Domovinski križ na Sokolovcu je monumentalni i spomen-križ u Hrvatskoj.

Zemljopisni položaj

Nalazi se na uzvisini Sokolovcu, ponad grada Požege, na vrhu na 330,2 metra nadmorske visine.

Povijest

Podignut je 1993. godine na mjestu gdje je bio stari drveni križ, koji su sredinom 19. stoljeća podigli franjevci. Križ je na povijesnom mjestu borbe za oslobođenje Požege od Turaka, gdje je vojska predvođena fra Lukom Ibrišimovićem – Sokolom izvojevala pobjedu 1689. godine. Križ je dala podići Matica hrvatska i Hrvatski domobran Požega. Podignut je u znak sjećanja i zahvalnosti svima poginulima za Hrvatsku od prvoga spomena imena do danas. Svečanost posvete bila je 18. rujna 1993. godine. Križ je postavljen "u slavu Bogu vječnom, na ponos gradu svom, za zahvalnost palima Za Dom". Pristup je tad bio moguć samo pješice. Po olujnom i kišovitom vremenu događaju je nazočio veliki broj Požežana, te državnih i lokalnih dužnosnika na čelu s ondašnjim dopredsjednikom hrvatske Vlade Vladimirom Šeksom. Govor je održao predsjednik Matice hrvatske Požega (od 1990. do 2000.) dr. Željko Muljević, nakon čega su Domovinski križ posvetili požeški franjevci. Najzaslužniji za podizanje križa su g. Badanjak, uz Željko Muljević, Bernardo Tancoš i Drago Franić. Lipnja 2015. članovi Udruge vinogradara i voćara "Stjepan Koydl" iz Požege pokrenuli su akciju čišćenja i uređivanja vinogradskog puta prema Domovinskom križu na Požeškoj gori.

Osobine

Strana koja je okrenuta ka Požezi po sebi ima LED svijeće. Križ je visine 12 metara.
Postolje je betonsko i četvrtasto. Na nj se nastavlja trapezasti nastavak koji se skuplja. Stup dužeg kraka križa skuplja se prema vrhu.

Izvori

Vanjske poveznice

Domovinski križ 2016., Planinarimo.info

Domovinski križ 2016., Planinarimo.info

Monumentalni križevi u Hrvatskoj
Spomen-križevi u Hrvatskoj
Povijest Požege

Domovinski križ na Sokolovcu


Courtney Michelle Love (d. 9 Temmuz 1964), Amerikalı müzisyen ve oyuncu.

San Francisco'da doğan sanatçının beş yaşında iken annesi babası ayrılmıştır. 16 yaşında kendi başına yaşamaya başlamış ve dünyanın çeşitli yerlerinde (Portland, Japonya, Tayvan, Guam ve Alaska) striptiz yaparak hayatını kazanmıştır. 1987'de Alex Cox'un Straight To Hell fiminde rol aldı ve müziğe kesin dönüş yaptı. 1991'de grubu Hole ilk albümü Pretty on the inside'''ı çıkardı.

Kurt Cobain ile 1989'da bir konserde tanışmış, 1991 gibi ilişkileri başlamış ve 24 Şubat 1992'de Nirvana'nın Avustralya turu öncesi Hawaii'de Waikiki Plajı'nda evlenmişlerdir. Aynı yılın Ağustos 18'inde kızları Frances Bean doğdu. Nirvana'dan evvel anlaşma yaptığı Geffen Records'la, başarılı Live through this'' albümünün çıkmasından 4 gün önce, 5 Nisan 1994'te kocası Kurt Cobain intihar etti. Kurt'ün ölümünün sebebinin Courtney olduğu birçok Nirvana hayranı tarafından öne sürülüyor.

1994 yılı Nisan ayında av tüfeğiyle kendini vurarak intihar eden Kurt Cobain, ölümünün ardından pek çok soru işareti bırakmıştır. Cobain'in uyuşturucu bağımlılığı bir gerçek olsa da ölümünün ardından eşi Courtney Love'ı da kuşku ardında bırakan bazı komplo teorileri gündeme gelmiştir. Bunlardan en çok bilineni Cobain'in kanında bir insanı öldürmeye yetecek dozdan çok daha yüksek miktarda eroin bulunmasıdır. Cobain öldürücü dozun üç katı eroin ve pompalı tüfekle ağzına ateş edilmiş bir şekilde bulundu. Bunları kendi kendine yapması mümkün değildi. Bıraktığı veda mektubunun sonunda Courtney Love'un el yazısı ile yazdığı yazılar bulunmuştur. Konu aydınlığa kavuşmuş değildir.

Bu dönemden sonra medyanın ilgisini çeken Courtney Love birçok filmde oynadı. Kalabalık bir sevgili listesi oldu; bazıları Smashing Pumpkins'den Billy Corgan, Faith No More'dan Roddy Bottum'dır.

Büyükannesi Paula Fox ünlü bir yazardır.

Dış bağlantılar

1964 doğumlular
Amerikalı kadın müzisyenler
Amerikalı kadın sinema oyuncuları
Nirvana
Yaşayan insanlar
San Francisco doğumlular
21. yüzyılda Amerikalı kadın oyuncular
21. yüzyıl Amerikalı yazarları
21. yüzyılda Amerikalı şarkıcılar
Amerikalı punk rock gitaristleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği En İyi Yardımcı Kadın Oyuncu Ödülü sahipleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği Ödülü sahipleri
Satellite Ödülü sahipleri
Boston Film Eleştirmenleri Derneği En İyi Yardımcı Kadın Oyuncu Ödülü sahipleri
Boston Film Eleştirmenleri Derneği Ödülü sahipleri
Feminist müzisyenler

Courtney Love


Gloria Rodríguez (1970 – November 6, 2022), better known by her stage name Hurricane G, was an American rapper of Puerto Rican descent. Her 1997 single release "Somebody Else" charted at #10 by Billboard Magazine on Hot Rap Singles,  and at #54 on their Hot R&B/Hip-Hop Singles & Tracks chart.

Biography
Rodríguez was born in Brooklyn, New York City in 1970. She was the Hit Squad's first female member, and made guest appearances on albums by Keith Murray, Redman, Xzibit, Delinquent Habits, Funkdoobiest,  the Cocoa Brovaz, and others. She also appeared on Puff Daddy's track "P.E. 2000". Her much-delayed debut album, All Woman, was released in 1997.

Hurricane G died in hospice from lung cancer on November 6, 2022, at the age of 52. She is survived by her daughter, Lexus.

Discography

Studio albums
 All Woman (1997)
 Mami & Papi with Thirstin Howl III (2013)

Singles
 "Padre Nuestro (Our Father)" on Red Hot + Latin: Silencio = Muerte
 "Somebody Else"
 2004 feature from the Tony Touch album The Reggaetony Album

References

External links
 [ Hurricane G at Allmusic.com]
Hurricane G on Myspace

1970 births
2022 deaths
Date of birth missing
American musicians of Puerto Rican descent
Rappers from Brooklyn
Rappers from New York (state)
Musicians from Flatbush, Brooklyn
Puerto Rican women rappers
20th-century American rappers
21st-century American rappers
20th-century American women musicians
21st-century American women musicians
Def Squad members
Hit Squad members
20th-century American women rappers
21st-century American women rappers

Hurricane G


The Flood ist ein deutsches elektronisches Musikprojekt.

Geschichte
The Flood wurde 1995 von Markus Hof, Erich Singula, Florian Eckert, Martin Kubetz und Klaus Freisinger als Progressive-Rock-Band gegründet. Nach anfänglichen Erfolgen und der CD High Above schlief das ursprüngliche Projekt nicht zuletzt durch den Weggang zweier Bandmitglieder langsam ein. Um die Jahrtausendwende hat sich der Stil, vor allem durch die Zusammenarbeit des immer noch aktiven Gründers Markus Hof mit dem Gitarristen Tom Haubner in Elektro-Rock geändert.

Nach einer langjährigen Schaffenspause reaktivierte Markus Hof 2011 The Flood wieder, änderte die Stilrichtung in Dark Electro-Pop / Future Pop und nahm im Alleingang die EP Something in the Way auf, die in der Fachpresse durchwegs gute Kritiken bekam. Mitte 2012 stieß Thomas Haubner wieder dazu, um live an einigen Konzerten mitzuwirken.

2013 wurde The Flood von Danse Macabre Records unter Vertrag genommen. Im Oktober 2013 erschien die CD In Love or Despair, die in Zusammenarbeit mit Manuel G. Richter entstand. Dieses Album war auf Platz 10 in den Deutschen Alternativ Charts und 2013 und 2014 mehrere Wochen in den European Alternative Charts (Höchster Platz: 2 im Januar 2014).

Stil
Markus Hof setzt Elemente des Dark Wave, Elektropop und Progressive Rock sowie moderne Beats in ein Spannungsverhältnis zum emotionalen Gesang und starker Melodielastigkeit.

Diskografie
 1997: High Above... The Deep Water (Album, Eigenvertrieb)
 2012: Something in the Way (EP, Flutlicht Records / Eigenvertrieb / CDBaby)
 2013: In Love or Despair (CD, Danse MacabreRecords / Alive)

Weblinks
 Offizielle Website
 The Flood bei Soundcloud

Elektropop-Band
Future-Pop-Band
Deutsche Band

The Flood (Band)


Felix Manz (also Felix Mantz) (c. 1498 – 5 January 1527) was an Anabaptist, a co-founder of the original Swiss Brethren congregation in Zürich, Switzerland, and the first martyr of the Radical Reformation.

Birth and life

Manz was born and died in Zürich, in the Old Swiss Confederacy, where his father was a canon of Grossmünster church. Though records of his education are scant, there is evidence that he had a liberal education, with a thorough knowledge of Hebrew, Greek and Latin. Manz became a follower of Huldrych Zwingli after he came to Zürich in 1519. When Conrad Grebel joined the group in 1521, he and Manz became friends. They questioned the mass, the nature of church and state connections, and infant baptism. After the Second Disputation of Zürich in 1523, they became dissatisfied, believing that Zwingli's plans for reform had been compromised with the city council.

Grebel, Manz and others made several attempts to plead their position. Several parents refused to have their children baptized. A public disputation was held with Zwingli on 17 January 1525. The council declared Zwingli the victor.

After the final rebuff by the city council on 18 January, in which they were ordered to desist from arguing and submit to the decision of the council, and have their children baptized within eight days, the brethren gathered at the home of Felix Manz and his mother on 21 January. Conrad Grebel baptized George Blaurock, and Blaurock in turn baptized the others. This made complete the break with Zwingli and the council, and formed the first church of the Radical Reformation. The movement spread rapidly, and Manz was very active in it. He used his language skills to translate his texts into the language of the people, and worked enthusiastically as an evangelist. Manz was arrested on a number of occasions between 1525 and 1527. While he was preaching with George Blaurock in the Grüningen region, they were taken by surprise, arrested and imprisoned in Zürich at the Wellenburg prison.

Execution

On 7 March 1526, the Zürich council had passed an edict that made adult re-baptism punishable by drowning. On 5 January 1527, Felix Manz became the first casualty of the edict, and the first Swiss Anabaptist to be martyred at the hands of magisterial Protestants. While Manz stated that he wished "to bring together those who were willing to accept Christ, obey the Word, and follow in His footsteps, to unite with these by baptism, and to purchase the rest in their present conviction", Zwingli and the council accused him of obstinately refusing "to recede from his error and caprice". At 3:00 p.m., as he was led from the Wellenburg to a boat, he praised God and preached to the people. A Reformed minister went along, seeking to silence him, and hoping to give him an opportunity to recant. Manz's brother and mother encouraged him to stand firm and suffer for Jesus' sake. He was taken by boat onto the River Limmat. His hands were bound and pulled behind his knees and a pole was placed between them. He was executed by drowning in Lake Zürich on the Limmat. His alleged last words were, "Into thy hands, O God, I commend my spirit." His property was confiscated by government of Zürich, and he was buried in the St. Jakobs cemetery. Manz's execution predates the Münster Rebellion which officially began in 1534.

Manz left written testimony of his faith, an eighteen-stanza hymn, and was apparently the author of Protestation und Schutzschrift (a defense of Anabaptism presented to the Zürich council).

Legacy
The witness of Felix Manz' life and the other radical Anabaptists continues to be a source of inspiration to Christians today. The Amish, Baptist, Mennonite and Bruderhof churches all are influenced to varying degrees by Manz and the other Reformation-era Anabaptists.

Hymn
An 18-stanza hymn by Manz has been preserved and is found in the Ausbund, a 16th-century hymn book still used by the Amish. It is a hymn of praise to God for his great salvation. The seven lines of the first stanza are found below.

Notes

References
 A History of the Baptists, by Thomas Armitage
 Leben und Sterben des Zürcher Täuferführers, Felix Mantz, by Ekkehard Trajewski (Estep and others call this the "definitive work" on Felix Manz.)
 Mennonite Encyclopedia, Harold S. Bender, Cornelius J. Dyck, Dennis D. Martin, Henry C. Smith, et al., editors
 The Anabaptist Story, by William R. Estep
 The Anabaptist Vision, by Harold S. Bender
 The Bloody Theater or Martyrs Mirror, by Thieleman J. van Braght
 The Reformers and their Stepchildren, by Leonard Verduin

External links

 Manz, Felix (ca. 1498–1527) at Global Anabaptist Mennonite Encyclopedia Online
 Anabaptist reconciliation with Reformed Church in Zurich to bring healing, hope

Swiss Christian religious leaders
People from Zürich
16th-century Swiss people
1490s births
1527 deaths
16th-century Christian mystics
Swiss Anabaptists
Executed Swiss people
People executed by Switzerland
People executed by drowning
People executed for heresy
16th-century Protestant martyrs
Anabaptism
Protestant mystics
Christian radicals
16th-century Anabaptist ministers

Felix Manz


169568 Baranauskas este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
169568 Baranauskas este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Moletai de Kazimieras Černis și Justas Zdanavičius. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,35 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 3,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 169001-170000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2002
Centura de asteroizi

169568 Baranauskas


İncesu, Samsun ilinin Vezirköprü ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
1877'deki 93 Harbi'nden bu yana var olan bir mahalledir. Kafkasya'dan gelen aileler yerleşmişlerdir.

