Maria Obretin () este o actriță română de film, scenă, televiziune și voce.

Biografie
A urmat școala elementară și secundară, apoi Liceul Mihai Eminescu în orașul natal. Decisă de a deveni actriță încă de la 6 ani și jumătate, a intrat la Facultatea de Litere din București, secția limbi clasice, pentru a aștepta creativ și instructiv trei ani, întrucât dorea să fie în clasa profesoarei Sanda Manu. A intrat la actorie din prima încercare și a terminat facultatea în 2003, la clasa profesorilor Sanda Manu și Ion Cojar. A continuat cu un masterat la clasa profesorului Adrian Pintea în perioada 2003 - 2006.

În 2005 s-a numărat printre membrii fondatori ai Teatrului Desant, o entitate teatrală, creația unui grup de tineri oameni de teatru, actori, regizori, designeri de decoruri și costume, sunetiști, etc.

Ca actriță de scenă a jucat pe scenele multor teatre, dar și pe scenele teatrului independent.

Actriță de scenă
 2003 - Teatrul Act – Norocul îi ajută pe cei îndrăzneți de Franz Xaver Kroetz, regie Gianina Cărbunariu, coregrafie , scenografie Radu Andrei — cu actorii Rolando Matzangos, Maria Obretin, Luminița Gheorghiu, Coca Bloos
 2003 - Teatrul Luni de la Green Hours – Stop the Tempo de Gianina Cărbunariu, cu  și Rolando Matsangos.
 Noi 4 – spectacol de Lia Bugnar

Filme artistice
 2005 – DN 1A — soția
 2012 – Vaca finlandeză — film scurt (20 de minute), cu Toma Cuzin și Maria Obretin
 2013 -– Funeralii fericite — invitata #2
 2013 – Carmen — asistenta
 2015 – București NonStop — Dora
 2016 – A Quiet Place (Un loc liniștit) de , cu , , Șerban Pavlu și Maria Obretin — film prezentat la Berlinale 2016
 2016 – 6,9 pe scara Richter, regie Nae Caranfil — Kitty
 2017 – Octav, regie Serge Ioan Celebidachi — Vera
 2018 – Călugărița, regie Corin Hardy — Sora Abigail

Seriale de televiziune
 Umbre (2014 - 2019, toate cele 3 sezoane) — rolul principal feminin Gina, soția lui Relu, mamă și gospodină,
 Vlad (2021, sezonul 4) - rolul feminin Fira
  Clanul (2023, sezonul 2) - Sofia Tobă soția lui Sandu Tobă Constanteanu

Actriță de voce
 2014 – Coconut, micul dragon (Coconut The Little Dragon - 3D) — personajul Adele (versiunea română)
 2015 – Minionii (Minions) — Regina Angliei (versiunea română)
 2015 – Monster High: Boo York, Boo York — personajul Toralei (versiunea română)
 2010 – Teen Days — Kaylee

Note

Legături externe
 Maria Obretin — Google search
 Yorrick.ro — Maria Obretin și Florin Piersic Jr. în 16 fotografii
 Yorrick.ro — Maria Obretin despre teatru
 Interviu - Revista Tango
 Interviu necenzurat cu actrița Maria Obretin
 Prezentare Maria Obretin pe websitul TIFF (Transylvania International Film Festival)
 Maria vorbind despre Umbre
 Despre feminism cu Maria Obretin

Nașteri în 1978
Nașteri pe 4 ianuarie
Absolvenți ai Universității Naționale de Artă Teatrală și Cinematografică "Ion Luca Caragiale" din București
Actori ai Teatrului Bulandra
Actori români în viață
Actrițe române din secolul al XXI-lea
Actrițe române din secolul al XX-lea
Actrițe de film române
Actrițe de radio române
Actrițe de teatru române
Actrițe de televiziune române
Actrițe de voce române
Călărășeni
Scenariști români

Maria Obretin


La troisième convention de Genève, relative au traitement des prisonniers de guerre, est l'un des quatre traités des Conventions de Genève. Cette Convention relative au traitement des prisonniers de guerre est adoptée pour la première fois en 1929, mais considérablement révisée lors de la conférence de 1949. Elle définit les protections humanitaires pour les prisonniers de guerre lors de conflits armés. 196 États sont signataires de cette Convention.

Le traitement humanitaire prévu par la 3 Convention de Genève de 1929 est le résultat d'une négociation entre États ayant essayé de prendre en compte deux besoins différents :

 sécurité de l'État qui détient le prisonnier ;
 fidélité au pays du prisonnier.

Le prisonnier de guerre, en effet, n'étant pas citoyen de la puissance détentrice, n'est lié par aucun devoir de loyauté, mais plutôt en tant que militaire il est souvent tenu au devoir d'essayer de se battre pour son pays, donc, par exemple, si le prisonnier tente de s'échapper et ne parvient pas à atteindre ses propres lignes, il ne peut être puni que disciplinairement et non pénalement (si, toutefois, en tentant de s'évader, il tue ou blesse quelqu'un ou commet d'autres crimes, il peut être poursuivi pénalement selon les lois du pays où il est détenu).

Les prisonniers peuvent être internés dans des camps. Les hommes du rang peuvent être affectés à des travaux manuels, et les sous-officiers à des activités de supervision. Aucun travail ne peut être imposé aux officiers, à moins qu'ils n'en aient fait eux-mêmes la demande. Les prisonniers ne peuvent pas être contraints à des travaux de nature militaire.

Les délégués du Comité international de la Croix-Rouge sont autorisés à visiter les prisonniers sans témoins.

La Troisième Convention de Genève est basée sur les droits des prisonniers de guerre en tant que victimes de guerre, tandis que les précédentes Conventions de La Haye de 1899 et 1907 sont basées sur le devoir de traitement des prisonniers militaires. Elle fut re-signée à Genève en 1949, remplaçant la précédente convention du 17 juin 1925.

Notes et références

Articles connexes

 Conventions de Genève

3e Geneve
Croix-Rouge
Histoire contemporaine de la Suisse
Histoire du canton de Genève
Traité des Nations unies
Conférence internationale
1929 en Suisse
Traité signé en 1949
Prisonnier de guerre
3

Troisième convention de Genève


توماس ماثيو بيري هو سياسي أمريكي وحاكم ولاية داكوتا الجنوبية ينتمي إلى الحزب الديمقراطي. ولد توماس ماثيو بيري في 23 ابريل من سنة 1879 في ولاية نبراسكا الأمريكية كان بيري حاكما على ولاية داكوتا الجنوبية ما بين الأعوام 1933 إلى عام 1937 توفي توماس ماثيو بيري في 30 أكتوبر من سنة 1951 في رابيد ستي في ولاية داكوتا الجنوبية.

مراجع

أشخاص من رابيد سيتي (داكوتا الجنوبية)
أشخاص من مقاطعة ميليت (داكوتا الجنوبية)
أشخاص من مقاطعة هولت (نبراسكا)
أعضاء مجلس نواب ولاية داكوتا الجنوبية
حكام ولايات أمريكية من الحزب الديمقراطي
حكام ولاية داكوتا الجنوبية
مواليد 1879
مواليد في نبراسكا
وفيات 1951
وفيات في رابيد سيتي
ديمقراطيون من ولاية داكوتا الجنوبية
أعضاء الحزب الديمقراطي في مجلس نواب ولاية داكوتا الجنوبية

توماس ماثيو بيري


An Anthurium subcordatum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Wilhelm Schott. An Anthurium subcordatum in nahilalakip ha genus nga Anthurium, ngan familia nga Araceae.

Subspecies

Ini nga species ginbahin ha masunod nga subspecies:

 A. s. chlorocardium
 A. s. subcordatum

Mga kasarigan

Anthurium

Anthurium subcordatum


L'impasse Sainte-Aurélie est une voie sans issue de Strasbourg, rattachée administrativement au quartier Gare - Kléber, qui s'ouvre au  de la rue Sainte-Marguerite.

Désignation de la voie

Proche de l'église Sainte-Aurélie, la ruelle a porté successivement différents noms, tous semblables : cul-de-sac Ste-Aurélie (1849), impasse Sainte-Aurélie (1856, 1918, 1945), Sankt-Aurelien Gässchen (1872), Aureliengässchen (1896), Sankt-Aureliengässchen (1940).En dialecte alsacien, son nom est Aureliegässel.

Histoire

La ruelle se trouve au cœur d'un faubourg populaire désigné sous le nom de Faubourg national depuis la Révolution française, mais connu auparavant comme le Faubourg des Charrons, puis le Faubourg blanc. C'était autrefois un quartier de maraîchers, de jardiniers et de couvents.

La plupart des édifices ont été détruits lors du siège de 1870.

Bâtiments remarquables

 : Une petite maison à colombages datant de la Renaissance est l'une de celles qui subsistent de l'ancien quartier des Charrons (Unterwagnern).

À l'entrée de la ruelle une grande maison à colombages du  s'ouvre au  de la rue Martin-Bucer.

