1975 حصل على ماجيستير في علوم الحاسوب من جامعة آرهيوس بالدانمارك، بالإضافة إلى ذلك، في سنة 1979 حصل بيارن على دكتوراه في علوم الحاسوب من جامعة كامبريدج.

معلومات أخرى

بين عامي 1980-1990 استطاع بيارن تصميم لغة البرمجة المشهورة والمميزة سي++ التي قدمت البرمجة الكائنية للمبرمجين وأثرت لغة سي++ بلغات أخرى مثل فورتران، سي شارب، جافا... وسي بلس بلس يبقى إلى الآن لغة برمجة عالية المستوى وما زالت تستعمل من قبل ملايين المبرمجين.

بيارن وعائلته يعيشون الآن في نيويورك، الولايات المتحدة. وقد كان لسنوات عديدة باحث في مختبرات بيل.

منشوراته

ألف بيارن كتاب «لغة البرمجة سي++» وكان الأكثر مبيعا في وقته وقد تم ترجمته إلى 25 لغة مختلفة، ومن كتبه:
 Programming: Principles and Practice Using C++ (عام 2008)
 لغة البرمجة سي++ (2000)
 The Design and Evolution of C++ (1994)
 The Annotated C++ Reference Manual (1990)

وقد حصل على جوائز عديدة منها جائزة dopp

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من آرهوس
أعضاء الأكاديمية الوطنية للهندسة في الولايات المتحدة
أعضاء هيئة تدريس جامعة تكساس إيه اند إم
خريجو جامعة آرهوس
خريجو كلية تشرشل (جامعة كامبريدج)
دنماركيون مغتربون في الولايات المتحدة
زملاء رابطة مكائن الحوسبة
زملاء كلية تشرشل (جامعة كامبريدج)
زملاء معهد مهندسي الكهرباء والإلكترونيات
سي++
علماء حاسوب دنماركيون
علماء في مختبرات بل
مبرمجون دنماركيون
مواليد 1950
مواليد في آرهوس
مصممو لغات برمجة

بيارن ستروستروب


Louise de Savoia (11 septembrie 1476 – 22 septembrie 1531) a fost o nobilă franceză, ducesă de Auvergne și Bourbon, Ducesă de Nemours, mama regelui Francisc I al Franței. Ea a fost activă politic și a servit ca regentă a Franței în 1515, în 1525–1526 și în 1529.

Biografie
Louise de Savoia s-a născut la Pont-d'Ain, a fost fiica cea mare a lui Filip al II-lea, Duce de Savoia și a primei soții a acestuia,
Margaret de Bourbon. Fratele ei, Filiberto al II-lea de Savoia, i-a succedat tatălui lor ca șef al Casei de Savoia și conducător al ducatului. El a fost succedat de fratele lor vitreg, Carol al III-lea, Duce de Savoia.

Pentru că mama lor a murit când Louise avea numai șapte ani, ea a fost crescută de Anne de Beaujeu, care era regentă a Franței pentru fratele ei Carol al VIII-lea. La castelul Amboise ea a întâlnit-o pe Margaret de Austria, care a fost logodită cu tânărul rege și cu care Louise va negocia pacea câțiva ani mai târziu.

La vârsta de 11 ani, la 16 februarie 1488, la Paris, Louise s-a căsătorit cu Charles, Conte de Angoulême, care avea 29 de ani. Totuși, ea a început să trăiască cu soțul ei după ce a împlinit 15 ani. În ciuda faptului că soțul ei a avut două metrese, mariajul nu a fost unul nefericit și ei au împărțit dragostea pentru cărți.

Metresa soțului ei era Antoinette de Polignac, Dame de Combronde, cu care el avea două fiice nelegitime, Jeanne de Angoulême și Madeleine. Antoinette a devenit doamna de onoare și confidenta ei. Copiii ei au fost crescuți împreună cu cei ai Louisei. Charles a avut o altă fiică nelegitimă, Souveraine, cu Jeanne le Conte, care de asemenea a locuit la castelul Angoulême. Mai târziu, Louise va aranja căsătorii pentru copiii nelegitimi ai lui Charles.

Primul lor copil, Marguerite, s-a născut la 11 aprilie 1492; al doilea copil al lor, Francis, s-a născut la 12 septembrie 1494.

Când soțul ei s-a îmbolnăvit în iarna anului 1495, ea l-a îngrijit și a suferit mult când el a murit la 1 ianuarie 1496.