Coğrafya
Samsun iline 129 km, Vezirköprü ilçesine 14 km uzaklıktadır.

Nüfus

Vezirköprü'nün mahalleleri

İncesu, Vezirköprü


Vela (PSR J0835-4510 ili PSR B0833-45) je radio, optički, rendgenski i gama emitirajući pulsar povezan s ostacima Vela Supernove u zviježđu Jedro. Vrti se 11.195 puta u sekundi (tj. Razdoblje od 89,33 milisekunde - što je najkraće poznato u vrijeme njegovog otkrića), a ostatak od eksplozije supernove procjenjuje se da putuje prema vani brzinom oko 1,200 km/s. Sadrži treću najsvjetliju optičku komponentu svih poznatih pulsara (V = 23,6 mag) koja dvaput pulsira za svaki pojedini radio impuls. Vela pulsar najsvjetliji je postojani objekt na nebu s visokom energijom gama zraka.  Vela je najsvjetliji pulsar (na radio frekvencijama) na nebu.

Povezanost Vela pulsara s ostatkom Vela Supernove, koju su 1968. napravili astronomi sa sveučilišta u Sydneyu, bio je izravan opaženi dokaz da supernove formiraju neutronske zvijezde.

Studije koje su proveli Kellogg i sur. sa svemirskim brodom Uhuru u 1970. – 71. pokazali su da su Vela pulsar i Vela X zasebni, ali prostorno povezani objekti. Izraz Vela X korišten je za opisivanje cijelog ostatka supernove. Weiler i Panagia su 1980. ustanovili da je Vela X zapravo maglica pulsarnog vjetra, koja se nalazi u tišini ostatka supernove i koju pokreće energija koju oslobađa pulsar.

Udaljena je 959 sg od Sunca. Ima prividan sjaj od 23,6.

Izvori

Pulsari

Vela (pulsar)


Die Saison 1912/13 war die zweite reguläre Saison der Pacific Coast Hockey Association (PCHA). Meister wurden die Victoria Aristocrats.

Modus
In der Regulären Saison absolvierten die drei Mannschaften jeweils zwischen 15 und 16 Spielen. Der Erstplatzierte nach der regulären Saison wurde Meister. Für einen Sieg erhielt jede Mannschaft zwei Punkte, bei einem Unentschieden einen Punkt und bei einer Niederlage null Punkte.

Saisonverlauf

Vor der Spielzeit gelangen den Mannschaften der PCHA einige spektakuläre Neuverpflichtungen. Von den Quebec Bulldogs aus der National Hockey Association wurden gleich drei Spieler verpflichtet. Diese waren Jack McDonald (Vancouver), George Prodgers (Victoria) und Eddie Oatman (New Westminster). Umgekehrt kehrten Harry Hyland und Newsy Lalonde zu ihren NHA-Teams, den Montreal Wanderers bzw. Canadiens de Montréal zurück. Da sich der Bau der Arena in New Westminster immer noch verzögerte, entschied man sich dazu wie im Vorjahr in der Arena der Vancouver Millionaires die eigenen Heimspiele abzuhalten. Zudem bestritten die Royals und die Millionaires ihre letzten beiden Saisonspiele am 17. und 18. März 1913 in Calgary, Alberta und Regina, Saskatchewan, um das Interesse für die Liga in anderen Regionen auszuloten. Victoria konnte sich bereits am 7. März mit einem 1:0-Sieg über New Westminster vorzeitig den Meistertitel sichern. Eine weitere Besonderheit war, dass die Liga am 15. Februar erstmals die Mannschaften mit sechs Spielern pro Team antreten ließen, indem man die Position des Rovers, die es in der Konkurrenzliga NHA gar nicht mehr gab, wegließ. Da dies jedoch bei den Fans nicht gut ankam, kehrte man wieder zur Sieben-Spieler-Regel zurück. Der Australo-Kanadier Tommy Dunderdale wurde mit 29 Punkten, davon 24 Tore, Topscorer der PCHA.

Tabelle Reguläre Saison
Abkürzungen: GP = Spiele, W = Siege, L = Niederlagen, T = Unentschieden, GF = Erzielte Tore, GA = Gegentore, Pts = Punkte

Literatur

Weblinks
 Die Spielzeit bei hockeydb.com

191213
Eishockeysaison 1912/13

PCHA 1912/13


"Thick of It" é uma canção da cantora e compositora americana Mary J. Blige. Foi lançada como primeiro single de seu 13º álbum de estúdio, Strength of a Woman, em 7 de outubro de 2016. "Thick of It" alcançou a primeira posição da parada Adult R&B Songs da Billboard permanecendo no topo por 19 semanas. A cantora agradeceu em seu Instagram.

Composição
"Thick of It" é um desabafo sobre seu divórcio com seu ex marido Kendu Isaacs. Em entrevista ela explicou sobre a canção: "Se você me conhece, você sabe exatamente com o que eu estou lidando agora. 'Thick Of It' fala sobre o divórcio e tudo isso que estou vivendo neste momento. É sobre o peso disso e sobre tudo isso. É aqui que eu estou. Eu estou no meio de um divórcio e nada disso parece certo. É horrível, mas eu tenho forças para atravessar isso e eu vou atravessar de uma forma ou de outra".

Foi escrita por Blige, DJ Camper, Jazmine Sullivan e produzida por DJ Camper. A faixa ainda contém demonstrações de "Give a Little Love", escrita por Phil Wainman, Johnny Goodison e interpretada por Bay City Rollers.

Videoclipe
Seu videoclipe foi lançado em 7 de novembro de 2016 em sua página oficial do YouTube. A direção é de Dennis Leupold.

Faixas e formatos

Desempenho nas tabelas musicais

Posições

Histórico de lançamento

Singles de 2016
Canções de 2016
Canções gravadas por Mary J. Blige
Canções em inglês
Singles lançados pela Capitol Records

Thick of It


John Robert Hiatt (born August 20, 1952) is an American singer-songwriter. He has played a variety of musical styles on his albums, including new wave, blues, and country. Hiatt has been nominated for nine Grammy Awards and has been awarded a variety of other distinctions in the music industry.

Hiatt was working as a songwriter for Tree International, a record label in Nashville, Tennessee, when his song "Sure As I'm Sittin' Here" was covered by Three Dog Night. The song became a Top 40 hit, earning Hiatt a recording contract with Epic Records. Since then he has released 22 studio albums, two compilation albums and one live album.

A variety of artists in multiple genres have covered his songs, including Rosanne Cash, Aaron Neville, B. B. King, Bob Dylan, Bonnie Raitt, Buddy Guy, Chaka Khan, Albert Lee, Dave Edmunds, Delbert McClinton, Desert Rose Band, Emmylou Harris, Eric Clapton, Iggy Pop, I'm with Her, Jeff Healey, Jewel, Jimmy Buffett, Joan Baez, Joe Bonamassa, Joe Cocker, Keith Urban, Linda Ronstadt, Mandy Moore, Maria Muldaur, Marti Jones, Nick Lowe, Paula Abdul, Paulini, Rodney Crowell, Marshall Crenshaw, Ry Cooder, Suzy Bogguss, The Nitty Gritty Dirt Band, The Searchers, Three Dog Night, Willie Nelson, Asleep at the Wheel, Don Henley, and Willy DeVille. The Dutch singer-songwriter Ilse DeLange recorded the album Dear John with nine of his songs.

Early life

Hiatt was born in 1952 to Robert and Ruth Hiatt, the sixth of seven children in a Roman Catholic family from Indianapolis, Indiana. When he was 9 years old, Hiatt's 21-year-old brother Michael died by suicide. Two years later, his father died after a long illness. To escape the stress of his early life, Hiatt watched IndyCar racing and listened to Elvis Presley, Bob Dylan, and the blues. In his youth, Hiatt reports that he and several others stole a Ford Thunderbird, a crime for which he was caught by the owners but got away with, posing as a hitchhiker. He learned to play the guitar when he was 11 and began his musical career in Indianapolis as a teenager. He played in a various local clubs such as Hummingbird and also with bands, including The Four-Fifths and John Lynch & the Hangmen.

Career
Hiatt moved to Nashville, Tennessee, when he was 18 years old and got a job as a songwriter for the Tree-Music Publishing Company for $25 a week. Hiatt, who was unable to read or write scores, had to record all 250 songs he wrote for the company. He also began playing with the band White Duck as one of three singer-songwriters within the group. White Duck had already recorded one album before Hiatt joined. He wrote and performed two songs on their second album In Season. Hiatt performed live in many clubs around Nashville with White Duck and also as a solo act.

Early solo career (1974–78)
Hiatt met Don Ellis of Epic Records in 1973, and received a record deal, releasing his first single "We Make Spirit" later that year. That same year Hiatt wrote the song "Sure as I'm Sitting Here" recorded by Three Dog Night, which went to number 16 on the Billboard chart in 1974.

In 1974, Hiatt released Hangin' Around the Observatory, which was a critical success but a commercial failure. A year later, Overcoats was released and when it also failed to sell, Epic Records released Hiatt from his contract. For the next four years he was without a recording contract. During this time his style evolved from country-rock to new wave of Elvis Costello, Nick Lowe and Graham Parker, among others.

MCA/Geffen years (1979–1986)
Hiatt was picked up by the MCA label in 1979. He released two albums for the label – Slug Line (1979) and Two Bit Monsters (1980) – neither of which met with commercial success. He received a few good reviews for these albums by critics in the Netherlands. He performed at Paradiso in Amsterdam for the first time in 1979 (opening for Southside Johnny & The Asbury Jukes) and came back often and built a solid fan base. In 1982, "Across the Borderline", written by Hiatt with Ry Cooder and Jim Dickinson, appeared on the soundtrack to the motion picture The Border, sung by country star Freddy Fender. The song was later covered on albums by Willie Nelson, Paul Young, Rubén Blades and Willy DeVille, among others, as well as by Bruce Springsteen and Bob Dylan in concert. Hiatt was signed in 1982 to Geffen (which later absorbed MCA), where he recorded three diverse albums from 1982 to 1985. The first, All of a Sudden, was produced by Tony Visconti, and featured use of keyboards and synthesizers; his future albums combined country and soul influences. Riding with the King appeared in 1983, produced by Scott Mathews, Ron Nagle and Nick Lowe. Hiatt began making "critics choice" lists and building a large European following. The title track of Riding with the King (taken from an odd dream Scott Mathews had) was re-recorded two decades later by Eric Clapton and B. B. King and went double platinum.

During this period, Rosanne Cash covered several Hiatt compositions, taking "It Hasn't Happened Yet" to the Top 20 on the country charts. In 1983, Cash did a duet with Hiatt on his "The Way We Make a Broken Heart" produced by Nick Lowe. When Geffen failed to release the single, Cash re-recorded it in 1987 and it went to No. 1 on the US country charts. It was during this time that Asleep at the Wheel covered the song. Ricky Nelson covered "It Hasn't Happened Yet" on his 1981 album Playing to Win.

Hiatt recorded a duet with Elvis Costello, a cover version of the Spinners' song "Living a Little, Laughing a Little", which appeared on Warming Up to the Ice Age. Shortly after its release, Bob Dylan covered Hiatt's song "The Usual", which had appeared on the soundtrack to Hearts of Fire. However, Geffen dropped Hiatt from the label after Ice Age failed to chart.

Success (1987–1989)
Hiatt finally came into success in 1987, when he released Bring the Family. For the album, Hiatt had a backing band consisting of Ry Cooder, Nick Lowe, and Jim Keltner. Two of the songs on the album have been extensively covered: "Have a Little Faith in Me," which has been interpreted by a number of artists, including Joe Cocker, Delbert McClinton, Jewel, Bill Frisell, Mandy Moore and Bon Jovi; and "Memphis in the Meantime", which has been covered by Carl Perkins, Chris Smither, Spafford, and Gregg Allman. "Thank You Girl" was a moderate radio hit, and the B-side of the single featured a non-album duet with Loudon Wainwright III on a cover of the Temptations' hit "My Girl" (Hiatt returned the favor on the B-side of Wainwright's single "Your Mother and I"). Most notably, Bonnie Raitt brought "Thing Called Love" to No. 11 on the US charts with her 1989 release Nick of Time.

Following Bring the Family, Hiatt had a string of nine straight studio albums which hit the Billboard 200.

In 1988, he returned to the studio with Glyn Johns producing to record Slow Turning, which was his first album to hit the upper half of the Billboard 200. It featured his only top 10 chart single, the title track, which hit No. 8 on the Mainstream Rock Tracks chart, and "Tennessee Plates", which was used in the soundtrack of the Ridley Scott directed and Academy Award-winning film Thelma and Louise in 1991 The Jeff Healey Band covered the Hiatt-penned song "Angel Eyes" and took it to the top five of the Billboard Hot 100.

1990s and beyond

In 1992, Cooder, Keltner, and Lowe again backed up Hiatt, but this time they gave themselves the band name Little Village, a reference to a Sonny Boy Williamson II song. Expectations for the Little Village album were high, but the album failed to even chart as high as Hiatt's last solo album, and the group disbanded after an only moderately successful tour.

Hiatt recorded Perfectly Good Guitar with members of alternative rock groups School of Fish and Wire Train in 1993. Hiatt recorded the album with producer Matt Wallace, who had worked most prominently with Faith No More, a band that Hiatt's 15-year-old son Rob had recommended for him. It was Hiatt's highest-peaking album at No. 47, but again was still not the true commercial breakthrough A&M expected.