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Maurice Moszberger (dir.), « Sainte-Aurélie (impasse) », in Dictionnaire historique des rues de Strasbourg, Le Verger, Barr, 2012 (nouvelle éd. révisée),
  Adolphe Seyboth, « St. Aureliengasse. Rue Ste-Aurélie », in Das alte Strassburg, vom 13. Jahrhundert bis zum Jahre 1870 ; geschichtliche Topographie nach den Urkunden und Chroniken, Strasbourg, 1890, ,

Articles connexes
 Liste des voies de Strasbourg

Liens externes
 « Impasse Sainte-Aurélie (Strasbourg) » (ArchiWiki)

Sainte-Aurélie

Impasse Sainte-Aurélie


Pelle Peter Jencel (født Pelle Peter Jensen) er en dansk radio-, tv- & podcastvært samt DJ.

Han er kendt for sin rolle som radio og tv-vært på programmer som Lågsus, Pelle Peter På P3, Den Nye Stil, P3 Guld og Hvem Er... samt Danmarkstournéer som DJ.

Baggrund
Pelle Peter Jensen er opvokset i Allinge på Bornholm. Hvor han gik på Bornholms Gymnasium.

Han har en bachelor i Arts of Music Management fra Rytmisk Musikkonservatorium.

Karriere
I starten af sin journalistiske karriere arbejde han som freelance for medier som Bornholms Tidende, GAFFA og ''Soundvenue.

Han begyndte at arbejde hos DR i 2010 som praktikant. Fra 2012 til 2018 var han sammen Nicholas Kawamura vært på musikprogrammet Lågsus, inden Kawamura valgte at opsige sin stilling hos DR. Lågsus udviklede sig til både at være et turnerende live act der spillede 3 gange Grøn Koncert for op mod 180.000 mennesker hver sommer. Samt optrædener på en lang række festivaler som eksempelvis Smukfest, Nibe, Jelling m.fl. Derudover udgav Lågsus også musik - bl.a. med Nik & Jay, Suspekt, Fallulah og Benal.

I eget navn har Pelle spillet til Roskilde Festival, Distortion, Royal Arena, Jyske Bank Boxen, Skive Festival, Wonderfestiwall  m.fl.

Desuden har han været vært på både P3 og P6 Beat, herunder arbejdet med programmer som på Bas på P6 Beat og hiphopprogrammet Sovsen på P3. Sovsen havde premiere den 6. januar 2018 og varede tre timer hver lørdag aften. Programmet blev karakteriset som "hiphop-nørderi" og havde mere stil af en podcast end et radioprogram.

Podcastserien Den nye stil, som omhandlede dansk raps historie, havde premiere den 23. april 2018. Den Nye Stil vandt en række radiopriser - bl.a. Årets Nyskabelse, Årets Podcast og Årets Musikprogram og er ifølge radioprisernes uddeling "et monstrøst historisk værk". Desuden blev podcasten til et liveformat der bl.a. besøgte landets tre største festivaler og fyldte DR Koncerthuset, Bremen og Store Vega. Et liveformat der fik ros fra musikmagasinet Gaffa og var med i motivationen for at vinde Årets Kulturformidlerpris - Artbeats Talentpris 2020.

I efteråret 2018 var han fast musikekspert på LIVE! - Danmarks nye live-artist på DR, som var erstatningen for X Factor. Desuden har han været vært på en række festivalprogrammer på DR2 og P3 Guld 2020 på DR1. Sidstnævnte blev med 496.000 seere det mest sete P3 Guld i historien.

Han blev sidenhen vært på det daglige musikprogram Pelle Peter På P3., samt podcastserien Hvem Er... der portrætterer danske musikere som The Minds Of 99 og Hans Philip

Under coronakrisen sendte Pelle Peter radioprogrammet Karantæne - Live Fra Lejligheden fra sit køkken. Som en del af programmet sammensatte han sangen "Tættere End Vi Tror" sammen med Hennedub, Jada, Lukas Graham, Clara, Tessa, Christopher, Mads Langer, Benjamin Hav og Don Stefano. Sangen lå i to uger nummer 1 på den danske hitliste, Track Top-40. og blev d. 4. august certificeret Guld med 4,5 millioner streams.

Pelle Peter Jencel har desuden siden 2018 været dommer i Karrierekanonen.

Private forhold
I starten af januar 2019 blev det offentliggjort, at Pelle Peter Jensen og Maria Arcel var blevet forlovet.
Parret blev gift den 31. august 2019 på Bornholm.

Priser

Referencer

Radioværter fra Danmark

Pelle Peter Jencel


Punta Concepción  es un cabo localizado en el extremo sur del condado de Santa Bárbara en el Océano Pacífico en California, Estados Unidos.

Toponimia
La Punta Concepción deriva su nombre de La Misión de la Purísima Concepción de la María Santísima, la cual fue establecida en Lompoc en 1787.

Referencias

 Courtney Milne, Sacred Places in North America: A Journey into the Medicine Wheel.(1995, Stewart, Tabori & Chang, 575 Broadway, NY, NY 10012.

Geografía del condado de Santa Bárbara
Concepcion
Descubrimientos geográficos de 1542
Nueva España en 1542
Descubrimientos geográficos de España en el siglo XVI

Punta Concepción


Reacția apare atunci când ieșirile unui sistem sunt utilizate ca date de intrare, ca parte a unui lanț de cauze și efecte care formează un circuit sau o buclă. Noțiunea de cauză-efect trebuie să fie manipulată cu grijă atunci când se aplică la sisteme de reacție:

Istoria
Mecanisme cu autoreglare au existat încă din antichitate, dar conceptul a început să intre teoria economică britanică prin secolul al XVIII-lea, nefiind însă la acea dată recunoscut ca un concept abstract universal valabil, și deci nu avea un nume.

În engleză, expresia "to feed back", cu sensul de revenire la o poziție anterioară într-un proces mecanic, se folosea în Statele Unite prin anii 1860, iar în 1909, laureatul Premiului Nobel Karl Ferdinand Braun a folosit termenul de "feed-back" ca substantiv pentru a desemna cuplarea (nedorită) între componentele unui circuit electronic.

Până la sfârșitul anului 1912, cercetătorii ce foloseau unele din primele amplificatoare electronice (audioni) au descoperit că dacă se cuplează în mod deliberat o parte a semnalului de ieșire înapoi în circuitul de intrare, se stimulează amplificarea (prin regenerare), dar se provoacă și producerea de artefacte sonore. Această acțiune de aducere a semnalului de ieșire la intrare a dat naștere utilizării termenului de "feedback" drept cuvânt distinct prin 1920.

De-a lungul anilor au existat dispute cu privire la cea mai bună definiție a conceptului. Potrivit lui  (1956), matematicienii și teoreticienii interesați de principiile mecanismului de reacție preferă definiția de circularitate a acțiunii, care ține teoria simplă și coerentă. Pentru cei care au scopuri mai practice, reacția ar trebui să fie un efect deliberat obținut printr-o conexiune mai concretă.
 "[Experimentatorii practici] se opun definiției matematicienilor, subliniind că aceasta i-ar obliga să spună că feedbackul era prezent și în pendulul obișnuit ... între poziția și impulsul său—un «feedback» care, din punct de vedere practic, este întrucâtva mistic. Acestei afirmații, matematicienii îi răspund că dacă se consideră că feedbackul este prezent doar atunci când există un fir sau un nerv care îl reprezintă, atunci teoria devine haotică și plină de inadvertențe."
Concentrându-se asupra utilizării conceptului în teoria managementului, Ramaprasad (1983) definește feedbackul, în general, ca "...informație despre decalajul dintre nivelul efectiv și nivelul de referință al unui parametru al sistemului", care este folosit pentru a "modifica decalajul într-un fel". El subliniază că informația în sine nu constituie feedback dacă nu se traduce printr-o acțiune.

Tipuri

Reacție pozitivă și negativă

Există două tipuri de reacție: reacție pozitivă și .

Ca exemplu de reacție negativă, diagrama poate reprezenta, de exemplu, un sistem de cruise control al unei mașini, care încearcă să mențină o viteză țintă, cum ar fi limita de viteză. Sistemul controlat este mașina; intrări sunt cuplul motorului și de la variația pantei drumului (perturbația). Viteza mașinii (starea) este măsurată de un vitezometru. Semnalul de eroare este devierea vitezei măsurate de vitezometru față de viteza țintă (punctul de referință). Acest eroare măsurată este interpretată de către controller pentru a regla acceleratorul, comandând debitul de combustibil pentru motor. Modificarea are ca rezultat modificarea cuplului motorului, reacția combinând schimbarea pantei cu cuplul actual pentru a reduce eroarea de viteză, minimizând efectul perturbației.

Termenii "pozitiv" și "negativ" s-au aplicat pentru prima dată înainte de al Doilea Război Mondial. Ideea de reacție pozitivă era deja de actualitate în 1920, cu introducerea de . Friis și Jensen (1924) au descris regenerarea într-un set de amplificatoare electronice drept caz de utilizare în care acțiunea de "feed-back" este pozitivă, spre deosebire de acțiunea negativă, pe care o menționau doar în treacăt. Lucrarea clasică din 1934 a lui Harold Stephen Black detaliază pentru prima oară utilizarea reacției negative în amplificatoare electronice. Conform lui Black:
 "Reacția pozitivă crește amplificarea amplificatorului, cea negativă o reduce."
Conform lui Mindell (2002), a apărut la scurt timp o confuzie de termeni:
 "...Friis și Jensen făcuseră aceeași distincție pe care o folosise și Black între reacția pozitivă și cea negativă, nu pe baza semnului reacției în sine, ci pe baza efectului asupra amplificării. În contrast, Nyquist și Bode, când au elaborat activitatea lui Black, vorbeau despre reacția negativă ca fiind cea unde se inversează semnul. Lui Black i-a fost greu să-i convingă pe alții de utilitatea invenției lui în parte din cauză că plana confuzie asupra aspectelor de bază ale definiției."
Chiar înainte ca termenii să fie aplicați, James Clerk Maxwell descria mai multe tipuri de "mișcări componente" asociate cu  folosite în motoarele cu aburi, făcând distincția între cele care conduc la o creștere continuă a unei perturbații sau a amplitudinii unei oscilații, și cele care conduc la o scădere a acelora.