Mama regelui
După decesul regelui Ludovic al XII-lea al Franței la 1 ianuarie 1515, fiul ei Francis a devenit rege al Franței. La 4 februarie 1515, Louise a fost numită Ducesă de Angoulême și la 15 aprilie 1524, Ducesă de Anjou.

Louise de Savoia a rămas activ politic în numele fiului ei, în special în primii ani ai domniei sale. În timpul absențelor sale, ea a acționat în calitate de regent în numele lui. Louise a servit ca Regent al Franței în 1515, în timpul războiului regelui în Italia, și din nou în 1525-1526, când regele era în război și în timpul ce a fost luat prizonier în Spania.

Ea a inițiat relații de prietenie cu Imperiul Otoman prin trimiterea unei misiuni la Suleiman Magnificul solicitând asistență, dar misiunea s-a pierdut pe drum în Bosnia. În decembrie 1525, a fost trimisă a doua misiune, condusă de Jean Frangipani, care a reușit să ajungă la Constantinopol, capitala otomană, cu scrisori secrete care solicitau eliberarea regelui Francisc I și un atac asupra Habsburgilor. La 6 februarie 1526, Frangipani s-a întors cu un răspuns pozitiv de la Suleiman, reprezentând primul pas pentru alianța franco-otomană.

Louise a fost principalul negociator în Tratatul de la Cambrai între Franța și Sfântul Imperiu Roman, încheiat la 3 august 1529. Tratatul, denumit "Pacea doamnelor" a pus capăt celui de-al doilea război italian între dinastia Valois și dinastia Habsburg. Temporar tratatul a confirmat hegemonia habsburgică în Italia și a fost semnat de Louise de Savoia pentru Franța și cumnata ei, Margareta de Austria, pentru Sfântul Imperiu Roman.

Deces
Louise de Savoia a murit la 22 septembrie 1531, la Grez-sur-Loing. Rămășițele ei au fost înmormântate la biserica Saint-Denis din Paris. După moartea ei, teritoriile, inclusiv Auvergne, au ajuns în posesia Coroanei franceze. Prin fiica ei Margaret de Angoulême și nepoata ei Jeanne d'Albret, ea este si străbuna regilor Bourbon din Franța, strănepotul ei, regele Henric de Navara, reușind să devină regele Franței sub numele de Henric al IV-lea al Franței.

Note

Nașteri în 1476
Decese în 1531
Regenți ai Franței
Ducese de Anjou
Prințese de Savoia

Louise de Savoia


Léonin (Leoninus, Leonius, Leo) (Pariz, oko 1135. – Pariz, oko 1201.) je bio francuski pjesnik i skladatelj. U dokumentima se spominje kao magister Leonius presbyter, s titulom magister artium. Pretpostavlja se da je djelovao u katedrali Notre Dame. Autor je različitih pjesničkih radova i opsežne parafraze u stihovima na tekstove prvih osam knjiga Staroga zavjeta. Prema nepoznatom engleskom teoretičaru poznat po imenu Anonim IV. s kraja 13. stoljeća i početka 14. stoljeća, Léonin je autor zbirke dvoglasnih organuma Velika knjiga gradualnih organuma i antifonarij (Magnus liber organi de gradali et antiphonario), vrlo značajnoga repertoara ranoga sakralnoga višeglasja.

Izvori

Vidi još
 Pérotin

Francuski skladatelji
Skladatelji srednjovjekovne glazbe

Léonin


الأربعين خيط هي إحدى القرى المحتلة والمدمرة التابعة لمركز فيق التابع لمحافظة القنيطرة في هضبة الجولان بجنوب غرب سوريا.

300 م تقع في منطقة بركانية منبسطة تنحدر أراضيها باتجاه وادي خشبة ومسيل الشرولي تبعد عن طريق عام جوخدار-خسفين المار شرقاً مسافة 5 كم وعن خسفين 8 كم.

قرى الجولان المحتلة
قرى الجولان المدمرة
قرى محافظة القنيطرة

الأربعين خيط


Anne Paloma Picasso (d. 19 Nisan 1949, Vallauris, Fransa) profesyonel olarak Paloma Picasso adıyla bilinir, Fransız/İspanyol moda tasarımcısı ve işkadınıdır. Mücevher tasarımları ve özel parfümleriyle tanınır. Ünlü ressam Pablo Picasso ile yazar Françoise Gilot'nun en küçük çocuklarıdır. Paloma Picasso'nun ağabeyi Claude, üvey ağabeyi Paulo ve üvey ablası Maya'dır.