Also in 1993, Love Gets Strange: The Songs of John Hiatt, a compilation album of covers of Hiatt's songs was released. This was followed by an album of original covers Rollin' into Memphis: Songs of John Hiatt in 2000, and a second compilation album with a few originals, titled It'll Come To You...The Songs of John Hiatt, in 2003.

In 1994, Hiatt released Hiatt Comes Alive at Budokan?, his first official live album and his last album with A&M Records. A CD and DVD of his performance on Austin City Limits was released in 2005. Hiatt previously released two promotional live promotional "official bootlegs", Riot with Hiatt in 1985, and Live at the Hiatt in 1993, as well as the EP Live at the Palace in 1991.

Hiatt received his first Grammy nomination in 1995 for his album Walk On. Hiatt's next few albums never gained any momentum on the charts, and he saw little change in his fan base in the late 1990s, indicating a dedicated following. In 2000, Hiatt released his first independent album on Vanguard Records, Crossing Muddy Waters, which saw a heavy influence of bluegrass in his music. Later that year, he was named songwriter/artist of the year at the Nashville Music Awards. In 2001, Crossing Muddy Waters was nominated for a Grammy Award for Best Contemporary Folk Album, with Davey Faragher and David Immerglück as his only accompanists.

In 2002, Hiatt performed several songs for the soundtrack of the Disney's The Country Bears movie, again with Johns producing, representing the voice of the lead singer. The movie featured covers of Hiatt songs by Bonnie Raitt and Don Henley.

Hiatt's next album, Master of Disaster, was released on June 21, 2005. The album was produced by Jim Dickinson, and Hiatt was backed up by the bassist David Hood and several members of the North Mississippi Allstars. The album achieved modest sales, becoming a top 10 independent album, but failed to achieve significant commercial success.

On February 12, 2008, during a concert with Lyle Lovett at the National Arts Centre in Ottawa, Ontario, Hiatt said that his new album would be titled Same Old Man. It was released on May 27, 2008.

On July 18, 2008, Hiatt performed at Ravinia Park in Highland Park, Illinois, with his daughter Lilly.

On September 17, 2008, he appeared in Levon Helm's Ramble at the Ryman singing "The Weight" at the historic Ryman Auditorium, in Nashville.

In March 2010, Hiatt released The Open Road.

Hiatt appeared as a performer in The House of Blues in the sixth episode of the second season of Treme, with the episode title taken from his song Feels Like Rain. The episode aired May 29, 2011. The same year, Hiatt released the album Dirty Jeans And Mudslide Hymns.

Hiatt presented an Americana Lifetime Achievement Award to Bonnie Raitt on September 12, 2012. The two performed "Thing Called Love" together at the ceremony.

On September 25, 2012, Hiatt released Mystic Pinball, his 21st studio album.

Also on September 25, 2012, Joe Bonamassa released in the U.S. Beacon Theatre: Live from New York, which included Hiatt playing "Down Around My Place" and "I Know a Place".

On July 15, 2014, Hiatt released Terms of My Surrender, his 22nd studio album. It earned him two Grammy nominations.

On October 12, 2018, Hiatt released The Eclipse Sessions, an LP via New West Records. The album, his first in four years, was recorded over four days in the summer of 2017, a period that included the August 21 solar eclipse. Hiatt recorded the album as part of a trio of guitar, bass (Patrick O'Hearn), and drums (Kenneth Blevins).

In 2021, Hiatt released the album Leftover Feelings, backed by Jerry Douglas and his band.

Personal life
Hiatt has a stepson Robert and two daughters, singer-songwriter Lilly Hiatt and Georgia Rae Hiatt.

Discography

 Hangin' Around the Observatory (Epic, 1974)
 Overcoats (Epic, 1975)
 Slug Line (MCA, 1979)
 Two Bit Monsters (MCA, 1980)
 All of a Sudden (Geffen, 1982)
 Riding with the King (Geffen, 1983)
 Warming Up to the Ice Age (Geffen, 1985)
 Bring the Family (A&M, 1987)
 Slow Turning (A&M, 1988)
 Stolen Moments (A&M, 1990)
 Perfectly Good Guitar (A&M, 1993)
 Walk On (Capitol, 1995)
 Little Head (Capitol, 1997)
 Crossing Muddy Waters (Vanguard, 2000)
 The Tiki Bar is Open (Vanguard, 2001)
 Beneath This Gruff Exterior (New West, 2003)
 Master of Disaster (New West, 2005)
 Same Old Man (New West, 2008)
 The Open Road (New West, 2010)
 Dirty Jeans and Mudslide Hymns (New West, 2011)
 Mystic Pinball (New West, 2012)
 Terms of My Surrender (New West, 2014)
 The Eclipse Sessions (New West, 2018)
 Leftover Feelings – with the Jerry Douglas Band (2021)

Awards
 2000 Nashville Music Awards: Songwriter/Artist of the Year
 2008 Americana Music Association: Lifetime Achievement Award for Songwriting
 2019 BMI Troubador Award

References

External links

1952 births
American blues guitarists
American country guitarists
American male guitarists
American rock guitarists
Musicians from Indianapolis
Vanguard Records artists
Living people
New West Records artists
Columbia Records artists
American rock singers
American rock songwriters
American male singer-songwriters
American blues singer-songwriters
American country rock singers
American country singer-songwriters
Capitol Records artists
A&M Records artists
Epic Records artists
Geffen Records artists
MCA Records artists
Country musicians from Indiana
Guitarists from Indiana
20th-century American guitarists
20th-century American male musicians
Singer-songwriters from Indiana
Sanctuary Records artists

John Hiatt


Aceasta este o listă alfabetică a personalităților născute în orașul Arad:

A
 Gheorghe Albu (1909 - 1974), fotbalist care a jucat în echipa națională de fotbal a României;
 György Alexics (1864 - 1936), scriitor, istoric literar și filolog;
 Dacian Andoni (n. 1962), pictor;
 Pavel Apostol (1919 - 1983), filozof marxist evreu;
 József Aradi (n. 1943), scriitor și publicist;
 János Aszódy (1908 - 1976), scriitor, jurnalist;

B
 Sorin Babii (n. 1963), trăgător de tir român, laureat cu aur la Seul 1988 și cu bronz Barcelona 1992;
 Ladislau Babocsic (n. 1942), pictor;
 Francisc Baranyai (1923-2013), pictor;
 Ștefan Barbu (1908-1970), fotbalist care a jucat pentru echipa națională de fotbal a României;
 Iris Barbura (1912 - 1969), dansatoare, coregrafă;
 Flavius Băd (n. 1983), fotbalist;
 Claudia Boghicevici (n. 1975), politician, fost parlamentar;
 Sorin Botiș (n. 1978), fotbalist;
 Coloman Braun-Bogdan (1905 - 1983), fotbalist, care a jucat pentru echipa națională de fotbal a României;
 Delia Brândușescu (n. 1954), sculptor;
 Nicolae Brânzeu (1907 - 1983), dirijor, fondator Filarmonica Arad;
 Ladislau Brosovszky (1951 - 1990), fotbalist;
 Monika Brosovszky (n. 1974), baschetbalistă;
 Romulus Bucur (n. 1956), poet, critic literar, publicist și traducător;
 Mariana Buruiană (n. 1955), actriță, traducătoare și scriitoare;
 Mihai Botez (1922-2011), gimnast, maestru emerit al sportului și fondator al Judo-ului și Ju Jitsu-lui în România. ;
Teo Boar (n.1965-Arad)-muzician, chitarist, compozitor, solist vocal

C
 Marius Chindriș (n. 1991), fotbalist;
 Traian V. Chirilă (n. 1948), australian de etnie română, chimist organic și specialist în chimia polimerilor, inventatorul unui tip de cornee artificială;
 Adriana Chiriță (n. 1938), pictoriță și graficiană;
 Marcel Coraș (n. 1959), fotbalist, care a jucat la Echipa națională de fotbal a României;
 Gavril Creța (1923 - 2014), inginer, profesor universitar, cu inovații în domeniul turbinelor cu abur;
 Miloș Cristea (1931 - 2003), arhitect;
 Valeriu Cristea (1937 - 1999), critic literar, dedicat atât literaturii române, cât și operei unor mari scriitori străini;
 Marius Copil (n. 1990), jucător de tenis, care a participat în circuitul ATP Challenger Tour, și component al echipei României de Cupa Davis;
 Géza von Cziffra (1900 - 1989), regizor.

D
 Daniela Dodean (n. 1988), jucătoare de tenis de masă, campioană europeană;
 Constantin Doichiță (n. 1951), ceramist și sculptor;
 George Doichiță (n. 1977), pictor;
 Flavius Domide (n. 1946), fotbalist care a jucat în echipa națională de fotbal a României la Campionatul Mondial de Fotbal din Mexic, 1970, performanță pentru care a fost decorat cu Ordinul "Meritul Sportiv" clasa a III-a.
 Mihai Drecin (n.1944), profesor universitar, senator

Dennis man jucacator de fotbal

E
 Emilia Eberle (n. 1964), gimnastă de clasă mondială, dublu medaliată cu argint olimpic la Olimpiada de la Moscova 1980 și câștigătoare a multiple medalii.

F

G
 Ioan Galea (n. 1956), pictor;
 Alexandru Gavra (1797 - 1884), profesor care a publicat un Lexicon de conversație, prima încercare de enciclopedie românească;
 Radu Ghidău (n. 1973), avocat, politician;
 Ioan Gnandt (n. 1951), grafician, scenograf;

H
 Ovidiu Hațegan (n. 1980), arbitru de fotbal;
 Stefan Hell (n. 1962), fizician emigrat în Germania, laureat al Premiului Nobel pentru Chimie;
 Radu Homescu (n. 1941), politician;

I
 Caius Iacob (1912 - 1992), matematician, membru al Academiei Române;
 Lăcrimioara Ionescu-Cornea (n. 1969), designer;
 Leo Iorga (n. 1964), muzician.
Mihaela Ișpan-Mladin muziciană, cântăreață de operă, profesoară de canto
Adrian Igrisan (n. 1972) - cantaret, vocalistul trupei Cargo

J
 Pál Jávor (1902-1959), actor;

K
 Miklos Kalmandi, muzician, cântăreț de operă;
 Ludovic Kendi, muzician, cântăreț de operă
 Ioan Emil Kett-Groza (n. 1941), pictor și grafician.
 Cornelia Kocsis Josan (n. 1948), pictor.
 Rudolf Kocsis (n. 1963), sculptor;
 Ibolya Korodi (n. 1957), atletă.

L
 Zoltán Lovas (n. 1971), actor;
 Călin Lucaci (n. 1975), grafician;
 Diana Lucaci (n. 1977), artist plastic;
 Alexandru Lupaș (1942 - 2007), matematician.

M
 Angela Marinescu (n. 1941), poetă;
 Hilde Martini-Striegl (1884-1974), scriitoare;
 Horia Medeleanu (n. 1933), istoric, critic de artă și scriitor;
 David Miculescu (n. 2001), fotbalist;
 Gabriela Mihalcea (n. 1964), atletă;
 Mircea Mihăieș (n. 1954), critic literar, eseist și publicist;
 Cristian Moisescu (1947-2016), fost primar al municipiului între 1992-1996, ales din partea Alianței Civice;
 Cosmin Moldovan (n. 1976), sculptor;
 Annamária Móré Sághi (n. 1948), artist decorator;
 Ionel Muntean (1938 - 2015), sculptor;
 Silvia Sorina Munteanu (n. 1977) muziciană, cântăreață de operă și lied, profesoară de canto

N
 Marius Novanc (n. 1980), handbalist;

O
 Terezia Ocsko (1917-1940), activistă comunistă ucisă în bătaie în arestul Siguranței;
 Maria Ódry (n. 1953), grafician;

P
 Mihai Păcurar (n. 1955), decorator și pictor;
 Ovidiu Pecican (n. 1959), scriitor, istoric și publicist;
 Adrian Piț (n. 1983), fotbalist;
 Răzvan Pleșca (n. 1982), fotbalist;
 Tiberiu Popoviciu (1906 - 1975), matematician, profesor universitar, membru titular al Academiei Române;

R
 Gábor Rajnai (1885 - 1961), actor maghiar;
 Silvestru Răfiroiu, arhitect-șef al orașului;
 Ádám Réz (1926 - 1978), scriitor, critic literar, jurnalist, traducător;
 Franz Rohr von Denta (1854 - 1927), ofițer în Armata Comună a Austro-Ungariei, feldmareșal;
 Vintilă Russu-Șirianu (1897 - 1973), dramaturg, traducător, memorialist și publicist;
 Adrian Rusu (n. 1984), fotbalist;

S
 Coleta de Sabata (n. 1935), scriitoare, rector al Universității Politehnica Timișoara;
 Adrian Sandu (n. 1968), grafician;
 Eginald Schlattner (n. 1933), scriitor de limbă germană și pastor luteran;
 Lőrinc Schlauch (1824 - 1902), episcop al Diecezei de Satu Mare, apoi al Diecezei de Oradea Mare, din 1893 cardinal;
 Adrian Selegean (n. 1958), grafician;
 Margareta Simo (n. 1952), grafician;
 Viorel Simulov (n. 1959), pictor, grafician;
 Ivan Singer (n. 1929), matematician, membru titular al Academiei Române;
 Mircea V. Stănescu (1841 - 1888), avocat, publicist, culegător de folclor, scriitor și politician;
 Zoltán Steinhübel (n. 1952), ceramist și grafician;
 Corina Stoica (n. 1978), grafician;
 Lajos Szántay (1872 - 1961), arhitect.