Terminologie
Termenii de reacție pozitivă și negativă sunt definite în diferite moduri în diferite discipline.
 modificarea unui decalaj între valorile reale și cele de referință ale unui parametru, depinzând dacă diferența este de mărire (pozitivă) sau de reducere (negativă).
 valența acțiunii sau efectul care modifică diferența, depinzând dacă acesta are un efect dorit (pozitiv) sau nefdorit (negativ) de către destinatar sau observator.
Cele două definiții pot provoca confuzie, cum ar fi atunci când un stimulent (recompensa) este folosită pentru a stimula o performanță insuficientă (a reduce un decalaj). Referindu-se la definiția 1, unii autori folosesc termeni alternativi, înlocuind pozitiv/negativ cu autoagregare/autocorectare, agregare/echilibrare, consolidare a  discrepanței/reducere a discrepanței sau, respectiv, regenerativ/degenerativ. Și pentru definiția 2, unii autori susțin descrierea unei acțiuni sau a unui efect ca întărire sau pedeapsă pozitivă/negativă, mai degrabă decât ca reacție.
Totuși, chiar și în cadrul unei singure discipline, același exemplu de feedback poate fi numit pozitiv sau negativ, în funcție de cum sunt măsurate sau denumite valorile.

Această confuzie poate apărea pentru că reacția poate fi folosită fie pentru informare, fie pentru motivare, și de multe ori are atât o componentă calitativă, cât și una cantitativă. Connellan și Zemke (1993) spuneau:
 "Feedbackul cantitativ ne spune cât de mult și cât de mulți. Feedbackul calitativ ne spune cât de bun, rău sau indiferent."

Limitările reacției pozitive și negative
În timp ce sistemele simple pot fi uneori descrise ca fiind de un tip sau de altul, multe sisteme cu bucle de reacție pot să nu fie atât de ușor de desemnat ca pur și simplu pozitive sau negative, iar acest lucru este valabil mai ales atunci când sunt prezente mai multe bucle.
 "Atunci când există numai două părți alăturate, astfel încât se afectează reciproc, proprietățile reacției dau informații importante și utile despre proprietățile întregului. Dar atunci când numărul de părți crește chiar și peste un prag de patru, dacă fiecare le afectează și pe celelalte trei, atunci se pot trasa prin ele douăzeci de circuite; și chiar din proprietățile tuturor celor douăzeci de circuite nu rezultă informații complete despre sistem."

Alte tipuri de reacție
În general, sistemele cu reacție pot să aibă mai multe semnale aduse înapoi, iar bucla de reacție să conțină adesea amestecuri de reacție pozitivă și negativă, unde una sau alta pot domina la frecvențe diferite sau în puncte diferite din spațiul de stări ale sistemului.

Termenul de reacție bipolară a fost inventat pentru a se referi la sistemele biologice în care sistemele de reacție pozitivă și negativă pot interacționa, unde ieșirea unuia afectează intrarea altuia, și vice-versa.

Unele sisteme cu reacție poate avea comportamente foarte complexe, cum ar fi comportamentul haotic în sisteme neliniare, în timp ce altele au comportamente mult mai previzibile, cum ar fi cele care sunt folosite pentru a crea și proiecta sisteme digitale.

Reacția este utilizată pe scară largă în sistemele digitale. De exemplu, numărătoarele binare și dispozitivele similare folosesc reacția unde starea actuală și intrările sunt utilizate pentru a calcula noua stare, care este apoi transmisă înapoi în ritmul unui tact pentru a o actualiza la următorul tact.

Aplicații

Sisteme dinamice
Prin utilizarea proprietăților reacției, comportamentul unui sistem poate fi modificat pentru a satisface nevoile unei aplicații; sistemele pot fi făcute să fie stabile, să răspundă rapid sau să ramână constante. S-a demonstrat că sistemele dinamice cu reacție au o adaptare la .

Biologie
În sistemele biologice, cum ar fi organismele, ecosistemele, sau biosfera, cei mai mulți parametri trebuie să rămână sub control într-un interval îngust în jurul unui anumit nivel optim în anumite condiții de mediu. Abaterea de la valoarea optimă a parametrului controlat poate duce la schimbări în mediile interne și externe. O schimbare de condiții de mediu poate impune și schimbarea acestui interval pentru a modifica sistemul și a-l aduce înapoi în stare de funcționare. Valoarea parametrului de menținut este înregistrată de către un sistem de recepție și a transmisă unui modul de reglare prin intermediul unui canal de informare. Un exemplu în acest sens îl constituie .

Sistemele biologice conțin mai multe tipuri de circuite de reglaj, atât pozitive, cât și negative. Ca și în alte contexte, pozitiv și negativ nu înseamnă că reacția are efecte bune sau rele. O buclă de reacție negativă este una care tinde să încetinească un proces, în timp ce bucla de reacție pozitivă tinde să-l accelereze. Neuronii oglindă fac parte dintr-un sistem de feedback social, atunci când o acțiune observată este "oglindită" de creier—ca o acțiune autoefectuată.

Reacția este esențială și pentru operațiile genelor și a . Proteinele  sau  sunt folosite pentru a crea operoni genetici, identificați de către Francois Jacob și Jacques Monod în 1961 ca bucle de reacție. Aceste bucle de reacție pot fi pozitive (ca în cazul cuplării între o moleculă de zahăr și proteinele care importă zahăr într-o celulă bacteriană), sau negative (cum este adesea cazul în consumul metabolic).

Pe o scară mai mare, reacția poate avea un efect stabilizator asupra populațiilor de animale, chiar și atunci când profund afectate de schimbările externe, deși întârzierea răspunsului pe bucla de reacție poate da naștere la .

În zimologie, reacția servește ca reglare a activității enzimei de către produșii ei direcți sau de către metaboliții ulteriori de pe calea metabolică (vezi reglarea alosterică).

 este controlată în mare parte de reacție pozitivă și negativă, din care mare parte este încă necunoscută.

În psihologie, corpul primește un stimul din mediu sau intern, care determină eliberarea de hormoni. Eliberarea de hormoni poate apoi provoca eliberarea mai multir astfel de hormoni, provocând o buclă de reacție pozitivă. Acest ciclu se găsește și în anumite comportamente. De exemplu, "buclele rușinii" apar la persoanele care roșesc ușor. Când își dau seama că roșesc, devin și mai jenați, ceea ce la o îmbujorată și mai accentuată, și așa mai departe.

Clima
Sistemul climatic este caracterizat prin puternice bucle de reacție pozitive și negative între procesele care afectează starea atmosferei, oceanului și uscatului. Un exemplu simplu este cel al buclei de , prin care topirea zăpezii expune teren mai întunecat (cu albedo mai mic), care, la rândul său, absoarbe căldura mai mult și provoacă topirea a și mai multă zăpadă.

Teoria controlului
Reacția este utilizată pe scară largă în teoria controlului, folosind o varietate de metode, inclusiv , , și așa mai departe. În contextul teoriei controlului, reacția se presupune de obicei a fi negativă.

Cele mai frecvente  generice care folosesc un mecanism cu buclă de control sunt controllerele  (PID). Euristic, termenii unui controler PID pot fi interpretați ca fiind corespunzători timpului: termenul proporțional depinde de eroarea prezentă, cel integral de acumularea erorilor din trecut, și cel derivat este o prezicere a erorilor viitoare, pe baza ratei actuale de schimbare.

Inginerie mecanică
În antichitate,  era folosit pentru a regla debitul de apă în  greco-romane; flotoarele sunt folosite, similar, pentru a regla combustibilul în carburatoare și nivelul de apă în rezervoarele .

Inventatorul olandez  (1572-1633) a construit termostate (c. 1620) pentru a controla temperatura incubatoarelor de pui și a cuptoarelor chimice. În 1745, morile de vânt au fost îmbunătățite de către fierarul Edmund Lee, care a adăugat un  pentru a păstra moara de vânt îndreptată pe direcția vântului. În 1787,  a reglat viteza de rotație a unei mori  de vânt prin utilizarea unui pendul centrifugal pentru a regla distanța între bază și piatra mobilă (de exemplu, pentru a regla sarcina).

Utilizarea  de către James Watt în 1788 pentru a a regla viteza motorului său cu aburi a fost un factor care a dus la Revoluția Industrială. Motoarele cu abur utilizau și flotoare și  ca dispozitive de reglaj mecanic. O analiză matematică a regulatorului lui Watt a fost făcută de către James Clerk Maxwell în 1868.

 a fost unul dintre cele mai mari vapoare ale vremii sale și folosea o cârmă alimentată un aburi cu mecanism de reacție conceput în 1866 de .  a inventat cuvântul servo în 1873 pentru a descrie sistemele de direcție cu aburi. Servourile hidraulice au folosit mai târziu folosite pentru pozițiarea tunurilor. Elmer Ambrose Sperry de la  a proiectat primul pilot automat în 1912.  a publicat o analiză teoretică a controlului automat al direcției vaselor în 1922 și a descris .