Paloma İspanyolca "güvercin" demektir ve doğduğu yıl babasının Paris'te Uluslararası Barış Konferansı için çizdiği güvercin sembolünün anısına verilmiştir. Babasının eserlerine konu olarak da geçmiştir. Paloma Picasso ve kocası Lozan, İsviçre'de ve Fas'ın Marakeş kentinde yaşıyor.

Dış bağlantılar

1949 doğumlular
Pablo Picasso
Mücevher tasarımcıları
Yaşayan insanlar

Paloma Picasso


An Epidendrum cyclolobum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eric Hágsater ngan E.Santiago. An Epidendrum cyclolobum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Nicaragua. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum cyclolobum


Isla Neuenhagen (en alemán: Insel Neuenhagen) es una isla alemana en el río Oder que pertenece administrativamente al estado de Brandenburgo, cerca de la frontera con la vecina Polonia, posee una superficie de 60 kilómetros cuadrados con un largo 12,6 km, un ancho de 6,4 km y 90,9 metros de altitud máxima.
El nombre de "Isla Neuenhagen" es derivado de la principal ciudad en su territorio, siendo originalmente una península, pero entre 1747 y 1753 se construyó un canal que la transformó en una isla.

Véase también
 Geografía de Alemania
 Geografía de Europa

Referencias

Archipiélagos e islas de Brandeburgo
Islas fluviales de Alemania

Isla Neuenhagen


Previsualizar
Previsualizando ¡Recuerda que esto es sólo una previsualización y no ha sido guardada todavía!

La Carretera Estatal de Idaho 41, y abreviada SH 41 (en inglés: Idaho State Highway 41) es una carretera estatal estadounidense ubicada en el estado de Idaho. La carretera inicia en el sur desde la  hacia el norte en la . La carretera tiene una longitud de 62,9 km (39.058 mi).

Mantenimiento
Al igual que las autopistas interestatales, y las rutas federales y el resto de carreteras estatales, la Carretera Estatal de Idaho 41 es administrada y mantenida por el Departamento de Transporte de Idaho por sus siglas en inglés ITD.

Cruces
La Carretera Estatal de Idaho 41 es atravesada principalmente por la .

Véase también

Referencias

Enlaces externos

 Página oficial de ITD

 Lista de Autopistas por estado
 Lista de sitios web de carreteras para cada estado

Carreteras estatales de Idaho

Carretera Estatal de Idaho 41


Na otimização matemática, uma região de confiança é o subconjunto da região da função objetivo que é aproximada usando uma função de modelo (geralmente uma função quadrática). Se um modelo adequado da função objetivo for encontrado dentro da região de confiança, então a região é expandida; inversamente, se a aproximação for ruim, então a região é contraída.

O ajuste é avaliado comparando a proporção da melhoria esperada da aproximação do modelo com a melhoria real observada na função objetivo. Limitação simples da razão é usada como critério para expansão e contração - uma função de modelo é "confiável" apenas na região em que fornece uma aproximação razoável.

Os métodos de região de confiança são, em certo sentido, duais aos métodos de busca de linha : os métodos de região de confiança primeiro escolhem um tamanho de passo (o tamanho da região de confiança) e depois uma direção de passo, enquanto os métodos de busca de linha primeiro escolhem uma direção de passo e então um tamanho de passo.

A ideia geral por trás dos métodos de região de confiança é conhecida por muitos nomes; o uso mais antigo do termo parece ser de Sorensen (1982). Um livro popular de Fletcher (1980) chama esses algoritmos de métodos de etapas restritas. Além disso, em um trabalho inicial sobre o método, Goldfeld, Quandt e Trotter (1966) referem-se a ele como escalada quadrática.

Exemplo
Conceitualmente, no algoritmo de Levenberg-Marquardt, a função objetivo é aproximada iterativamente por uma superfície quadrática e, em seguida, usando um solucionador linear, a estimativa é atualizada. Isso por si só pode não convergir bem se o palpite inicial estiver muito longe do ideal. Por esse motivo, o algoritmo restringe cada etapa, impedindo-a de avançar "muito longe". Ele operacionaliza "longe demais" da seguinte maneira. Em vez de resolver  para , ele resolve , onde  é a matriz diagonal com a mesma diagonal que A, e λ é um parâmetro que controla o tamanho da região de confiança. Geometricamente, isso adiciona um parabolóide centrado em  para a forma quadrática, resultando em um passo menor.