Ș
 Anamaria Șerban (n. 1979), sculptor;
 Nicolae Ștefu, gazetar, compozitor și dirijor.
 Guilelm Șorban (1876 - 1923), compozitor și pianist;

T
 Ivan Tabaković (1898 - 1977), pictor;
 Milan Tabacovici (1860 - 1946), arhitect de etnie sârbă;
 Maria Tamaș (n. 1948), grafician și pictor;
 Peter Tekeli (1720 - 1792), general rus de origine sârbă;
 Jovan Tekelija (c. 1660 – c. 1721–1722), ofițer sârb;
 Cristian Todea (n. 1978), fotbalist;
 Ioan Tolan (n. 1927), sculptor;
 Dumitru Toma (n. 1955), scriitor, jurnalist.

U

V
 Gheorghe Váczi (1922 - 2006), fotbalist;
 Ciprian Vălcan (n. 1973), eseist și filozof;
 Lucia Verona (n. 1949), scriitoare;
 Carmen Lidia Vidu (n. 1980), regizoare de teatru și film.
 Sergiu Cosmin Vlad (n. 1977), politician;

Alte persoane legate de orașul Arad
 Ioan Slavici (1848 - 1925), scriitor, jurnalist și pedagog român, membru corespondent (din 1882) al Academiei Române;
 Ștefan Augustin Doinaș (1922 - 2002), scriitor și politician, Cetățean de Onoare al Aradului;
 Ion Vidu (1863 - 1931), compozitor și dirijor;
 Gheorghe Falcă (n. 1967), inginer și politician, primar al municipiului;
 Moise Nicoară (1784 - 1861), jurist, profesor, traducător, scriitor și un patriot român, luptător pentru drepturile românilor din Banat și Crișana;
 Helmuth Duckadam (n. 1959), portar de fotbal al României, supranumit "Eroul de la Sevilla"; a jucat la echipele Steaua București și Constructorul Arad;
 Ion Flueraș (1882 - 1953), militant al mișcării socialiste;
 Áron Chorin (1766 - 1844),  rabin evreu, pionier al reformismului evreiesc;
 Emil Șimăndan (n. 1940), ziarist, publicist, scriitor, cetățean de onoare al orașului Arad;
 Viorel Gheorghiță (n. 1922), fost deținut politic al regimului comunist, scriitor arădean;
 Ladislau Bonyhádi (1923 - 1997), fotbalist care a jucat și la UTA Arad;
 Dumitru Branc (1952 - 2011) fost primar al municipiului;
 Áron Chorin (1766 - 1844), rabin evreu, pionier al reformismului evreiesc, rabin șef al comunității evreiești din Arad.

Lista
Arad
Personalități
Personalități de origine română

Listă de personalități din orașul Arad


The Borough of Manhattan Community College (BMCC) is a public community college in New York City. Founded in 1963 as part of the City University of New York (CUNY) system, BMCC grants associate degrees in a wide variety of vocational, business, health, science, engineering and continuing education fields.

BMCC's original campus was scattered all over midtown Manhattan, utilizing office spaces, hotel conference rooms, and various spaces throughout Manhattan. In the mid-1970s, CUNY began scouting for suitable property on which to erect a new campus of its own. The current campus has been in use since 1983.

History
Martin B. Dworkis was BMCC's first president. Classes were originally held in part of the ground floor, the entire second floor, and part of the third floor of an office building at 131 West 50th Street in midtown Manhattan. BMCC renovated the office space into classrooms and administrative areas, and it created its own entrance at 134 West 51st Street. Fred Kelly, a graphic designer living in of Kew Gardens, designed BMCC's official seal. BMCC's first classes were held in fall 1964. During its first school year, 42 percent of its students were African American.

Plans were announced for BMCC to have its own buildings to hold its classes in 1968. In 1974, the Middle States Association of Colleges and Schools determined that BMCC's physical facilities were "so inadequate as to defy description", and it said it would suspend BMCC's accreditation unless improvements were made quickly. The City University of New York's central administration evaluated BMCC the same year, and it found that student grades were inflated to such an extent that they were essentially meaningless. There was a ground-breaking ceremony on a new building for BMCC the same year. Because of the 1975 New York City fiscal crisis, however, construction was suspended the next year. In 1977, BMCC's president, Edgar D. Draper, was fired after he improperly persuaded a college association evaluation team to alter its report to show the college administration more favorably. By 1980, BMCC's passing rates on nursing certification exams had significantly improved, and BMCC no longer had a financial deficit. BMCC's new campus building opened in January 1983. A 15-story building at 30 West Broadway was donated to BMCC in 1993 by Miles and Shirley Fiterman; the building was subsequently named Fiterman Hall in their honor.

On the morning of September 11, 2001, BMCC's students, teachers, and staff members heard explosions coming from the direction of the World Trade Center, which was located just a few blocks away. Port Authority of New York and New Jersey used the gymnasium at BMCC's main building to triage survivors, and BMCC donated medical supplies from BMCC's Nursing Department to treat victims. The Port Authority set up generators at BMCC's main building, and the building became its command center. That afternoon, 7 World Trade Center, across the street from BMCC's Fiterman Hall, collapsed, and the building fell onto Fiterman Hall, rendering the hall uninhabitable. BMCC's staff worked constantly to restore Fiterman Hall and, on October 1, the building reopened for classes. The hall was eventually demolished and a new building opened in September 2012.

Academics
BMCC has also recorded a large rise in remedial education, lack of freshman retention, and overcrowding.  Due to its larger base of capital compared to most other two-year colleges, expansion of new campuses during the rebuilding of Fiterman Hall was possible.  Several trailers are still used as classrooms to help expand capacity.  Internal programs have also been created or expanded to help with academic advisement, provide online access for registration, transferring to other colleges, and job placement.

BMCC also has a diverse student base, some of whom had immigrated to America shortly before enrolling. Among other issues are improving the retention and graduation rate, as well as the increased financial and academic burdens of a remedial program.

Campus
Borough of Manhattan Community College's four main campuses are in the Tribeca, Civic Center, and Financial District neighborhood of Lower Manhattan. BMCC occasionally hosts the Tribeca Film Festival's ceremonies and films. The main campus on 4.28 acres is located in Chambers Street, North Moore Street and covers a four block radius. It houses a swimming pool and gymnasium as well as technical facilities, computer laboratories, and a media centre.

Downtown/Tribeca campus
199 Chambers Street, New York, NY 10008 – Main Campus
245 Greenwich Street (North entrance), 81 Barclay Street (South entrance); New York, NY 10007 – Fiterman Hall
70 Murray Street, New York, NY 10008 – Chambers Street

Fiterman Hall

The original Fiterman Hall opened in 1959 and occupied a block bounded by Greenwich Street, Barclay Street, West Broadway, and Park Place. It had been the original location of King's College, before it was renamed Columbia University and moved to Morningside Heights. Fiterman Hall was donated to BMCC in 1993 by Miles and Shirley Fiterman, for whom the building was subsequently named. The building had previously been used as a bank, and CUNY had wanted to rent the building from the Fitermans, but they decided to donate the building to CUNY instead. It was the largest gift of a building to a community college in the United States, and it was the largest donation ever to CUNY. The building was renamed Miles and Shirley Fiterman Hall. In 2000, the Dormitory Authority of the State of New York, which owned the building, began a massive renovation to better adapt the building for classroom use.

During the September 11 attacks, the building's structure was heavily compromised by debris from the collapse of 7 World Trade Center, and the renovation was never completed. The building became unsafe to occupy because of exposed asbestos and mold growth. Since traditional demolition would result in an unacceptable environmental impact, the building was scheduled for deconstruction and decontamination as a part of the Lower Manhattan redevelopment project.

Fiterman Hall was to be replaced by a new building designed by the architectural firm Pei Cobb Freed & Partners after the deconstruction, and was scheduled to be completed by February 2007. However, environmental impact concerns and funding issues caused numerous delays. At a press conference at BMCC on November 13, 2008, city and state officials announced a new agreement that revised demolition and reconstruction plans through a funding agreement among New York City, New York State, and the City University of New York. In addition, approximately $80 million from an insurance settlement would be applied to the project's budget. Under the plan, the building was demolished and rebuilt in November 2009, and the new Fiterman Hall was completed in September 2012.

Off-site programs
 Brooklyn College
 CUNY in the Heights
 John Jay College
 Lehman College
 Long Island University Brooklyn
 St. John's University Manhattan

Athletics
College teams of the BMCC participate as a member of the National Junior College Athletic Association (NJCAA). The Panthers are a member of the community college section of the City University of New York Athletic Conference (CUNYAC). Men's sports include baseball, basketball, soccer and swimming; while women's sports include basketball, soccer, swimming and volleyball.

BMCC offers a large state-of-the-art recreation facility including a regulation basketball court, swimming pool, and weight room. There are active teams in many sports such as handball, bowling, baseball, soccer, and basketball. Sports teams compete in both the CUNY athletic system and the local NJCAA collegiate sports system. The women's basketball team has won numerous championships including the CUNY basketball championship and the regional Division III championships including placing third nationally in 2000 with a 21–3 regular season record. The chess team has won national awards. One of the most successful programs at BMCC is the men's soccer team with 6 consecutive wins at CUNY soccer championships, 1 regional Division III championship, and placing third in the NJCAA national championship in 2005.

Notable alumni
 Cardi B, (b 1992), American rapper, songwriter, fashion icon, internet celebrity, and reality television personality
 Kid Chaos,(b 1966) is a British rock bassist and guitarist
 Queen Latifah, (b 1970), is an American singer-songwriter, rapper, actress, and producer.
 Saul Rogovin, (1922–1995) was an American professional baseball player for the Tigers, White Sox, Orioles, and Phillies.  1951 AL ERA leader
 Mirko Savone, (b 1985) is an Italian voice-over actor born in Frosinone, Italy.
 Gabourey Sidibe, (b 1983) is an American actress. She made her acting debut in the 2009 film Precious,
 Adam Saleh, (b 1993)  is an American YouTuber and boxer of Yemeni origin from New York City.
 Michael K. Williams, (1966–2021) was an American actor. He played Omar Little on the HBO drama series The Wire

References

External links

 Official athletics website

Colleges of the City University of New York
Universities and colleges established in 1963
Two-year colleges in the United States
Universities and colleges in Manhattan
Community colleges in New York City
Tribeca
1963 establishments in New York City
NJCAA athletics
West Side Highway

Borough of Manhattan Community College


Juan Bautista Spotorno Georovich (* 13. September 1832 in Trinidad, Kuba; † 29. Oktober 1917 ebenda) war ein kubanischer Oberst im Zehnjährigen Krieg und Präsident der Republik in Waffen zwischen Juni 1875 und März 1876.

Leben

Juan Bautista Spotorno wuchs in einer italienischstämmigen Familie in Trinidad auf, deren Name auf den ligurischen Küstenort Spotorno zurückgeht. Als Kind wurde er zu Bildungszwecken nach Italien und später in die USA geschickt. In den USA begann er ein Medizinstudium, das er jedoch nicht abschloss, sondern sich stattdessen dem Handel widmete und in seine Heimat zurückkehrte.

Ab 1863 war er Stadtrat von Trinidad und Leiter der ersten Kavallerie der spanischen Miliz. Am 24. Februar 1870 wurde er zum Oberst befördert. Im Jahr 1871 ging er in die Provinz Puerto Príncipe und folgte dem Generalmajor Ignacio Agramonte. Im Jahr 1873 wurde er ins Repräsentantenhaus von Las Villas gewählt.

Als Folge des Rücktritts von Salvador Cisneros Betancourt wurde Spotorno am 29. Juni 1875 sein Nachfolger als Interimspräsident der Republik in Waffen. Am 21. März 1876 gab er das Präsidentenamt auf und kehrte ins Repräsentantenhaus zurück.

Nach dem Krieg wurde er Mitglied der Liberalen Partei und kämpfte auch im Krieg 1895 für die Unabhängigkeit Kubas.

Weblinks
 Néstor Carbonell: Juan B. Spotorno, Auszug aus dem Buch: Próceres, Havanna 1919 (spanisch)
 Juan Bautista Spotorno, in der offiziellen kubanischen Online-Enzyklopädie EcuRed (spanisch)

Person (Geschichte Kubas)
Militärperson (Kuba)
Militärgeschichte Lateinamerikas
Kubaner
Geboren 1832
Gestorben 1917
Mann

Juan Bautista Spotorno


جنات (الهندية : जन्नत، الأوردو : ، ترجمة : السماء) هو فيلم من بوليوود إخراج كونال ديشموك بطولة عمران هاشمي، ريزوان أحمد، سونال تشوهان، سمير كوشار و جواد شيخ. والفيلم من إنتاج أفلام فيشيش. بريتام صانع الموسيقى لهذا الفيلم، مع مسار واحد مع مغني باكستاني كامران أحمد.

الحبكة
وتدور القصة حول رجل واقع في مستنقع الجريمة، والنزعة الاستهلاكية، ويسعى للعثور على الجنة في الأرض. فإنه يستعير بعض خطط المؤامرة في فيلم هوليوود لورد اوف وار.

أرجون (عمران هاشمي) هو شاب طائش عنده هاجس لصنع ربح سريع. أتيحت له فرصة الاجتماع بفتاة في مركز تجاري، زويا (سونال تشوهان) وهذا اعطاه أسباب ليخرج من حياته العادية، ويريد أن يصبح غني من اجل الفتاة. وبعد أن كان يلعب الورق قليلا أصبح وكيل المراهنات.

عالقا في مثلث من نوع ما بين المرأة التي يحبها، وإدمانه لتحقيق ربح سريع ،و تحوله من وكيل مراهنات إلى عضو للمافيا. ودخل إلى عالم التلاعب في نتائج مباريات الكريكت، وضمان مباراة تبدو مثيرة للاهتمام، ولكن النتيجة النهائية هي لصالحه.