Motoarele cu ardere internă din secolul al XX-lea foloseau mecanisme mecanice de reacție, cum ar fi , dar reacția mecanică a fost înlocuit de  după ce au devenit accesibile microcontrolere robuste și puternice cu un singur chip.

Ingineria electronică

Utilizarea reacției este larg răspândită în proiectarea de amplificatoare, oscilatoare, și elemente de circuite logice cu stare electronice, cum ar fi flip-flopurile și numărătoarele. Sistemele electronice cu reacție sunt foarte frecvent folosite și pentru a controla procese mecanice, termice și alte procese fizice.

Dacă semnalul este inversat pe drumul său în bucla de reacție, sistemul are ; în caz contrar, reacția este pozitivă. Reacția negativă este de multe ori introdusă deliberat pentru a crește  și precizia unui sistem corectând sau reducând influența modificărilor nedorite. Această schemă poate eșua dacă intrarea se schimbă mai rapid decât poate sistemu să răspundă la ea. Când se întâmplă acest lucru, întârzierea semnalului de corectare poate duce la supracorectare, făcând ca ieșirea să oscileze. Deși adesea o consecință nedorită a comportamentului sistemului, acest efect este folosit în mod deliberat în oscilatoarele electronice.

Harry Nyquist a inventat  pentru evaluarea stabilității sistemelor cu reacție. O evaluare mai ușoară se bazează pe  folosind  (create de ).

Buclele electronice de reacție sunt folosite pentru a controla ieșirea dispozitivelor electronice, cum ar fi amplificatoarele. O buclă de reacție se creează atunci când toată ieșirea sau o parte a ei este alimentată înapoi la intrare. Se spune că un dispozitiv funcționează în buclă deschisă dacă nu există reacție, și în buclă închisă dacă se folosește reacția.

Atunci când două sau mai multe amplificatoare sunt cuplate încrucișat folosind reacția pozitivă, se pot crea comportamente complexe. Aceste  sunt utilizate pe scară largă și includ:
 circuitele astabile, care acționează ca oscilatoare;
 circuitele monostabile, care poate fi împins într-o stare, după care  revin la starea stabilă după un timp;
 circuite bistabile, care au două stări stabile între care circuitul poate comuta

Reacția negativă
Reacția negativă apare atunci când semnalul de ieșire adus la intrare este defazat cu 180° față de semnalul de intrare. Reacția negativă poate fi folosit pentru a corecta erori de ieșire sau pentru a desensibiliza un sistem față de fluctuațiile nedorite. În amplificatoarele cu reacție, această corecție este, în general, folosită pentru reducerea distorsiunilor formei de undă sau pentru a stabili un nivel de amplificare.

Reacția pozitivă
Reacția pozitivă apare atunci când semnalul adus înapoi este în fază cu semnalul de intrare. În anumite condiții de amplificare, reacția pozitivă întărește semnalul de intrare până în punctul în cazul în care datele de ieșire ale dispozitivului oscilează între starea maximă și minimă posibile. Reacția pozitivă poate introduce și histerezisuri într-un circuit. Aceasta poate face ca circuitul să ignore semnalele slabe și să răspundă numai la cele mari. Uneori este folosit pentru a elimina zgomotele dintr-un semnal digital. În anumite circumstanțe, reacția pozitivă poate face un dispozitiv să se blocheze, adică să ajungă la o stare în care ieșirea este blocată la starea maximă sau minimă. Acest fapt este foarte utilizat pe scară largă în electronica digitală pentru a face circuite bistabile pentru stocarea de informații volatile.

Țiuiturile puternice care apar uneori în sistemele audio, , și în muzica rock sunt cunoscute ca . Dacă un microfon este în apropierea unui difuzor la care este conectat, orice sunet mic pe care microfonul îl preia este transmis în difuzor, și de acolo preluat din nou de microfon și reamplificat. Dacă bucla de reacție este suficientă, amplificatorul poate produce țiuituri la puterea maximă a amplificatorului.

Oscilatoare

Un oscilator electronic este un circuit electronic care produce un semnal periodic oscilant, de multe ori o undă sinusoidală sau o . Oscilatoare convertesc curentul continuu (CC) de la o sursă de alimentare la un semnal de curent alternativ. Ele sunt utilizate pe scară largă în multe dispozitive electronice. Exemple comune de semnale generate de oscilatoare sunt semnalele difuzate de emițătoarele radio și de televiziune, semnalele de ceas care reglează calculatoarele și ceasurile cu cuarț, și sunetele produse de pagerele electronice și jocurile video.

Oscilatoarele sunt adesea caracterizate prin frecvența semnalului lor de ieșire:
 Un  este un oscilator electronic care generează o frecvență de sub ≈20 Hz. Acest termen este folosit de obicei în domeniul sintetizatoarelor audio, pentru a le distinge de un oscilator de frecvență audio.
 Un oscilator audio produce frecvențe din gama , de la aproximativ 16 Hz la 20 kHz.
 Un oscilator de radiofrecvență produce semnale în gama  (RF) de aproximativ 100 kHz la 100 GHz.
Oscilatoarele concepute pentru a produce semnal alternativ de mare putere de la o alimentare de curent continuu sunt de obicei numite invertoare.

Există două tipuri principale de oscilator electronic: oscilatorul liniar sau armonic și oscilatorul neliniar sau .

Circuite basculante

Un circuit basculant este un circuit cu două state stabile care pot fi utilizate pentru a stoca informații de stare. Ele sunt de obicei construite folosind bucle de reacție prin două brațe ale circuitului, pentru a oferi circuitului o stare. Circuitul poate fi făcut să-și schimba starea semnalului aplicat la una sau mai multe intrări de control și va avea una sau două ieșiri. Acesta este principalul element de stocare în . Circuitele basculante sunt elementele fundamentale ale sistemelor electronice digitale utilizate în computere, comunicații, și multe alte tipuri de sisteme.

Circuitele basculante sunt folosite și elemente de stocare a datelor. O astfel de stocare a datelor poate fi folosită pentru depozitarea stării, și un astfel de circuit este descris ca circuit logic secvențială. Atunci când este utilizat într-o mașină cu stări finite, ieșirea și starea următoare depind nu numai la intrarea curentă, ci și de starea actuală (și, prin urmare, de intrările anterioare). Acesta poate fi folosite și pentru numărarea de impulsuri, pentru sincronizarea semnalelor de intrare variabil-temporizate pentru unele semnale de referință.

Circuitele basculante pot fi simple (transparente sau opace) sau sincronizate. Circuitele basculante sincronizate se numesc de regulă flip-flop, deși istoric acest termen s-a folosit și pentru cele simple; cele simple sunt de obicei numite latch-uri.

Software
Buclele de reacție oferă mecanisme generice de control pentru funcționarea, întreținerea, și evoluția software-ului și a sistemelor de calcul. Buclele de reacție sunt modele importante în ingineria software-ului adaptiv, întrucât definesc comportamentul interacțiunilor dintre elementele de control față de procesul de adaptare, pentru a garanta proprietățile sistemului la run-time. Buclele de reacție și fundamentele teoriei controlului au fost aplicate cu succes la sistemele de calcul. În special, acestea au fost aplicate pentru dezvoltarea de produse, cum ar fi IBM Universal Database server și IBM Tivoli. Din perspectivă software, bucla autonomă (MAPE, monitor analyze plan execute) propusă de cercetătorii de la IBM este o altă contribuție valoroasă la cererea de bucle de reacție pentru controlul proprietăților dinamice și proiectarea și evoluția sistemelor autonome software.

Feedbackul video
Feedback video este echivalentul video al feedbackului acustic. Acesta implică o buclă între intrarea unei camere video și un ecran de televizor sau monitor. Îndreptarea camerei spre monitor produce o imagine video complexă bazată pe feedback.

Științe sociale

Economie și finanțe
Piața bursieră este un exemplu de sistem predispus la oscilații puternice, guvernate de reacții pozitive și negative care rezultă din factori cognitivi și emoționali în rândul actorilor de pe piață. De exemplu:
 Atunci când acțiunile sunt în creștere, credința că creșterea va continua dă investitorilor un stimulent să cumpere (reacție pozitivă—consolidează creșterea); dar creșterea prețului acțiunilor, și conștitentizarea faptului că trebuie să existe un vârf, după care piața scade, sfârșește prin a descuraja cumpărătorii (reacție negativă—stabilizarea creșterii).
 Odată ce piața începe să scadă în mod regulat, unii investitori pot aștepta în continuare zile de pierdere și se vor abține de la a cumpăra (reacție pozitivă—consolidarea scăderii), dar alții pot cumpăra, pentru că acțiunile deveni din ce în ce mai ieftine (reacție negativă—stabilizarea scăderii).
George Soros a folosit cuvântul , pentru a descrie reacția de pe piețele financiare și a dezvoltat o teorie a investițiilor bazată pe acest principiu.

Modelul convențional al echilibrului economic al cererii și ofertei acceptă numai reacție negativă ideală liniară și a fost puternic criticat de către  în cartea sa , care, la rândul său, a fost criticată de către economiștii tradiționaliști. Această carte a făcut parte dintr-o schimbare de perspectivă și economiștii au început să recunoască teoria haosului aplicată la sistemele cu reacție  neliniară, inclusiv piețele financiare.