O truque é alterar o tamanho da região de confiança (λ). A cada iteração, o ajuste quadrático amortecido prevê uma certa redução na função de custo, , que esperaríamos ser uma redução menor do que a redução real. Dado , podemos avaliar

Olhando para a proporção , podemos ajustar o tamanho da região confiável. Em geral, esperamos  ser um pouco menor do que , e assim a razão estaria entre, digamos, 0,25 e 0,5. Se a proporção for superior a 0,5, estamos amortecendo demais a etapa, portanto, expanda a região de confiança (diminua λ) e itere. Se a razão for menor que 0,25, então a verdadeira função está divergindo "muito" da aproximação da região de confiança, então diminua a região de confiança (aumente λ) e tente novamente.

Referências

V*
 Andrew R. Conn, Nicholas I. M. Gould, Philippe L. Toint "Trust-Region Methods (MPS-SIAM Series on Optimization)".
 Byrd, R. H, R. B. Schnabel, and G. A. Schultz. "A trust region algorithm for nonlinearly constrained optimization", SIAM J. Numer. Anal., 24 (1987), pp. 1152–1170.
 Yuan, Y. "A review of trust region algorithms for optimization" in ICIAM 99: Proceedings of the Fourth International Congress on Industrial & Applied Mathematics, Edinburgh, 2000  Oxford University Press, USA.
 Yuan, Y. "Recent Advances in Trust Region Algorithms", Math. Program., 2015

Ligações externas

 Site Kranf: algoritmos de região confiável
 Métodos de região confiável

Algoritmos
Matemática

Região de confiança


Cooper County may refer to:

 Cooper County, Missouri, United States
 Cooper County, New South Wales, Australia
 Cooper County, Queensland, Australia

See also
 Cowper County, New South Wales, Australia

Cooper County


Raffaello Martinelli (Villa d'Almé, província de Bérgamo, Itália, 21 de junho de 1948) é um clérigo italiano e bispo católico romano de Frascati.

Raffaello Martinelli estudou teologia e filosofia católica no Seminário de Bergamo e no Pontifício Seminário Romano. Em 8 de abril de 1972, Martinelli foi ordenado sacerdote para a diocese de Bérgamo. Martinelli recebeu seu doutorado em teologia em 1978 pela Pontifícia Universidade Lateranense de Roma com uma dissertação pastoral-catequética intitulada "Rinnovamento psicopedagogico della pastorale giovanile: ricerche e orientamenti" ("Renovação psicológica da pastoral juvenil: pesquisas e diretrizes"). Em 1979 recebeu seu doutorado em educação pela Università Cattolica del Sacro Cuore em Milão.

De 1974 a 1979 Raffaello Martinelli foi vigário na Catedral de Bérgamo. Martinelli foi então pároco da paróquia de Santa Maria delle Grazie até 1980. Em 1980 tornou-se colaborador da Congregação para a Doutrina da Fé. Raffaello Martinelli foi coordenador dos trabalhos preparatórios para o Catecismo da Igreja Católica. Depois foi coordenador e editor na Secretaria para a elaboração do Compêndio do Catecismo da Igreja Católica. Além disso, de 1980 a 1986, Martinelli foi pároco da paróquia de Natività, em Roma. Em 27 de janeiro de 1986, o Papa João Paulo II concedeu-lhe o título honorário de Capelão de Sua Santidade (Monsenhor). Em 1987 Raffaello Martinelli tornou-se Reitor do Collegio Ecclesiastico Internazionale "San Carlo" em Roma e Primicerius da Basílica de Sant'Ambrogio e Carlo al Corso. Em 9 de janeiro de 1999, Martinelli foi nomeado secretário da Congregação para a Doutrina da Fé. Em 10 de julho de 1999, João Paulo II conferiu-lhe o título de Prelado Honorário de Sua Santidade.

Em 2 de julho de 2009, o Papa Bento XVI o nomeou ao Bispo de Frascati. Bento XVI deu-lhe a consagração episcopal em 12 de setembro do mesmo ano na Basílica de São Pedro; Os co-consagradores foram o Cardeal Secretário de Estado Tarcisio Bertone SDB e o Prefeito da Congregação para a Doutrina da Fé, William Joseph Levada.

Em 22 de dezembro de 2009 Bento XVI o nomeou como membro da Congregação para as Causas dos Santos.

Ver também

Bispos católicos da Itália

Raffaello Martinelli