أرجون ضغت على مفاتيح الاضواء وصار أكبر وأشهر وصعوده المذهل بدأ يجذب انتباه الشرطة. وعليه الآن ان يختار بين حب حياته، والنجاح والسلطة.

بينما يُكافحُ ارجون من أجل الأخْتياَر بين الاثنان، يَعْرضُ دون التفاح المحرّم للثروةِ بِلا حدودِ كبديل لروحِه، يَسْحبُه إلى حاشيتِه الرئيسيةِ للبضائع المربحة رغم أنه بذل أقصى جهده في أن لا يقبل في النهاية ،دخل في الاتفاق حيث سرعان ما يقع في شرك باعتباره الرجل المتهم بقتل المدرب.

مع الشرطة من بعده أرجون نجح في الحصول على سيارة أفضل صديق له. وكلاهما يمكن أن يهربوا الآن، ولكن ارجون توقف بسبب زويا التي طلبت منه الاستسلام. مقتنعا بأنه لم يرتكب الجريمة، وتؤكد له زويا ان يمكنهم ان ينتصروا وسوف يحاربوا القانون.

عند وصول الشرطة أرجون رفع ذراعيه للاستسلام. زويا تتوسل المفتش، وهو رجل نزيه وعادل بعدم قتل أرجون كما أنه مستعد لتسليم نفسه، وبالتالي فإن أوامر المفتش لرجاله بعدم إطلاق النار حتى يقول مع ذلك لا أحد ينزل سلاحه.

طلب من أرجون إسقاط بندقيته، التي هي في جيب بنطاله. خاتم زويا أيضا في جيب أرجون، وعندما اخرجت البندقية وخفضت وقع الخاتم معها. صدم أرجون وانحني ليلتقط الخاتم، ولكن الشرطة عن طريق الخطأ أعتقدت أنه من أجل التوصل إلى البندقية. واطلقوا النار، وأرجون قتل بوحشية. كانت هذه التضحية من اجل الحب والثمن الذي يدفع لأطماعه.

طاقم الممثليين
 عمران هاشمي أرجون ديكسيت
 سونال تشوهان... زويا ماثور
 جاويد الشيخ... أبو إبراهيم (الرذيلة دون)
 سمير كوشار... أكب شيخار مالهوترا
 فيشل مالهوترا... فيشل
 عمير شودري... عمير خان (لاليا كى جان)
 راهول براتاب سينغ... الديرة
 فيبين شارما

الموسيقى

الاستقبال
الفيلم جمع Rs.32، 47،00،000 في 5 أسابيع، وهي كمية كبيرة من أجل ميزانية الفيلم الصغيرة. وفقا لخبراء التجارة الفيلم قد أعلن عن ضربه عظمى. الفيلم حصل على بعض المراجعات جيدة جدا. نويون جيوتي بارسارا (ايه أو ال الهند) تصنيفا من 2.5 من أصل 5، وقال "عندما يكون لدينا شيء في الفيلم أن يناشد الجميع ذلك عندما نطلق عليه ماسالا الترفيه—على الأرجح. حفظ هذا في الاعتبار، جنات، مع قدر لائق من الرومانسية والتشويق والكوميديا والمأساة والكريكيت بالطبع هو بالتأكيد نفض لغبار ماسالا.

المراجع

وصلات خارجية
 Official website

أفلام الجريمة الهندية
أفلام إنتاج 2008
أفلام باللغة الهندية
أفلام باللغة الهندية في عقد 2000
أفلام جريمة
أفلام جريمة إنتاج عقد 2000
أفلام رومانسية هندية
أفلام رياضية مبنية على أحداث حقيقية
أفلام رياضية هندية
أفلام عن الفساد في الهند
أفلام عن كريكت في الهند
أفلام هندية
أفلام هندية إنتاج 2008
أفلام رومانسية جريمة

جنات (فيلم هندي)


Maggie Roswell (født 14. november 1952 i Los Angeles, Californien, USA) er en amerikansk skuespiller som er mest kendt for tv-serien The Simpsons. I serien lægger hun blandt andet stemme til Maude Flanders, Helen Lovejoy og Elizabeth Hoover.

Hon har også haft mindre mindre roller i tv-serier som M*A*S*H og Murphy Brown og i film som Pretty in Pink og Silver City.

Eksterne henvisninger

Tv-skuespillere fra USA
Stemmeskuespillere fra USA
Skuespillere fra Californien
Personer fra Los Angeles

Maggie Roswell


غونكالو جارديم برانداو (بالبرتغالية:Gonçalo Jardim Brandão) الشهير باسم غونكالو برانداو (مواليد 9 أكتوبر 1986 في لشبونة - البرتغال) لاعب كرة قدم برتغالي يلعب حاليا لصالح نادي الدرجة الأولى سيينا الإيطالي منذ 2008 في مركز الظهير الأيسر كما يجيد اللعب في مركز قلب الدفاع .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في رومانيا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم رجالية برتغاليون
لاعبو كرة قدم رجالية برتغاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في سويسرا
لاعبو كرة قدم رجالية مغتربون في إنجلترا
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون برتغاليون مغتربون في إنجلترا
رياضيون برتغاليون مغتربون في إيطاليا
رياضيون برتغاليون مغتربون في رومانيا
رياضيون برتغاليون مغتربون في سويسرا
رياضيون من لشبونة
لاعبو الدوري الإيطالي
لاعبو الدوري البرتغالي الدرجة الأولى
لاعبو الدوري البرتغالي الممتاز
لاعبو إيستوريل برايا
لاعبو بارما
لاعبو بورتو ب
لاعبو تشارلتون أثليتيك
لاعبو دوري التحدي السويسري
لاعبو دوري الدرجة الأولى الروماني
لاعبو الدوري الإيطالي الدرجة الثانية
لاعبو سيينا
لاعبو كرة قدم برتغاليون
لاعبو كرة قدم برتغاليون مغتربون
لاعبو كرة قدم مغتربون في إنجلترا
لاعبو كرة قدم مغتربون في إيطاليا
لاعبو كرة قدم مغتربون في رومانيا
لاعبو كرة قدم مغتربون في سويسرا
لاعبو منتخب البرتغال تحت 21 سنة لكرة القدم
لاعبو منتخب البرتغال لكرة القدم
لاعبو منتخب البرتغال لكرة القدم للشباب
لاعبو نادي بيليننسش
لاعبو نادي تشيزينا
لاعبو نادي كلوج
لاعبو نادي لوزان
مواليد 1986
مواليد في لشبونة
لاعبو كرة قدم من لشبونة

غونكالو برانداو


Intensivt landbrug kaldes den form for landbrug, hvor man udnytter produktionsmulighederne (f.eks. jord, afgrøder, maskiner og dyr) så effektivt som muligt. Det modsatte kaldes ekstensivt landbrug, og det har været den gængse fremgangsmåde i lange perioder.

Hvis en landmand mangler jord eller andre produktionsmidler, men skal have virksomheden til at give overskud, f.eks. i form af et godt høstudbytte, så skal han/hun udnytte alle de naturgivne og tekniske muligheder til det yderste.

Det intensive landbrug er en forholdsvis moderne produktionsmåde i de vestlige lande, men den findes og har eksisteret længe i lande, hvor kunstvanding og frugtbar jord gør det muligt at høste flere gange om året. I disse lande skyldes intensiteten, at man ofrer meget arbejdskraft i alle faser af dyrkningen. Hos os ligger det intensive i planteforædling, mekanisering og brug af kemiske stoffer (kunstgødning og bekæmpelsesmidler), sådan at der opnås store udbytter målt pr. ha. Omvendt forholder det sig med energiregnskabet, for der bruges store mængder af energi til transport, jordbehandling, høst og opbevaring af afgrøderne. Det er yderligere en afgørende faktor i det intensive landbrugs succes, at kalorier, bundet i fødevarer, er dyrere end kalorier fra brændstof.

Note

Landbrug

Intensivt landbrug


අජිත් මාන්නප්පෙරුම, (, ; උපත 25 ජුනි 1963) යනු ශ්‍රී ලාංකික දේශපාලඥයෙක් වන අතර ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කය සඳහා සමගි ජන බලවේගය නියෝජනය කරමින් ශ්‍රී ලංකා පාර්ලිමේන්තුවේ මන්ත්‍රීවරයෙක්. ඔහු 2013 සිට 2020 දක්වා ගම්පහ දිස්ත්‍රික්කය සඳහා එක්සත් ජාතික පක්ෂය නියෝජනය කරමින් මන්ත්‍රීවරයෙකු ද විය. ඔහු හිටපු මහවැලි සංවර්ධන හා පරිසර රාජ්‍ය අමාත්‍ය, පරිසර නියෝජ්‍ය අමාත්‍ය සහ ගම්පහ නගරාධිපති.

ආශ්‍රිත

ජීවමාන ජනයා
ජීවත්වන්නෝ
ශ්‍රී ලාංකිකයෝ
සිංහල ජනයා
ලාංකික සිංහලයෝ
ලංකික දේශපාලනඥයෝ
එක්සත් ජාතික පක්ෂයෙහි දේශපාලනඥයන්
චරිත කතා

අජිත් මාන්නප්පෙරුම


Lawrence James Anthony  (born 17 December 1961) is an Australian former politician. He was a National Party of Australia member of the Australian House of Representatives representing the Division of Richmond, New South Wales, from the March 1996 election until his defeat in the 2004 election. He held the seat that was previously held by his father, Doug Anthony, and his grandfather, Larry Anthony, senior. The Anthonys are the only three-generation dynasty in the history of the House of Representatives.

Early life
Anthony was born in Sydney, New South Wales, and educated at Canberra Grammar School before attending university at the University of New South Wales, Sydney. He was a businessman and stockbroker before entering politics.

Politics
Anthony first ran in Richmond in 1993, losing to Labor incumbent Neville Newell—the first time that a member of the Anthony family had lost an election.  He sought a rematch in 1996, and defeated Newell as part of the Coalition's decisive win that year.

However, due to demographic changes over the previous two decades that made Richmond much more compact and urban, Anthony was never able to establish nearly as secure a hold on the seat as his father and grandfather possessed when they held it for 47 consecutive years from 1937 to 1984.  He barely held onto his seat in 1998 (against Newell) and 2001, surviving both times on One Nation preferences.  In 2004, he was defeated by Labor's Justine Elliot, being the only Coalition MP from a rural electorate to lose his seat and the first member of the Anthony family to be unseated at an election.  On the seventh count, Elliot picked up a large flow of Green preferences, allowing her to defeat Anthony by 301 votes.

Anthony was Parliamentary Secretary to the Minister for Trade 1998–99, Minister for Community Services 1999–2001 and Minister for Children and Youth Affairs from 2001 to 2004.

Anthony became Federal President of the National Party in 2015 and announced his intention to retire in 2021

Honours
Gold Distinguished Service Medal, The Duke of Edinburgh's International Award – Australia (2017)
Appointed as Officer of the Order of Australia for "distinguished service to the people and Parliament of Australia, to political institutions, to business, and youth leadership organisations".

See also
Anthony family

References

4. http://www.dukeofed.com.au/about-us-2/honour-roll/distinguished-medal-recipients/

1961 births
Living people
Australian monarchists
National Party of Australia members of the Parliament of Australia
Members of the Australian House of Representatives
Members of the Australian House of Representatives for Richmond
University of New South Wales alumni
21st-century Australian politicians
20th-century Australian politicians
Fellows of the Australian Institute of Company Directors
Officers of the Order of Australia
People educated at Canberra Grammar School

Larry Anthony


Karlo Edvard Ljudevit Ivan Kazimir Silvestar Severin Marija Stuart (31. prosinca 1720. – 31. siječnja 1788.), za života u Britaniji obično poznat kao Mladi Pretendent i Mladi Kavalir i često u retrospektivnim izvješćima poznat kao Bonnie Prince Charlie bio je drugi jakobitski pretendent na prijestolja Engleske, Škotske, Francuske i Irske (kao Karlo III.), nakon smrti svoga oca 1766. Polagao je pravo kao najstariji sin Jakova Franje Edvarda Stuarta, koji je bio sin Jakova II. i VII. Karlo je najpoznatiji kao poticatelj jakobitske bune iz 1745., u kojoj je vodio pobunu kako bi vratio svoju obitelj na prijestolje Velike Britanije. Buna je završila porazom nakon bitke kod Cullodena, što je u biti dokrajčilo jakobitski pokret. Jakobiti su podržavali Stuarte nadajući se vjerskoj toleranciji za rimokatolike i jer su vjerovali u božansko pravo kraljeva. Karlov bijeg iz Škotske nakon ustanka učinio ga je romatičnom figurom herojskoga neuspjeha u kasnijim prikazima. Godine 1759. bio je umiješan u francuske planove za invaziju na Britaniju, od čega se odustalo nakon britanskih pomorskih pobjeda.

Mladost

Karlo se rodio u palači Muti u Rimu, 31. prosinca 1720., gdje je njegovu ocu papa Klement XI. dodijelio rezidenciju. Proveo je gotovo cijelo djetinjstvo u Rimu i Bologni. Bio je sin Staroga Pretendenta, Jakova, sina protjeranoga kralja Jakova II. i VII. i Marije Klementine Sobjeske, unuke Jana III. Sobjeskog, najpoznatijega po pobjedi nad Osmanlijama u Bitci kod Beča, 1683.

Imao je privilegiran o djetinjstvo u Rimu, gdje je dobio katolički odgoj u svojoj obitelji. Kao legitimni nasljednici prijestolja Engleske, Škotske i Irske - prema jakobitskom nasljeđu - obitelj je živjela uz određeni ponos, i tvrdu vjeru u božansko pravo kraljeva. Ponovno stjecanje prijestolja Engleske i Škotske bila je stalna tema razgovora u kućanstvu, što se osobito odražavalo na raspoloženju njegova oca.