Referințe

Teoria controlului

Reacție


Eddie Perkins (* 3. März 1937 in Clarksdale, Mississippi; † 10. Mai 2012 in Chicago, Illinois) war ein US-amerikanischer Profiboxer im Leicht-, Halbwelter- und Weltergewicht.

Er bestritt mehr als 130 Boxkämpfe in über 20 Staaten und war Weltmeister der Verbände WBA und WBC im Halbweltergewicht. 2006 wurde er in die World Boxing Hall of Fame, sowie 2008 in die International Boxing Hall of Fame aufgenommen.

Amateurkarriere

Eddie Perkins wurde in Clarksdale geboren und kam im Alter von einem Jahr mit seiner Familie nach Chicago. Seine Leidenschaft für den Boxsport entwickelte der Linksausleger durch Boxkämpfe mit Freunden, die er in Hinterhöfen austrug. Als Amateurboxer trainierte er in einem Boxclub in Chicago, der von der Schwergewichtslegende Joe Louis geführt wurde. Als Amateur gewann er 26 von 36 Kämpfen und wurde Meister von Chicago im Leichtgewicht.

Profikarriere

1956 wechselte er im Alter von 19 Jahren ins Profilager und wurde von Frank Tomaso und Johnny Coulon trainiert und gemanagt. Bis Januar 1960 boxte er nur mit mäßigem Erfolg und bestritt in diesem Zeitraum 23 Kämpfe, darunter 16 Siege und 7 Niederlagen. Dabei besiegte er 1958 den Olympiasieger Charles Adkins durch K. o. in der ersten Runde. Am 28. November 1959 erlitt er in Mexiko-Stadt die einzige vorzeitige Niederlage seiner Karriere, als er dem Mexikaner Alfredo Urbina durch t.K.o. in Runde 7 unterlag. Es war zugleich sein erster Kampf außerhalb der USA.

In den zehn folgenden Kämpfen besiegte er unter anderem den ungeschlagenen, späteren Doppelweltmeister Carlos Hernández und qualifizierte sich somit für einen Weltmeisterschaftskampf im Halbweltergewicht gegen den Italiener Duilio Loi (106 Siege – 2 Niederlagen). Der am 21. Oktober 1961 in Mailand ausgetragene Kampf endete unentschieden, womit Loi zwar Weltmeister blieb, aber ein Rückkampf angesetzt wurde.

Diesen gewann Perkins am 14. September 1962 in Mailand durch einen einstimmigen Punktesieg über 15 Runden und wurde damit WBA-Weltmeister. Den Titel verlor er jedoch bereits im direkten Rückkampf am 15. Dezember 1962 nach Punkten. Duilio Loi trat anschließend vom Boxsport zurück.

Am 15. Juni 1963 erhielt er erneut die Chance auf den Weltmeistertitel der WBA und zusätzlich des vakanten WM-Titels der WBC im Halbweltergewicht. Dabei boxte er in Manila gegen Roberto de la Cruz, der den WBA-Titel durch einen Erstrunden-K. o. gegen Raymundo Torres (47-4) gewonnen hatte. Perkins gewann den Kampf über 15 Runden einstimmig nach Punkten und hatte de la Cruz in der ersten Runde auch am Boden. Anschließend verteidigte er die beiden Titel am 4. Januar 1964 in Tokio durch K. o. gegen den Japaner Yoshinori Takahashi und am 18. April 1964 in Kingston (Jamaika) nach Punkten gegen George Grant.

Am 18. Januar 1965 unterlag er in Caracas knapp nach Punkten Carlos Hernández, den er im Juni 1961 schon mal besiegt hatte. Eine weitere Niederlage erlitt er sieben Monate später gegen José Nápoles (40-3), was eine erneute WM-Chance verhinderte. Dennoch schlug er weiterhin eine Reihe international starker Gegner, wie den Ex-Europameister Børge Krogh (36-3), den Britischen Meister Maurice Cullen (42-7), den Japanischen Meister Tetsuo Furuyama (18-1), den ungeschlagenen Commonwealth-Champion Clyde Gray (21-0) und den Ex-WBC-Weltmeister Pedro Adigue.

Am 3. September 1970 boxte er in Wien gegen den amtierenden Europameister Hans Orsolics. Orsolics war der jüngste Titelträger in der Geschichte der Europäischen Box Union und hatte sich durch eine Reihe spektakulärer Siege an die Spitze der Weltrangliste geboxt. Für den 20. November 1970 war bereits sein Kampf um den Weltmeistertitel gegen José Nápoles ausverhandelt, jedoch entschloss sich Orsolics' Management aus fragwürdigen Motiven, vorher noch einen Testkampf gegen Eddie Perkins durchzuführen. Perkins gewann den Kampf schließlich durch K. o. in der vierten Runde, wobei Orsolics minutenlang nicht mehr auf die Beine kam und auch seine WM-Chance gegen Nápoles verlor.

Am 19. Oktober 1971 gewann er einstimmig nach Punkten gegen den späteren WBA-Weltmeister Ángel Espada. Am 30. Januar 1973 wurde er durch Punktesieg gegen den mehrfachen WM-Herausforderer Armando Muñíz Nordamerika-Meister der NABF im Weltergewicht und gewann auch den Rückkampf nach Punkten. Gegen WBC-Weltmeister Rocky Mattioli verlor er jedoch im August 1974 nach Punkten.

Seinen letzten Kampf bestritt er am 31. Mai 1975 in Köln gegen den Österreicher Franz Csandl und verlor nach Punkten.

Privatleben

Eddie Perkins wuchs mit einem Bruder und zwei Schwestern auf und hatte die Phillips High School besucht, bevor er mit dem Boxen begann. Zusammen mit seiner Ehefrau hatte er zwei Söhne und eine Tochter.

Während seiner 19-jährigen Profiboxkarriere kam er um die ganze Welt und war in Ländern wie Japan, Mexiko, den Philippinen, Venezuela, Kolumbien, Jamaika in der Karibik, dem Inselstaat Trinidad und Tobago, Guyana, Ecuador, Südafrika, Argentinien, Brasilien, Chile, Costa Rica, Puerto Rico und Australien.

Bei Auftritten in Europa war er in Mailand (Italien), Paris (Frankreich), London (England), Kopenhagen (Dänemark), Wien (Österreich) und Köln (Deutschland) zu sehen.

Nach seinem Rücktritt vom aktiven Sport trainierte er Nachwuchsboxer der Leo High School und arbeitete als Manager bei der Chicago Sun-Times.

Tod

Der im Laufe seines Lebens an Demenz und Diabetes mellitus erkrankte Eddie Perkins verstarb am 10. Mai 2012 im Alter von 75 Jahren, in seinem Wohnhaus in Chicago.

Weblinks

 Eddie Perkins, IBHF

 Eddie Perkins Dead, Huffington Post
 Eddie Perkins, 1937–2012, Chicago-Tribune

Boxer (Vereinigte Staaten)
Weltmeister (Boxen)
US-Amerikaner
Geboren 1937
Gestorben 2012
Mann

Eddie Perkins


Le Diagramme manichéen de l'univers ( ; ) est une peinture sur soie de la dynastie Yuan décrivant la cosmologie du manichéisme, c'est-à-dire la structure de l'univers selon la vision manichéenne. La peinture aux couleurs vives sur un tissu de soie (mesurant à l'origine environ 158 sur ) survit en trois parties, dont la relation appropriée les unes aux autres et la reconstruction numérique (montrée ici) ont été publiées par Zsuzsanna Gulácsi.

La peinture a été découverte par Yutaka Yoshida avec son équipe de recherche en 2010, et identifiée comme une représentation du cosmos selon la religion manichéenne. Selon l'équipe, cette œuvre d'art a probablement été réalisée par un peintre du sud de la Chine (province de Zhejiang ou de Fujian) aux alentours de la période de la dynastie Yuan, qui a régné sur la Chine de 1271 à 1368. C'est la seule peinture actuellement connue qui présente la vision cosmologique du manichéisme sous une forme complète. Comment et quand le Diagramme a été transféré au Japon est un mystère.

Description
Selon la vision manichéenne de l'univers, le monde est formé de dix couches du ciel et de huit couches de la Terre. La section supérieure séparée représente le paradis, en dessous se trouvent les palais du soleil (à droite) et de la lune, qui sont représentés en deux cercles. Ensuite, les dix couches du ciel, où les anges, les démons et les douze signes du zodiaque sont inclus. Au-dessous des dix firmaments du ciel se trouvent les huit couches de la Terre, le mont Meru est représenté comme une montagne en forme de champignon sur le sol où vivent les humains ; et l'enfer est représenté dans la partie la plus basse.

Analyse

Après avoir soigneusement étudié le tableau et l'avoir comparé aux matériaux manichéens trouvés dans le Xinjiang, la région la plus occidentale de la Chine, les membres de l'équipe de recherche de Yoshida ont conclu que le tableau est manichéen car il comprend un prêtre portant une robe blanche avec un passepoil rouge caractéristique des prêtres manichéens. Selon l'historienne de l'art Zsuzsanna Gulácsi, le prêtre en robe blanche - dont la silhouette du visage contre le halo vert - est une représentation du prophète Mani.