Njegov djed, Jakov II. Engleski i VII. Škotski, vladao je zemljom od 1685. do 1688. Svrgnut je kad je Parlament pozvao nizozemskoga protestanta Vilima III. i njegovu ženu princezu Mariju, stariju kći kralja Jakova, da ga zamijene tijekom Slavne revolucije, 1688. Mnogi su protestanti, uključujući brojne istaknute parlamentarce, bili zabrinuti da kralj Jakov namjerava vratiti Englesku na katoličku stranu. Sve od Jakovljeva egzila, jakobiti su nastojali vratiti Stuarte na prijestolja Engleske i Škotske, koje su se 1707. ujedinile u Veliku Britaniju. Karlo Edvard imao je ključnu ulogu u potrazi za ovim ciljem.

Godine 1734., Karlo je Edvard promatrao francusku i španjolsku opsadu Gaete, što je bilo njegovo prvo viđenje rata. Njegovu je ocu uspjelo zadobiti obnovljenju podršku francuske vlade 1744., nakon čega je Karlo Edvard putovao u Francusku s jedinim ciljem zapovijedanja francuskom vojskom koja bi vodila invaziju na Englesku. Do invazije nije nikada došlo, jer je flotu raspršila oluja. Dok se flota ponovno okupila, britanska je flota primijetila diverziju koja ih je zavarala, te ponovno zauzela svoje položaje u Engleskom kanalu. To ipak nije omelo Karla Edvarda da nastavi svoju potragu za povratkom Stuarta na prijestolje.

"Četrdeset-peta"

U prosincu 1743., Karlov otac imenovao ga je princom regentom, dajući mu ovlast da djeluje u njegovo ime. Osamnaest mjeseci kasnije, bio je na čelu pobune koju su podržali Francuzi, s namjerom da se njegova oca postavi na prijestolja Engleske i Škotske. Karlo je prikupio sredstva za opremanje dva broda: Elisabeth, starog ratnika sa 66 topova i Du Teillay (ponegdje i Doutelle), gusarski brod sa 16 topova, koji su uspješno iskrcali Karla i sedam suboraca kod Eriskaya, 23. srpnja 1745. Karlo se nadao podršci od francuske flote, ali je ona bila teško pogođena olujom, te je bio prepušten prikupljanju vojske u Škotskoj.

Jakobitski pokret još uvijek su podržavali brojni gorštački klanovi, i katolički i protestantski. Karlo se nadao toplu dočeku od tih klanova, kako bi započeo jakobitski ustanak diljem Britanije. Podigao je očevu zastavu kod Glenfinnana, i prikupio dovoljne snage za pohod na Edinburgh. Grad se, pod kontrolom edinburškoga lorda prepozita, Archibalda Stewarta, ubrzo predao. Dok je boravio u Edinburghu, umjetnik Allan Ramsay naslikao je Karlov portret, koji se čuva u zbirci grofa od Wemyssa u Gosford House.

Pobijedio je jedinu vladinu postrojbu u Škotskoj u bitci kod Prestonpansa, 21. rujna 1745. Vladine snage vodio je general sir John Cope, čija je katastrofalna obrana od jakobitske vojske ovjekovječena u pjesmi "Johnnie Cope". Do studenoga, Karlo je krenuo prema jugu, na čelu ljudstva od oko 6.000. Zauzevši Carlisle, njegova je vojska napredovala sve do Swarkestone Bridgea u Derbyshireu. Ovdje se, unatoč Karlovim prigovorima, njegovo vijeće odlučilo vratiti u Škotsku, imajući u vidu nedostatak engleske i francuske potpore i glasine o okupljanju velikih vladinih snaga. Jakobiti su ponovno krenuli na sjever, pobijedivši u bitci kod Falkirk Muira, ali ih je kasnije progonio sin kralja Đure II., vojvoda od Cumberlanda, koji ih je sustigao u bitci kod Cullodena, 16. travnja 1746.

Zanemarujući savjet jednoga od svojih generala, lorda George Murraya, Karlo se odlučio za boj na ravnu, otvorenu, močvarnu tlu, gdje su njegove snage bile izložene nadmoćnu vladinu vatrenom oružju. Karlo je zapovijedao svojom vojskom s položaja iza svojih linija, odakle nije mogao vidjeti što se događa. Nadajući se da će Cumberlandova vojska napasti prva, postavio je svoje ljudstvo izloženo britanskom kraljevskom topništvu. Uvidjevši grešku, brzo je naredio napad, ali je njegov glasnik bio ubijen prije nego što je zapovijed dostavljena. Jakobitski napad, usmjeren u središte mušketne i topovske paljbe, bio je nekoordiniran i bez uspjeha.

Jakobiti su se probili kroz bajunete crvenih mundira na jednom mjestu, ali ih je ustrijelio drugi red vojnika, a preživjeli su utekli. Cumberlandove su snage počinile brojna zvjerstva loveći pobijeđene jakobitske vojnike, što mu je od gorštaka priskrbilo nadimak "Mesar". Murray je uspio odvesti skupinu Jakobita u Ruthven, namjeravajući nastaviti borbu. Međutim, smatrajući se izdanim, Karlo je odlučio napustiti jakobitsku stvar. Tijekom kampanje, James, vitez de Johnstone, služio je kao ađutant Murrayu, i kratko samomu Karlu. James je donio opis tih događaja iz prve ruke u svojim "Memoarima iz pobune 1745–1746."

Karlov bijeg koji je uslijedio postao je predmetom legendi i zabilježen je u popularnoj pučkoj pjesmi The Skye Boat Song (stihovi iz 1884., melodija tradicionalna), te u staroj irskoj pjesmi Mo Ghile Mear autora Seána Cláracha Mac Domhnailla. Krijući se u škotskim vrištinama, vladine su mu snage uvijek bile nadomak. Iako su mnogi gorštaci vidjeli Karla, te mu i pomogli, nitko ga od njih nije izdao za ponuđenih 30.000 funti nagrade. Karlu su pomagali pobornici kao što su Donald Macleod iz Galtrigilla, kapetan Felix O'Neill iz dinastije O'Neillovih iz Fewsa, i Flora MacDonald koja mu je pomogla pobjeći na otok Skye, vodeći ga prerušena u svoju irsku sluškinju, Betty Burke, u malom čamcu. Na taj je način izbjegao uhićenje i napustio zemlju na francuskoj fregati L'Heureux, stigavši u Francusku u rujnu. Prinčeva mogila označava tradicionalno mjesto na obalama Lock nan Uamh u Lochaberu, odakle je krenuo na posljednje putovanje iz Škotske. S izgubljenom jakobitskom kauzom, Karlo je proveo ostatak života — osim jednog kratkog, tajnog posjeta Londonu — na kontinentu.

Kasniji život

Vrativši se u Francusku, Karlo je imao brojne afere; prva rodica Marie Louise de La Tour d'Auvergne, supruga Julesa, kneza od Guéméné, rodila mu je sina Karla (1748. – 1749). Iz Francuske je bio protjeran 1748., sukladno odredbama Sporazuma iz Aix-la-Chapellea, koji je priveo kraju rat između Britanije i Francuske.

Karlo je nekoliko godina u egzilu živio sa svojom škotskom ljubavnicom, Clemetinom Walkinshaw, koju je upoznao i započeo vezu s njom tijekom pobune 1745. Par je 1753. dobio kćer, Šarlotu. Karlova nemogućnost da se nosi s propašću poduhvata dovela je do njegovih problema s pićem, te su majka i kći napustile Karla, uz prešutni pristanak njegova oca Jakova. Šarlota je imala troje nezakonite djece s Ferdinandom, svećenikom iz obitelji Rohan. Njihov jedini sin bio je Charles Edward Stuart, grof Roehenstart. Mnogi od Karlovih pristaša sumnjali su da je Clemetina špijunka koju je postavila hanoverska vlada iz Velike Britanije.

Nakon poraza, Karlo je ukazao preostalih jakobitskim pristalicama u Engleskoj da bi, prihvaćajući nemogućnost stjecanja engleske i škotske krune ako ostane katolik, bio voljan pristati na protestantizam. Sukladno tomu, incognito je posjetio London 1750., i primio anglikansku pričest, vjerojatno u jednoj od preostalih "neprisegnutih" kapela. Biskup Robert Gordon, tvrdokorni jakobit, čija je kuća u Theobald's Rowu bila jedna od Karlovih sigurnih kuća za posjet, najvjerojatnije mu je dao pričest, a kao lokacija se još 1788. spominjala kapelica u Gray's Innu [Gentleman's Magazine, 1788.]. To je opovrgnulo prijedlog Davida Humea da je to bila crkva na Strandu. Međutim, vijest o njegovu obraćenju nije se naširoko oglasila, i Karlo se očito vratio rimokatoličkoj vjeri do vremena svoje ženidbe.

Na vrhuncu Sedmogodišnjeg rata, 1759., Karlo je pozvan u Pariz na sastanak s francuskim ministrom vanjskih poslova, vojvodom od Choiseula. Karlo nije uspio ostaviti dobar dojam, budući svadljiv i idealističan u svojim očekivanjima. Choiseul je planirao punu invaziju Englesku, uključujući 100.000 vojnika, čemu se nadao dodati i jakobite pod Karlovim vodstvom. Međutim, Karlo ga se tako slabo dojmio, da je odustao od mogućnosti jakobitske pomoći. Planiranu francusku invaziju, što je bila Karlova posljednja realistična šansa za povrat britanskoga prijestolja, u konačnici su zapriječile pomorske pobjede kod zaljeva Quiberon i Lagosa.

Karlov je otac umro 1766. Papa Klement XIII. priznavao je Jakova kao kralja Engleske, Škotske i Irske, kao Jakova III. i VIII., ali Karlu nije dao takvoga priznanja.

Karlo je 1772. oženio princezu Lujzu od Stolberg-Gederna. Isprva su živjeli u Rimu, a 1774. preselili su u Firenzu, gdje su 1777. kupili palaču San Clemente, kao svoju rezidenciju. U sjećanja na njega, ona je također poznata kao Palazzo del Pretendente. U Firezi je počeo koristiti titulu "grof od Albanya" kao alias. Ta se titula često koristila za njega u europskim publikacijama, a njegova žena Lujza je gotovo uvijek nazivana groficom od Albanya.

Lujza je 1780. napustila Karla. Tvrdila je da ju je Karlo fizički zlostavljao; u tu su tvrdnju suvremenici općenito vjerovali, iako je Lujza već bila umiješana upreljubničku vezu s talijanskim pjesnikom, grofom Vittoriom Alfierijem.

Karlo je 1783. potpisao akt pozakonjenja za svoju nezakonitu kćer, Šarlotu, koju je 1753. rodila Clementina Walkinshaw, kasnije poznata kao grofica od Alberstrofa. Karlo je Šarloti dao i titulu vojvotkinje od Albanya u škotskom plemstvu, i naslov "njezino kraljevsko visočanstvo", ali te počasti nisu Šarloti dali nikakvo pravo u naslijeđu prijestolja. Šarlota je živjela sa svojim ocem u Firenzi i Rimu sljedećih pet godina.

Tvrdnje dvojice šarlatana iz XIX. stoljeća, Charlesa i Johna Allena, alias Johna Sobjeskog Stuarta i Charlesa Edwarda Stuarta, da je njihov otac, Thomas Allen, bio zakoniti sin Karla i Lujze, su bez ikakve utemeljenosti.

Smrt i pokop
Karlo je umro u Rimu, 31. siječnja 1788., u dobi od 68 godina, od udara. Prvo je bio pokopan u katedrali u Frascatiju, gdje je njegov brat Henrik Benedikt Stuart bio biskup. Nakon Henrikove smrti 1807., Karlovi su ostatci (osim srca) premješteni u kriptu bazilike sv. Petra u Vatikanu, gdje su položeni su njegova oca i brata. Majka mu je također pokopana u Bazilici sv. Petra. Srce mu je ostalo u katedrali u Frascatiju, gdje se čuva u maloj urni pod podom ispod spomenika.

Grb
Kao pretendent - princ of Walesa, Karlo je nosio kraljevski grb, koji se razlikovao gredom s tri kraka.

Rodoslovlje

</center>

Izvori
Bilješke

Bibliografija
 Chidsey, Donald Barr. Bonnie Prince Charlie. London: Williams & Norgate, 1928.
 Daiches, David. Charles Edward Stuart: The Life and Times of Bonnie Prince Charlie. London: Thames & Hudson, 1973.
 Douglas, Hugh. Charles Edward Stuart. London: Hale, 1975.
 Kybett, Susan M. Bonnie Prince Charlie: A Biography of Charles Edward Stuart. New York: Dodd, Mead, 1988.
 McLynn, Frank. 1759: The Year Britain Became Master of the World. London: Pimlico, 2005
 McLynn, Frank. Charles Edward Stuart: A Tragedy in Many Acts. London: Routledge, 1988.
 McLynn, Frank. The Jacobites. London: Routledge & Kegan Paul, 1985.

Vanjske poveznice
 McFerran, Noel S. Charles III
 Charles Edward Stuart, 1720–1788
 Ascanius; or, the Young Adventurer
 Prince Charles Edward Stuart National Galleries of Scotland

Karlo Eduard Stuart

Karlo Eduard Stuart


Dieter Bürgin (* 11. Januar 1939 in Basel) ist ein Schweizer Kinder- und Jugendpsychiater und Psychoanalytiker.

Bürgin übernahm 1974 von Carl Haffter die Leitung der Psychiatrischen Universitäts-Poliklinik für Kinder und Jugendliche (PUPKJ). Er war ab 1984 ausserordentlicher und ab 1989 ordentlicher Professor für Kinder- und Jugendpsychiatrie an der Universität Basel. 1996/97 war er Dekan der Medizinischen Fakultät. Ende 2004 wurde Bürgin emeritiert.

Schriften
Als Autor:
 Hypnose bei chronischen Schlafstörungen. In: Schweizer Archiv für Neurologie, Neurochirurgie und Psychiatrie. Band 104 (1969), H. 2, S. 325–363 (Dissertation, Universität Basel, 1969).
 Das Kind, die lebensbedrohende Krankheit und der Tod. Huber, Bern 1978, ISBN 3-456-80582-9.
 Psychosomatik im Kindes- und Jugendalter. G. Fischer, Stuttgart 1993, ISBN 3-437-00721-1.
 mit Barbara Steck: Indikation psychoanalytischer Psychotherapie mit Kindern und Jugendlichen. Diagnostisch-therapeutisches Vorgehen und Fallbeispiele. Klett-Cotta, Stuttgart 2013, ISBN 978-3-608-94829-5.

Als Herausgeber:
 Triangulierung. Der Übergang zur Elternschaft. Schattauer, Stuttgart 1998, ISBN 3-7945-1881-0.
 mit Heiner Meng: Childhood and Adolescent Psychosis. Karger, Basel 2004, ISBN 3-8055-7706-0.

Weblinks
 «Die Psychoanalyse ist eine Prinzessin, die sich lange für die Schönste hielt». In: NZZ am Sonntag. 30. April 2006 (Interview mit Dieter Bürgin)

Einzelnachweise

Kinder- und Jugendpsychiater
Psychosomatiker
Mediziner (20. Jahrhundert)
Mediziner (21. Jahrhundert)
Psychoanalytiker
Hochschullehrer (Universität Basel)
Schweizer
Geboren 1939
Mann

Dieter Bürgin


Ioan G. Țonea () a fost un general român, care a luptat în cel de-al Doilea Război Mondial.

A fost trecut în rezervă pentru limită de vârstă începând cu data de 16 septembrie 1941, prin decretul nr. 2.456 din 29 august 1941. Acest decret a fost rectificat prin decretul 2.666 din 22 septembrie 1941, iar generalul Țonea a fost menținut în continuare în activitate cu gradul avut cu începere de la data de 16 septembrie 1941 până la data demobilizării armatei. Decretul nr. 2.666 din 22 septembrie 1941 a fost anulat prin decretul 3.153 din 12 noiembrie 1941 și s-a stabilit că generalul de brigadă Ioan Țonea va fi menținut în activitate nu până la demobilizarea armatei, ci până la data de 16 septembrie 1943.

Decorații
  Ordinul "Coroana României" în gradul de Comandor cu însemne militare (9 mai 1941)

Note

Generali români din Al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul Coroana României

Ioan Țonea


Žuži Jelinek, născută Suzana Ferber, () a fost o stilistă de modă, designer și scriitoare croată, născută maghiară.

Primii ani
Jelinek s-a născut în 1920 în Budapesta într-o familie de evrei săraci, fiică a lui Izidor și Ruza Ferber, fiind cea mai tânără dintre cei trei copii. Tatăl ei și-a schimbat numele de familie din Farber în Ferber. Bunicul lui Jelinek, din partea tatălui, a fost Moritz Farber, un negustor de textile din Ludbreg. Ambii părinți au fost surdo-muți, tatăl ei fiind din Ludberg, iar mama ei din Ungaria. S-au întâlnit la Budapesta, unde au fost trimiși de familiile lor, la singura școală specială pentru persoanele surdo-mute din zonă. Jelinek  a avut, de asemenea, doi frați. După nașterea lui Jelinek familia s-a mutat la Zagreb. Au locuit într-o zonă săracă a orașului. Deși mătușa lui Jelinek, din partea tatălui ei, a fost căsătorită cu un evreu bogat de origine zagrebiană, Jelinek a declarat că familia ei nu a beneficiat niciodată din acest punct de vedere. Mătușei lui Jelinek îi era rușine de fratele ei surdo-mut, astfel că atunci când familia lui Jelinek venea în vizită, aceasta îi primea în bucătărie pentru că, din ceea ce a povestit Jelinek, aceștia nu erau suficient de buni pentru a fi primiți în salonul pentru oaspeți. Acel moment a determinat-p pe Jelinek să lupte pentru o viață de succes. Umilința din copilăria săracă pe care a avut-o, a fost ca un stimulent pentru ea spre a atinge o viață decentă. Ea a absolvit Școala de Croitorie din Zagreb.

Cariera și viața de mai târziu
Jelinek avea doar 17 ani când a început să lucreze în Paris, ca și croitoreasă, într-o fabrică a creatoarei de modă Nina Ricci. În timpul petrecut în Paris, Jelinek a întâlnit-o pe Coco Chanel, pentru care a lucrat o perioadă scurtă de timp. Din cauza celui de-Al Doilea Război Mondial, a revenit în Zagreb în 1939. În Zagreb și-a deschis un atelier de croitorie, unde a realizat îmbrăcăminte pentru familiile bogate de evrei. Jelinek a fost, de asemenea, dornică să învețe noi limbi străine. În 1941 s-a căsătorit cu primul ei soț zagrebian, dentistul Erich Jelinek. Din această căsătorie a avut doi copii, fiul Ivica și fiica Dijana.

Odată cu înființarea Statului Independent al Croației, în 1941, politica infamă ustașă a dus la deportarea fraților ei în lagăre, unde au murit amândoi, unul într-un lagăr de concentrare în Kerestinec și celălalt într-un lagăr de concentrare în Jadovno. În timp ce se afla în Sušak, unde s-a refugiat pentru a scăpa de persecuția ustașă și nazistă, Jelinek a aflat că părinții ei urmau să fie transportați în lagărul de concentrare de la Jasenovac. Aceasta a mers la un ofițer Italian, pe care l-a sedus, salvându-și astfel părinții de la deportare. În timpul războiului, Jelinek s-a alăturat partizanilor. După război, a început să lucreze din nou ca și croitoreasă, iar la vârsta de 40 de ani s-a mutat în Statele Unite ale americii.

În Statele Unite a continuat să fie croitoreasă, având foarte mare succes. Când s-a întors în Zagreb, Jelinek a aflat că soțul ei a părăsit-o pentru o servitoare. A continuat să muncească din greu și să călătorească prin lume. Toate acestea l-au deranjat pe Iosip Broz Tito. Tito a sunat-o și i-a spus că nu poate continua să călătorească și să-și promoveze modelele ca Žuži Jelinek, deoarece a considerat că acest lucru nu aduce niciun beneficiu pentru auto-gestionarea lucrătorilor din Iugoslavia. Astfel i s-a oferit postul de directoare al companie macedonene de modă Teteks. Jelinek a refuzat această ofertă, iar în 1962, în timpul unui discurs, Tito a prezentat-o ca un element negativ pentru Iugoslavia. I s-a impus să părăsească țara. Astfel s-a mutat cu copiii și părinții la Geneva. Odată ajunsă acolo, Jelinek a căutat ajutor, pe una din străzile orașului, în găsirea unei locuințe ieftine pentru ea și familia ei. La momentul morții ei, pe aceeași stradă, aceasta era proprietara a patru case. A revenit în Zagreb, în 1964, când Tito i-a permis să vină acasă. După reîntoarcerea ei, aceasta a realizat creații de modă pentru soția lui Tito, Jovanka Broz. În timpul carierei sale, Jelinek a vândut creații de modă în Statele Unite ale Americii, Japonia și Europa.

A fost autoarea a opt cărți și a fost, începând cu 1994, cronicar pentru revista croată pentru femei Gloria. Radio-televiziunea croată a realizat un documentar care povestește viața lui Jelinek din primii ani de sărăcie și mai târziu, perioada de succes. Cu câțiva ani înainte de moartea ei, Jelinek a primit o ofertă de la Steven Spielberg, care a vrut să facă un film despre viața ei. Se spune că a dorit să facă acest film deoarece a auzit o poveste despre o femeie evreică, care în timpul holocaustului și-a riscat viața pentru a-și salva părinții. În continuare Spielberg a invitat-o pe Jelinek să fie consilier-șef pentru film. În cele din urmă, deși ea a fost foarte flatată de ofertă, a refuzat, concluzionând că din cauza constrângerilor legate de timp, nu își putea permite să-și petreacă doi ani în Statele Unite ale Americii. Jelinek a locuit în Zagreb, Geneva și Opatija. S-a recăsătorit de încă trei ori, pe lângă prima căsătorie, ultimul ei soț fiind Milorad Ronkulin.

A fost un vechi membru în consiliul comunității evreiești din Zagreb.

A murit pe data de 23 ianuarie 2016, la vârsta de 95 de ani.

Lucrări publicate
 Seks liječi sve, Profil, 2004
 Žene, osvajajte..., Znanje, 2010
 Mijenjaju li se muškarci, Znanje, 2011

Note

Nașteri în 1920
Decese în 2016
Creatori de modă
Scriitori croați
Oameni din Budapesta

Žuži Jelinek


De re rustica ist der Titel mehrerer lateinischer Ratgeber über die Landwirtschaft:
 De re rustica (Varro) (auch: rerum rusticarum libri tres) aus dem Jahr 37 v. Chr. von Marcus Terentius Varro
 De re rustica (Columella) (auch: rei rusticae libri duodecim) aus dem ersten Jahrhundert n. Chr. von Lucius Iunius Moderatus Columella

Siehe auch
 De agri cultura
 Palladius (Schriftsteller), Verfasser einer auch De re rustica genannten Schrift

De re rustica


ياسر سعيد زنون مؤسس مجموعات الفهد الأسود في غزة وكان يلقب الفهد الأسود مواليد عام 1967 سجن لمدة 6 اعوام في السجون الصهيونية لعضويته في حركة فح خرج من السجن عام 1989 وقام بتشكيل عسكري أطلق عليه مجموعات الفهد الأسود كلفت بملاحقة المتعاونين مع إسرائيل؛ اعدم ما يزيد عن العشرين متعاونا مع إسرائيل وتم مطاردته من قبل الاحتلال ففر إلى ليبيا وتونس وعمل هناك مع قوات العاصفة بعد اتفاق أوسلو عادت حركة فتح إلى قطاع غزة إلا أن ياسر زنون لم يسمح له بالعودة من الاحتلال فعاد كما خرج تعريبا عبر الحدود وعمل في السلطة الوطنية وكان برتبة عقيد واكن له دور بارز في بناء أجهزة امن السلطة عند اندلاع انتفاضة الأقصى شارك زنون في الانتفاضة وشكل مع الشهيد جمال أبو سمهدانة لجان المقاومة الشعبية التي كان لها دورا بارزا في الانتفاضة. الا انه وقع خلاف بينهم فترك زنون لجان المقاومة وبدا بالعمل وحده بد ان سيطرت حماس على قطاع غزة، في سنة 2007 قام ياسر بقتل صديقه المقرب إسماعيل المشوخي لأسباب مجهولة، وحكمت عليه المحكمة العسكرية في غزة بالإعدام رميا بالرصاص بتهمة القتل العمد، وتم إعدامه سنة 2009.

مراجع

عسكريون فلسطينيون
مواليد 1967
وفيات 2009

ياسر زنون


Azealia Amanda Banks (Harlem, Nueva York; 31 de mayo de 1991), también conocida como Miss Bank$, es una rapera, cantante, compositora y actriz estadounidense.

Después de firmar con Interscope y Polydor Records, encabezó la lista de los cantantes más populares del año 2011 realizada por la revista británica NME. El 5 de diciembre del mismo año, fue nominada para el sondeo anual de la BBC Sound of 2012, obteniendo el tercer puesto. Su primer sencillo "212" con Lazy Jay, fue lanzado el 6 de diciembre de 2011 formando parte de su EP "1991"; y en julio de 2012 un mixtape titulado "Fantasea". Su primer álbum de estudio, Broke with Expensive Taste, fue lanzado por sorpresa el 6 de noviembre de 2014. Del disco se han extraído cuatro sencillos oficiales por ahora, "212", "Yung Rapunxel", "Chasing Time" e "Ice Princess"..Azealia Banks anuncio pero después cancelo la continuación de su mixtape "Fantasea II: The Second Wave" pero asegurando que se va a lanzar cuando ella llegue a los 900K seguidores en la app Instagram

Biografía

Infancia e Inicios de su carrera

Azealia Amanda Banks nació el 31 de mayo de 1991 en la localidad de Harlem en Nueva York, Estados Unidos. A los dos años de edad, su padre fallece por cáncer de páncreas, produciendo que su madre se tornara en una mujer agresiva y violenta.  Debido al constante abuso decide mudarse a los 14 años con la mayor de sus dos hermanas.

Desde temprana edad, Azealia se interesó por la actuación y el canto. A los 10 años comenzó a interpretar papeles en musicales para teatros Off-Broadway de bajo Manhattan con la empresa teatral para niños y jóvenes Tada! Youth Theater. Asistió a la escuela Fiorello H. LaGuardia High School de Manhattan para capacitare en artes escénicas; lugar en dónde comenzó a descubrir nuevos estilos: "Allí es cuando descubrí Urban Outfitters, pero era muy caro. Por lo tanto iba a Forever 21 o tiendas españolas y me ponía todo junto para verme como una especie de hipster".

A la edad de 16 años, Azealia protagoniza en una producción musical noir-comedy titulada "City of Angels", dónde llama la atención a un agente que la envía a varias audiciones para TBS, Nickelodeon, y Law & Order, pero es rechazada sin conseguir éxito. Por la gran cantidad de competencia e insatisfacción que sentía, decide dejar su carrera como actriz y comienza a escribir sus primeras canciones rap y R&B. Abandona la escuela secundaria y elige seguir su sueño de convertirse en cantante.