En 2009, le professeur Yoshida a émis l'idée que ce tableau pourrait constituer une version chinoise du Livre d'images de Mani, puis de Gábor Kósa.

Dans son livre , l'historienne de l'art américaine d'origine hongroise Zsuzsanna Gulácsi, également spécialiste du manichéisme, explique la relation possible entre cette peinture et le « livre d'images de » Mani. Elle soutient que ce rouleau suspendu n'est pas un objet canonique dans le manichéisme, car les images manichées canoniques n'ont été conçues que pour des livres d'images avec des hauteurs documentées comprises entre . Après l'introduction des rouleaux suspendus dans la production artistique manichéenne au , il a commencé à intégrer un certain nombre d'images canoniques individuelles dans un seul affichage composite. .

Gulácsi a conçu une syntaxe visuelle avec Jason BeDuhn pour analyser le tableau :

Galerie

Excursus

Huit rouleaux de soie suspendus avec des images didactiques manichéennes du sud de la Chine entre le  et le , qui peuvent être divisés en quatre catégories :

 Deux portraits uniques (représentant Mani et Jésus)

 Icône de Mani
 Peinture manichéenne du Bouddha Jésus

 Un rouleau illustrant la théorie du salut (  )

 Sermon sur l'enseignement du salut de Mani

 Quatre rouleaux représentant la prophétologie (  )

 Un rouleau représentant la cosmologie (  )

 Diagramme de l'univers

Notes et références

Voir également

 Le manichéisme chinois

Art manichéen
Dynastie Yuan
Tableau du XIVe siècle
Tableau du XIIIe siècle
Peinture religieuse
Tableau d'un peintre chinois

Diagramme manichéen de l'univers


Arnfinn Thorfinnsson (942 - ¿) fue un caudillo vikingo de las Orcadas, hijo del jarl Thorfinn Hausakljúfr y Grelod. Fue jarl de las Orcadas entre 977 y 978. Casó con Ragnhild Eiriksdotter, hija de Erico I de Noruega. Ragnhild fue instigadora de la muerte de su marido en Murkle (Caithness), y posteriormente se casó con su hermano Havard.

Referencias

Bibliografía
 Jean Renaud, La Saga des Orcadiens, tr. par Jean Renaud, éd. Aubier, Paris, (1990) ISBN 2700716426
 Sturluson, Snorri. Heimskringla: History of the Kings of Norway, trad. Lee M. Hollander. Reprinted University of Texas Press, Austin, 1992. ISBN 0-292-73061-6

Jarls de las Órcadas del siglo X
Saga Orkneyinga

Arnfinn Thorfinnsson


Gregory Darnell "Greg" Smith (nacido el  en Princeton, Kentucky) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó ocho temporadas en la NBA. Con 1,96 metros de estatura, lo hacía en la posición de alero.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante cuatro temporadas con los Hilltoppers de la Universidad de Kentucky Occidental, en las que promedió 11,4 puntos y 11,9 rebotes por partido. Es el sexto máximo reboteador de la historia de su universidad, consiguiendo 20 o más rebotes en cinco ocasiones. En 1966 y 1967 fue incluido en el mejor quinteto de la Ohio Valley Conference.

Profesional
Fue elegido en la quincuagésima posición del Draft de la NBA de 1968 por Milwaukee Bucks, y también por los Kentucky Colonels en el draft de la ABA, fichando por los primeros. Allí jugó 3 temporadas, casi siempre como titular, siendo la mejor de ellas la 1970-71, en la que no solo conseguiría acabar en la sexta posición de los mejores porcentajes de tiro de la liga, sino que además completó su mejor temporada como profesional, promediando 11,7 puntos y 7,2 rebotes por partido, ayudando a ganar el único título hasta el momento de los Bucks, al lado de figuras como Oscar Robertson y Kareem Abdul-Jabbar.

Poco después de comenzada la temporada 1971-72 gue traspasado, junto con una futura tercera ronda del draft a Houston Rockets, a cambio de Curtis Perry y una primera ronda del draft de 1972. Allí fue nuevamente titular, promediando 9,1 puntos y 6,0 rebotes, pero al año siguiente fue traspasado a Portland Trail Blazers a cambio de Stan McKenzie.

En los Blazers se vio relegado al banquillo, jugando tres temporadas en las que su participación fue a menos, hasta que finalmente fue despedido poco después de comenzada la temporada 1975-76, retirándose definitivamente.

Estadísticas de su carrera en la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

Baloncestistas de Kentucky
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Western Kentucky Hilltoppers
Baloncestistas de los Milwaukee Bucks
Baloncestistas de los Houston Rockets
Baloncestistas de los Portland Trail Blazers

Greg Smith (baloncestista de 1947)


Flávio Fortes (20. rujna 1992.) je zelenortski rukometaš. Nastupa za klub Handball Club Cournon d'Auvergne i zelenortsku reprezentaciju.

Natjecao se na Svjetskom prvenstvu u Egiptu 2021., gdje je reprezentacija Zelenortske Republike završila na posljednjem, 32. mjestu.

Izvori

Zelenortski rukometaši

Flávio Fortes


Li-Cam, née le  à Lyon, est une autrice française de nouvelles et de romans de science-fiction et plus largement d'œuvres classées dans les genres de l'imaginaire. Ses ouvrages abordent, entre autres, le thème de la différence, notamment de l'autisme et certains peuvent être classés dans le sous-genre du cyberpunk. Sa nouvelle Asulon reçoit le prix Bob-Morane 2016. Active dans la diffusion de la science-fiction auprès du grand public, elle participe notamment à l'exposition « Code : Alimentation. Explorez le futur de vos assiettes » à Toulouse. Elle est également directrice littéraire de la collection Petite Bulle d'Univers chez Organic Editions, cofondatrice de MI+ et coach en créativité.

Biographie
Li-Cam, nait le  à Lyon. À , elle commence à écrire sur les conseils d'un psychologue. Elle lit de la science-fiction, qu'elle qualifie de « premier amour », depuis ses  et cite les auteurs Robert Heinlein, Franck Herbert et Philip K. Dick. Parmi les romans de science-fiction féministe qui ont marqué sa carrière, elle cite  La Main gauche de la nuit, d'Ursula K. Le Guin qui lui a  autour des normes de genre et le Manifeste cyborg de Donna Harraway qui a servi de base dans le traitement des thèmes liés à l'intelligence artificielle. De ses 17 à ses , elle fait partie de plusieurs groupes électro, dont IAV. Elle indique avoir beaucoup joué aux jeux vidéo de rôle (RPG) comme Final Fantasy ou sur World of Warcraft dans les années 1990 et le début des années 2000.

Après des études de droit du travail et plusieurs formations en psychologie comportementale, elle intègre un cabinet de recrutement, dont elle démissionne en 2002. Elle retrouve ensuite un emploi dans un grand laboratoire pharmaceutique, puis crée son activité de coach en créativité, tout en poursuivant sa carrière littéraire.

Depuis 2004, elle est directrice littéraire de la collection Petite Bulle d'Univers chez Organic Editions. De 2017 à 2019, elle est directrice de collection au Labo de Mü. Elle cofonde également la structure MI+ avec Mathias Echenay, Stuart Pluen-Calvo et Davy Athuil « pour faire connaître, auprès du plus grand nombre, l'approche originale de la science-fiction pour questionner notre présent et appréhender ses alternatives ».

Œuvre
La carrière d'autrice de Li-Cam débute en 2004 avec la parution d'Alice en son for intérieur, chez Organic Éditions. Dans La Petite Bébêth, qui sera suivie par Boboth, elle évoque deux thématiques qui reviendront en filigrane dans le reste de son œuvre : son enfance et l'autisme de haut niveau de fonctionnement. Ses ouvrages publiés dans la collection Petite Bulle d'Univers sont qualifiés d'extrêmement sensibles, touchants (La Petite Bébeth), poétiques, pleins de force et de fantaisie (Fuite de fluide) ou encore comparés à des fables enveloppantes (L'Ombre de l'arbre abattu).

Dans les deux premiers tomes des Chroniques des stryges, Li-Cam réinvente le mythe du vampire avec ses "stryges", êtres séparés des Homo sapiens à la faveur d'un incident génétique. Le premier tome, Lemashtu, est décrit comme une « fiction réussie autour de la différence, de l'identité, du rapport à l'Autre ». Le deuxième tome, Însângerat, est qualifié de "dense, sombre et convaincant" et fait partie des coups de cœur de Jean-Luc Rivera, organisateur du Festival de Sèvres et membre du jury du Grand Prix de l'Imaginaire, qui loue l'originalité et la complexité psychologique des personnages.

En 2015, sa nouvelle Asulon est présentée en avant-première lors du festival des Imaginales, à Epinal. Elle évoque des thématiques cyberpunk, comme celle d'une « machine créée aux débuts des âges capable de voir l'avenir ». Xavier Mauméjean, auteur et critique, qualifie son récit de « magistral », dans lequel l'autrice « conjugue poésie et réflexion ». La nouvelle obtient le prix Bob-Morane 2016.

Cyberland, publié en 2017 et qui compte Asulon à son sommaire, traite d'implants cérébraux, d'intelligences artificielles et de mondes virtuels, autant de thématiques du sous-genre cyberpunk dont l'ouvrage « contribue au revival littéraire (...) dans le paysage français ». Le journaliste spécialisé en science-fiction Marcus Dupont-Besnard indique que le cyberespace conçu par l'autrice « sert de cadre à une réflexion profonde et quasi autobiographique sur des thèmes comme l'identité de genre, la quête de soi, la sexualité, la liberté et l'intelligence artificielle ». On y reconnait d'ailleurs l'influence qu'exerce le Manifeste du Cyborg de Donna Haraway sur l'autrice. Pour Xavier Mauméjean, l'une des nouvelles du recueil, le récit Saïd in Cyberland, entre conte, allégorie et récit épistolaire est « profondément original, tant dans la forme que le fond ».

Dans sa nouvelle Le Profil, publiée dans le recueil Demain Le Travail par La Volte en 2017, elle « raconte l'histoire d'une super profileuse qui peut influencer les désirs des personnes qui l'entourent ».

Pour son ouvrage Résolution, paru en 2019, elle s'inspire du scandale de Cambridge Analytica et du rôle qu'ont joué les médias sociaux dans le Brexit ou l'élection de Donald Trump et « place la tech, de l'intelligence artificielle aux biopiles, au centre de son utopie ». Une utopie qui doit « permettre à un petit nombre de personnes de subvenir à leurs besoins quotidiens, veiller à leur confort intellectuel et à leur bien-être psychologique ». Cette œuvre est qualifiée de « science-fiction un peu plus optimiste que ce que nous lisons habituellement » et « pleine de sensibilité ». Elle lui vaut une citation dans le livre Dans les imaginaires du futur, d'Ariel Kyrou, publié en 2020, qui rapproche sa réflexion autour de l'intelligence artificielle de celle des auteurs John Brunner ou Greg Egan.

Selon Le Figaro, les écrits de l'autrice « traduisent ses questionnements sur la différence, la monstruosité, la tolérance et la quête d'identité ». Pour Jean-Luc Rivera, Li-Cam « fait partie de ces auteurs qui produisent peu de textes mais toujours d'une qualité extraordinaire ».

Animations et interventions

Li-Cam est investie publiquement dans la promotion de la science-fiction qui pour elle « pose des questions essentielles sur notre avenir ». À ce titre, elle est régulièrement invitée en tant qu'autrice ou modératrice de table ronde, dans des salons et festivals consacrés aux mondes de l'imaginaire, comme les Utopiales à Nantes « super star » en 2018 ou 2019 ou encore les Intergalactiques  à Lyon en 2017, 2018 ou 2021.

Li-Cam partage régulièrement son expérience sous la forme de conférences, de masterclass (Dépôt Imaginaire en 2016), d'événements arts-sciences (Détroubler Le Mouvement en 2018) ou d'ateliers d'écriture destinés à un public varié : personnes âgées, élèves (Collège Pablo Picasso d'Échirolles en 2017) ou encore grand public (2020 dans le Vaucluse).

En 2017, elle documente son expérience auprès de collégiens dans une série de billets de blogs. La même année, elle anime l'atelier d'écriture « Prélude » dans le cadre du festival Les Intergalactiques, qui a conduit à l'édition du recueil de nouvelles Ruptures aux éditions Watprod.

En 2018, elle anime une masterclass science-fiction à la librairie La Virevolte de Lyon ainsi qu'une série de 10 ateliers d'écriture au CCSTI de Grenoble (La Casemate), autour de l'écriture d'un roman de space opera. Elle est également invitée dans l'émission "La Méthode scientifique", sur France Culture sur la thématique du cyberpunk. Elle intervient, aux côtés de Catherine Dufour à l'Université d'automne de la CFE-CGC, sur la thématique du travail de demain, abordée dans le recueil éponyme publié à La Volte.

En 2019, elle collabore à la conception de l'exposition « Code : Alimentation. Explorez le futur de vos assiettes », en compagnie des auteurs de science-fiction Catherine Dufour, Jean-Claude Dunyach et Norbert Merjagnan. L'exposition est présentée au Quai des savoirs du 18 décembre 2019 au 6 septembre 2020 à Toulouse. Elle intervient également dans le cadre de Neuroplanète, le forum du média Le Point consacré aux neurosciences ou encore dans un événement sur le futur de la santé à la Bellevilloise, dans le cadre du recueil de la Volte sur ce thème.

En 2020, elle anime un atelier d'écriture dans une des médiathèques du réseau Lubéron Monts de Vaucluse et un autre au Réseau Université de la Pluralité pour « imaginer des futurs de la mobilité » aux côtés des auteurs luvan, Michael Roch et Ketty Steward. Elle intervient dans l'événement "Inventons le futur !" pour parler d'intelligences artificielles aux côtés du neuroscientifique Jérémie Mattout, dans le cadre de la Fête de la science dans le Rhône.

En 2021, elle coanime le workshop Archéo-Futur intitulé « À la découverte de la fin de l'anthropocène », à la bibliothèque Marie Curie de l'INSA Lyon, dans le cadre de la structure MI+ qu'elle cofonde, et en collaboration avec l'École Urbaine de Lyon et le Pôle Supérieur de Design de Villefontaine.

Hommages et distinctions
Li-Cam reçoit le prix Bob-Morane 2016 de la nouvelle pour Asulon, publiée chez Griffe D'Encre.

En 2019, l'inauguration de l'institut d'intelligence artificielle « MIAI Grenoble Alpes » s'est conclue par une lecture d'extraits du roman Résolution en présence de Li-Cam.

Elle est citée dans le roman Le jour où l'humanité a niqué la fantasy, de Karim Berrouka, paru en 2021.

Publications

Ouvrages

Série Chroniques des Stryges

Nouvelles

Références

Liens externes
 Le blog de Li-Cam
 Site de MI+

Romancière française de science-fiction
Nouvelliste française de science-fiction
Romancière française du XXIe siècle
Lauréat du prix Bob-Morane
Naissance à Lyon
Naissance en avril 1970
Écrivaine française de science-fiction féministe

Li-Cam


The Bridgettines, or Birgittines, formally known as the Order of the Most Holy Savior (; abbreviated OSsS), is a monastic religious order of the Catholic Church founded by Saint Birgitta (Bridget of Sweden) in 1344 and approved by Pope Urban V in 1370.  They follow the Rule of Saint Augustine. There are today several different branches of Bridgettines.

History
The first monastery of the order was founded in 1369 at the former royal castle of Vadstena. St. Bridget's granddaughter, Lady Ingegerd Knutsdotter, was Abbess of Vadstena from 1385 to 1403. Upon her death on 14 September 1412, direct descent from St. Bridget became extinct. This opened the medieval concept of "Bridget's spiritual children", members of the order founded by her, to be her true heirs.

The order spread widely in Sweden and Norway, and played a remarkable part in promoting culture and literature in Scandinavia; to this is to be attributed the fact that the motherhouse at Vadstena, by Lake Vättern, was not suppressed till 1595 even though the Protestant Reformation had been widespread in Scandinavia. By 1515, with significant royal patronage, there were 27 houses, 13 of them in Scandinavia. Bridgettine houses soon spread into other lands, reaching an eventual total of 80.

In England, the Bridgettine monastery of Syon Abbey at Isleworth, Middlesex, was founded and royally endowed by King Henry V in 1415, and became one of the richest, most fashionable, and influential religious communities in the country until its Dissolution under King Henry VIII. Elizabeth Sander was imprisoned on a mission in England and one of the monks of the community, Richard Reynolds, O.Ss.S., was among the first members of the English clergy to be executed as traitors for his refusal to accept the Oath of Supremacy. He was canonized as a martyr by Pope Paul VI in 1970.

Syon Abbey was among the few religious houses restored during Queen Mary I's reign (1553–1558), when nearly twenty members of the old community were re-established there in 1557. Upon the accession of Queen Elizabeth I and the ensuing conflict between Catholics and the English Crown, the Bridgettine monastic community left England, first for the Low Countries, then, after many vicissitudes, to Rouen in France, and finally, in 1594, to Lisbon. The community remained in Lisbon (where the last monk of the community died), recruiting new members from England, until 1861, when they returned to England.

Syon Abbey in Devon continued as the only English religious community that had existed without interruption since pre-Reformation times. In 2004 the surviving medieval books of the monastic library were entrusted for safekeeping to the University of Exeter. Among the texts preserved was the Showing of Love by Julian of Norwich and The Orcherd of Syon, which translated Catherine of Siena's Dialogue. Syon Abbey's Tudor gatepost in marble, on which parts of St Richard Reynolds' body were placed, was brought by the nuns into their exile, and then returned with them to England. This was later given to the Church of the Blessed Sacrament in Exeter.

Virtually all the Northern European Bridgettine monasteries (the bulk of the order) were destroyed during the Reformation.

Currently active branches
As of 2013 there were 800 members. The distinctive part of the Bridgettine veil for the professed sisters is the crown, called the "Crown of the Five Holy Wounds". It has five red marks, one at each joint, to recall the Five Wounds of Christ on the Cross. The monks wear a red cross with the image of a Eucharistic host at the center on the right breast of their cloak. The order has its own proper Rite for the Canonical Hours, called the Office of Our Lady. Most houses of the order support themselves by providing bed and breakfast hospitality to guests at standard industry rates.