El 9 de noviembre de 2008 lanza "Gimme a Chance" bajo el apodo de "Miss Bank$" a través de internet, y más tarde "Seventeen"; canción producida por ella y con samples de "Seventeen" de la banda Ladytron. Por la popularidad de sus temas, Azealia consigue firmar contrato con la discográfica XL Recordings y comienza a trabajar con el productor Richard Russell en Londres, pero cuando regresa a New York se encuentra en desacuerdo con la discográfica: "Richard era genial, pero después de que yo no quise usar sus ritmos, se puso muy amargo. Se enojaba y me llamaba 'amateur', y dentro de XL comenzaron a hablar mal de mi. Se volvió todo muy divertido. Yo estaba como, 'No vine aquí (a Londres) por una cita. Vine a hacer algunas malditas grabaciones.' Tuve que dejar la industria de la música y desaparecer por un tiempo. Entré en una especie de depresión."

2011–12: 1991 y Fantasea
Después de abandonar XL Recordings, Azealia deja el apodo de "Miss Bank$" y toma formalmente el nombre artístico de Azealia Banks. Desde Montreal, comienza a cargar varios demos en su cuenta de YouTube, como "L8R" y un cover de "Slow hands" de la banda neoyorquina Interpol. También comienza a trabajar en "212" y en su respectivo vídeo. Vuelve a Nueva York con problemas financieros una vez expirada su visa canadiense, donde se aloja en Williamsburg y luego se muda con su madre. Trabaja como vendedora de llaveros en un club de jazz de Manhattan y como bailarina en un club de estriptis en Queens: "Estaba muy deprimida. No tenía mánager, no tenía novio, no tenía ningún amigo. Allí estaba trabajando en un strip-club, tratando de no decir nada equivocado y de no meterme en peleas con esas chicas que no les importaba nada."

Su sencillo "212" es primero lanzado como descarga digital gratuita en su página web, y posteriormente en forma oficial el 6 de diciembre de 2011. La canción tuvo un gran éxito en Europa, alcanzando el puesto #17 en los Países Bajos, #12 en el Reino Unido y # 7 en Irlanda.

2012–2015: Broke with Expensive Taste

A principios de 2012, Azealia comunicó que su álbum debut se llamaría Broke with Expensive Taste, el cual contaría con colaboraciones de varios artistas como Toko Yasuda, Theophilus London, Kevin Hussein, y Ariel Pink.

Banks anunció que el primer sencillo sería una canción titulada "Miss Amor", y que ésta vendría acompañada de un B-side; "Miss Camaraderie", ambos temas producidos por Lone. Sin embargo, sus planes cambiaron y en enero de 2013 anunció que el primer sencillo del disco sería otra canción titulada  "Yung Rapunxel", que fue lanzada en marzo de 2013 a través de SoundCloud.

En enero de 2013, la rapera protagonizó una disputa en la red social Twitter con el "blogger" Perez Hilton, que originalmente empezó entre Azealia y otra rapera llamada Angel Haze, en la que Pérez irrumpió para mostrarse a favor de Haze, quien se refirió a Banks como "a charcoal skinned bitch" (lo que traducido sería algo parecido a llamar a alguien "perra con piel-carbón" de manera despectiva y racista).
Después, en un tuit dirigido a Perez Hilton, ésta lo definió como "a messy faggot", que traducido, según el contexto, podría significar "sucio maricón" o "maricón fracasado".

Esto desencadenó otra desafortunada polémica que desembocó en una razonable crítica hacia Azealia por parte de la GLAAD (Gay & Lesbian Alliance Against Defamation) que decía "Independientemente de su intención o definición personal, lo que importa es el significado que se le da a esa palabra por aquellos que la escuchan -refiriéndose a la palabra "faggot"-, y los daños que causa cuando la utiliza".

Azealia respondió a ello comparando la reacción pública a esa palabra con la de "nigger" (otra variación de esa palabra es nigga, y se traduce a algo así como "negrata") en la cultura hip-hop; "¿Por qué están todas esas otras cosas como los asesinatos, el sexo, o la violencia aceptadas, pero tan pronto como yo llamo a un hombre blanco gay 'faggot' (maricón), sus sentimientos son más importantes? (...)".

Al mes siguiente, la artista estuvo envuelta en otra disputa al publicar su remix de "Harlem Shake" (canción del productor americano Baauer), que incluye encima de la pista una parte con rap cantado por ella. Baauer le preguntó si podía retirar el remix de los sitios donde había sido publicado.
Después de retirarlo, Banks lo volvió a colgar posteriormente acompañado de correos electrónicos en los que Baauer aseguraba que la versión del tema le gustaba, declarando ella que él mismo le solicitó que lo retirara porque no quería lanzar oficialmente su versión, si no una distinta con el rapero Juicy J en su lugar.

Después del incidente, que incluyó un tuit dirigido hacia Baauer en el que Banks le decía "may you drown in faggotry" (traducido significaría "ahógate en tu mariconería"), la publicación LGBT llamada The Advocate escribió: "La última vez que (ella) utilizó un insulto homófobo en Twitter [...] sus ventas subieron un 18%".

El 8 de junio de 2014, Azealia pidió perdón por su uso de palabras ofensivas en Twitter después de actuar en el LA Pride; el Orgullo Gay de Los Ángeles.

En el mes de junio, Banks terminó su contrato con Universal Music, la discográfica a la que ella pertenecía. Esto produjo que Azealia se convirtiera en una artista independiente. Ella decidió lanzar independientemente, "Heavy Metal and Reflective" el 28 de julio.
La canción fue producida por Lil Internet, quien ya había producido "Yung Rapunxel", y tras las buenas críticas fue el primer sencillo de "Broke With Expensive Taste".

Azealia comenzó su gira, "Broke With Expensive Taste: The Preview Tour", en varias ciudades europeas. En la gira estrenó dos canciones pertenecientes al álbum, "Wallace" y Chasing Time.
El 22 de septiembre se filtró en SoundCloud, Chasing Time. Debido a esta filtración, Azealia decidió lanzar la canción como su nuevo segundo sencillo.

El 7 de noviembre de 2014, Azealia lanzó sorpresivamente Broke With Expensive Taste a través de iTunes. El disco fue lanzado en formato físico el 3 de marzo de 2015. Logró una gran aceptación por los críticos de música, logrando ingresar a varias listas de los mejores discos del año.

2015–Presente: Segundo Álbum de Estudio y Fantasea II: The Second Wave
Banks anunció que su próximo proyecto será Fantasea II: The Second Wave, un seguimiento de su mixtape Fantasea de 2012. El 17 de febrero de 2017, Banks lanzó una colaboración de Lunice, titulada "Crown", al servicio de transmisión de música SoundCloud como sencillo promocional antes del lanzamiento de su segundo álbum. El 5 de junio de 2017, Banks lanzó la canción "Chi Chi". El 26 de junio de 2017, Banks lanzó otro sencillo promocional de su tercer mixtape a SoundCloud titulado "Escapades".

El 31 de enero de 2018, Banks anunció que había firmado un contrato de registro de $1 millón con Entertainment One. El 9 de marzo de 2018, lanzó "Movin 'On Up", que presentó a Newbody, a iTunes y otras plataformas de transmisión como el cuarto sencillo promocional de Fantasea II: The Second Wave.

En marzo de 2018, anunció que el primer sencillo oficial de su próximo álbum sería "Anna Wintour". Fue lanzado el 6 de abril de 2018, y el video musical oficial para el sencillo fue lanzado el 24 de mayo de 2018.

El 6 de julio, se lanzó un segundo sencillo, "Treasure Island",

En noviembre, Banks anunció en su cuenta de Instagram que lanzaría un juego extendido con tema navideño el 7 de diciembre de 2018 llamado Icy Colors Change. En diciembre de 2017 se lanzó una demostración de la canción principal. El proyecto explorará más sonidos orientados al jazz. El proyecto se lanzó el 19 de diciembre después de varios retrasos, con un sencillo promocional titulado "¿Qué estás haciendo la víspera de Año Nuevo?" lanzado el 13 de diciembre. Las pistas incluidas son "Icy Colors Change" y "What Are You Doing New Years Eve?"

En enero de 2019, Bank se dirigió a su cuenta privada de Twitter para hablar sobre sus próximos álbumes de estudio. Al sentir que Fantasea II no estaba completa a su gusto, Banks anunció que lanzaría su otro álbum de estudio, Business and Pleasure, por delante de Fantasea II: The Second Wave. Banks dijo que Fantasea II se lanzará en el verano de 2019.

Vida personal
En febrero de 2012, Banks admitió en una entrevista su bisexualidad, mientras afirmó: "Tampoco intento ser, 'la bisexual', la 'rapera lesbiana'. No estoy pendiente del condicionamiento de otras personas".

Controversias
La rapera ha protagonizado varias discusiones en redes sociales, entre ellas con Iggy Azalea. En mayo de 2016 tuvo una riña con Zayn Malik en Twitter después de asegurar que él robaba sus ideas. Banks comenzó a insultarlo de manera racista, asegurando que solo cubría una cuota de raza en la agrupación One Direction y atacar su ascendencia pakistaní. También tuvo un altercado con la actriz de Disney Channel, Skai Jackson. Más tarde la aparición de Banks para un show británico fue cancelada por sus comentarios subidos de tono, así como la retirada de su cuenta de Twitter por sus mismos comentarios.

En octubre de 2016, asistió a una fiesta organizada por Russell Crowe como invitado de RZA. Banks resentó un informe policial contra Crowe, alegando que él la estranguló, la escupió y la llamó nigger. RZA dijo más tarde que Banks instigó el incidente y negó haber escuchado a Crowe llamarla nigger. Un año después del incidente, RZA dijo que Crowe sí escupió a Banks.

En diciembre de 2016, Banks publicó una serie de videos en Instagram que detallaban la limpieza de un armario en su apartamento donde afirma haber estado practicando brujería. En el video se mostraba sangre seca, plumas y la carroña de pollos muertos. Fue criticada en Twitter por la artista Sia, quien afirmó que "sacrificar animales por tus ganancias es la mierda más loca que he escuchado. Sigue adelante siendo increíble, amable y trabajando duro". Banks respondió a Sia con una serie de tuits que decían "Tu cara fea, pastosa, seca, blanca, de piel invernal, es la cara más fea que he visto en mi vida, por eso debes ocultarlo todo el tiempo. Ten un puto respeto por mi maldita religión africana tradicional, pomposa perra blanca". La publicación fue eliminada más tarde.

El 10 de octubre de 2018, Banks arremetió contra el discurso de la cantante norteamericana Lana del Rey luego de que haya reprochado los dichos a favor de la campaña de Donald Trump del rapero Kanye West vía Instagram, tachándolo de "narcisista" y de "apologista a la misoginia". Luego del comentario, Banks empezó haciendo un llamado de atención a Lana por medio de Twitter comentando la cuestionable hipocresía de ella al no haber rechazado la colaboración que tuvo con ASAP Rocky años atrás después de haber sido públicamente repudiado por haber abusado físicamente a mujeres negras. Continúo diciéndole "Típica blanca falsa que pretende ser aliada cuando le conviene", e incluso empezó a atacarla por su aspecto físico diciéndole "gorda", "adicta al botox y a la oxicodona" y "Lolita Chola". Luego de varias horas, Lana le respondió diciéndole "Sabes la dirección. Dímelo en mi cara, pero si fuera tú, no lo haría". Luego de esto, Banks procedió a decir que demandaría a Lana por amenazas.

En enero de 2019, Banks hizo un juego de palabras de la aerolínea irlandesa Aer Lingus, llamándola "Air Cunnilingus", y tuvo que abandonar el avión debido a un altercado con una azafata después de llamarla "jodidamente fea" en Instagram. Banks también llamó a los irlandeses "consanguíneos" y se refirió a ellos como "duendes", agregando "la mayoría de ustedes no pueden hablar ni escribir". También se burló de la gran hambruna irlandesa en Instagram preguntándole a un seguidor; "¿No tienes una hambruna para morir?" Al día siguiente, dijo que dedicaría su espectáculo de Dublín a las "hermosas mujeres irlandesas".

En agosto de 2019, Banks comentó en Instagram después de actuar en Suecia: "Realmente me encantaría ver a alguien bombardear este lugar, LMFAO. Denles a todos ustedes, traseros blancos, algo por lo que llorar. Son feos cerdos rubios, suecos". En el vuelo de Scandinavian Airlines de regreso a Los Ángeles desde Estocolmo, acusó al personal de agresión racista. La aerolínea negó esto y afirmó que Banks estaba mostrando un comportamiento errático y que se habían puesto en contacto con la policía en el destino para escoltarla fuera del avión.

Discografía

Álbumes de estudio
 2014: Broke With Expensive Taste

Premios y nominaciones

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial

 Azealia Banks en Discogs

Cantantes femeninas de Estados Unidos
Raperas de Estados Unidos
Cantantes de Nueva York
Cantantes afroamericanos
Afroestadounidenses
Músicos bisexuales
Feministas de Estados Unidos
Bisexuales de Estados Unidos
Cantantes afroamericanas de Estados Unidos
Raperos bisexuales
Controversias de Twitter
Raperos LGBT de Estados Unidos

Azealia Banks


Orhaniye Kışlası Camii, İstanbul'da bulunan Osmanlı yapısı bir camidir.

Yıldız Sarayı'nın arkasındadır. II. Abdülhamid tarafından 1884'te kışlanın ortasında tek kubbeli ve minaresi önde olarak yaptırılmıştı. Camiinin üzerinde yazılan kitabede yapının 1303/1887'de II. Abdülhamid tarafından atası Orhan Gazi'ye ithafen yaptırıldığı yazılıdır.

Beşiktaş'taki camiler
1884'te tamamlanan camiler
1884'te Osmanlı İmparatorluğu'nda kurulan oluşumlar
İstanbul'daki Osmanlı camileri
Mecidiye, Beşiktaş

Orhaniye Kışlası Camii