Medieval branch
The original medieval branch today consists of four independent monasteries:

  Maria Refugie Abbey in Uden, Netherlands
 Syon Abbey in Isleworth, England (abandoned in 2011)
   Birgittakloster in Altomünster Germany (abandoned in 2017)
 Pax Mariae Abbey in Vadstena, Sweden

Spanish branch
Marina de Escobar founded a Spanish branch in the 1630s, consisting only of nuns, following a slightly modified version of the St Bridget's Rule. It currently consists of four independent monasteries in Spain, four in Mexico and one in Venezuela.

Swedish branch
The largest branch of the Bridgettines today is the one founded by Saint Elizabeth Hesselblad, a nurse, on 8 September 1911, and consisting of religious sisters dedicated to providing hospitality for those in need of rest. It was fully approved by the Holy See on 7 July 1940, and currently consists of convents in Europe, Asia and North America.

The motherhouse of the order is located on the Piazza Farnese, close to the Campo de' Fiori, Rome, Italy, the house where Birgitta had once lived (see Santa Brigida in Rome).  On 28 October 2016, Fabia Kattakayam was selected as the order's new Abbess General.  She is the first person of Indian descent to serve in this position. As in all the houses of the order, this convent offers accommodation. Protestant services also are held in the crypt, as the sisters have ecumenical outreach as part of their charism. After the Reformation a printshop was set up to print Swedish-language Catholic works.

Controversy arose in 2002 over the treatment of the Indian sisters who form a large percentage of the order. This became public in 2002 when six Indian sisters from different houses of the order in Italy fled and approached the Benedictine Abbot of Subiaco. At the abbot's request, Bishop Silvio Cesare Bonicelli of Parma issued a special decree, permitting the fugitive sisters enter a monastery of Benedictine nuns. As a consequence, the abbot, was subsequently required to resign from office by the Holy See, a highly unusual event.

UK branch
Iver Heath, in Buckinghamshire, was the first foundation of the new branch of the Bridgettine Order in the UK and has been a house of prayer and provided hospitality since 1931. In 1999 Bridgettine sisters took up residence in a newly built convent at the Maryvale Institute in Birmingham.

St Bridget's Rule

The original Bridgettine Order was open to both men and women, and was dedicated to devotion to the Passion of Jesus Christ. It was a "double order" each monastery having attached to it a small community of monks to act as chaplains, but under the government of the abbess.

St Bridget's Rule stipulated:

The nuns were strictly enclosed, emphasizing scholarship and study, but the monks were also preachers and itinerant missionaries. The individual monasteries were each subject to the local bishop, and, in honor of the Virgin Mary, they were ruled by an abbess.

Brigittine monks

An innovative community of Brigittine monks is located in Amity, Oregon, at the Monastery of Our Lady of Consolation.  Founded on 16 March 1976, by Brother Benedict Kirby, O.Ss.S., it is the only Brigittine monastery of men in the world and the first since the nineteenth century when they were dispersed, largely due to the European wars. The monks here do not ordinarily receive Holy Orders, following the original pattern of monasticism.  The monastery has the canonical status of a priory sui juris (one which is autonomous) and is supported mainly through sales of their chocolate fudges and truffles.

Anglican Brigittines
The Most Holy Saviour Fraternity was founded in Mexico on 14 September 2012, and was confirmed by the bishop of the Anglican Diocese of the West, Mexico on 26 August 2013, in the city of San Luis Potosí.

See also

Katerina Lemmel
Mother Tekla Famiglietti
Societas Sanctae Birgittae
Pirita convent

References

External links

 Bridgettines of Rome, Italy
 Bridgettines of Vadstena, Sweden
 Bridgettines of Tallinn, Estonia
 Bridgettines of Amity, Oregon, USA

1350 establishments in Europe
Christian religious orders established in the 14th century
Double monasteries
Augustinian monks
Augustinian nuns
Bridgettine Order

Bridgettines


Wewelsfleth er en by og en kommune i det nordlige Tyskland, beliggende i Amt Wilstermarsch i den sydvestlige del af Kreis Steinburg. Kreis Steinburg ligger i den sydvestlige del af delstaten Slesvig-Holsten.

Geografi
Wewelsfleth ligger ved floden Stör, ved dens udløb i Elben. Udløbet er reguleret med Störsperrwerk. Bundesstraße B431 går gennem kommunen.

I kommunen ligger ud over Wewelsfleth, bebyggelserne Wewelsflether Uhrendorf, Kleinwisch, Humsterdorf, Beesen, Roßkopp, Großwisch, Hollerwettern og Dammducht. I kommunen lå også tidligere kunstnerkolonien Störort, der måtte vige da man opførte Störsperrwerk.

Historie

Den førstnævnte omtale af stedet kan findes i et dokument fra 1238, hvor stednavnet optræder som Weuelesflethe.

Stednavne med endelsen -fleth er karakteristiske i Elbmarsken. Fleete var Elbeens naturlige bifloder og tilløb. Disse vandløb er imidlertid for det meste forsvundet i middelalderen og kun bevaret i stednavne. Det oprindelige Wewelsfleth lå ved et sådant vandløb.

Stednavne med slutningen -fleth er sammensat med personnavne eller andre hovedord. Ordet Wewel kan spores tilbage til det saksiske navn Wibil, således at betydningen var "Wibils strøm". Wibil er i løbet af tiden blevet til Wevel og Wewel.

Den tidligere kirke stod allerede i 1340 ved Hollerwettern på yderdiget, men måtte nedbrydes og blev genopbygget 1593 ved landsbyen Humsterdorf på grund af den konstante trussel om stormflod.

I 1472 blev Henning von Wulf, chef for Wilstermarsch i Dammducht, fordrevet af kong Christian I, hans ejendom inddraget, og efterfølgende flygtede han til Ditmarsken, hvor han blev slået af indbyggerne.

Under Torstenssonkrigen 1645 led Wewelsfleth alvorligt.

Den 25. december 1717 indtraf en oversvømmelse.

Stedet havde et fattighus fra 1723.

Igen i 1751 og 1756 led hele sognet under stormfloder.

Wewelsfleth var i midten af 1800-tallet en ladeplads og vinterhavn med normalt 7-8 fods vanddybde og plads til 16-20 fartøjer. Byen havde omkring 1100 indbyggere. Blandt indbyggerne var 13 kroholdere, 9 høkere, 5 brændevinsbrændere, 3 ølbryggere, 7 bagere, 4 slagtere, 1 læderfabrikant, 2 smede, 8 snedkere, 3 malere, 1 hjulmager.

En skole havde 116 elever.

De hjemmehørende handelsskibes antal og læstedrægtighed i Wewelsfleth fremgår af nedenstående tabel:

Noter

Litteratur
 Johannes von Schrödèr: Topographie des herzogthums Holstein, des fürstenthums Lübek und der freien und Hanse-Städte Hamburg und Lübek; Zweiter Theil; Oldenburg 1841 (tysk)
 Johannes von Schrödèr: Topographie des herzogthums Holstein, des fürstenthums Lübek und der freien und Hanse-Städte Hamburg und Lübek; Erster Band; Oldenburg 1855 (tysk)
 Johannes von Schrödèr: Topographie des herzogthums Holstein, des fürstenthums Lübek und der freien und Hanse-Städte Hamburg und Lübek; Zweiter Band; Oldenburg 1856 (tysk)
 Fr. Thaarup: Tabeller til den Statistiske udsigt over den danske stat i begyndelsen af Aaret 1825; Kjøbenhavn 1825

Eksterne henvisninger

 Kommunens side på amtets websted
 Statistikamt Nord – Bevölkerung der Gemeinden in Schleswig-Holstein 4. Quartal 2014 (XLSX-Data) (Fortschreibung auf Basis des Zensus 2011)

Byer i Slesvig-Holsten
Kommuner i Slesvig-Holsten
Byer i Kreis Steinburg

Wewelsfleth


Moskovsko-kazanjska željeznica je željeznička pruga koja spaja ruski i tatarski glavni grad, odnosno gradove Moskvu i Kazanj.

Povijest
Godine 1890. osnovano je Društvo Moskovsko-kazanjske željeznice ("Jugoistočna željeznička pruga", rus. Юго-Восточная железная дорога), koje je na zahtjev ruske vlade dobilo zadaće o provedbi izgradnje pruge između dva grada prema nacrtima inženjera Nikolaja von Mecka i poticajima poduzetnika njemačkih korijena Karla Georga Ottona von Mecka.

Gradnja je započela 1891. i trajala do sredine 1894. godine. Prilikom izgradnje željeznice, u Kazanju je 1893. izgrađen i željeznički kolodvor za robni i putnički promet.

Sovjetsko ministarstvo željeznica izdvojilo je Moskovsko-kazanjsku željeznicu u poduzeće, koje je radilo sve do 1961., kad je pruga pripojena većoj, Gorkovskoj željezničkoj pruzi.

Pruga je elektrificirana u razdoblju između 1969. i 1971.

Izvori

Željezničke pruge u Rusiji

Moskovsko-kazanjska željeznica


Söğütlü, Sakarya ilinin bir ilçesidir. Nüfusu 2020 itibarıyla 14.203'tür.

Tarihçe
Söğütlü'nün tarihi MÖ 2340 tarihinde Akadlara kadar uzanır. Daha sonraları Hitit, Frigya, Lidya ve Kimmer medeniyetlerinin hakimiyeti altında kalan bölge MÖ 546 yılında Pers İmparatorluğuna geçti. Büyük İskender'in Persleri yıkmasıyla Makedonya İmparatorluğu'nun eline geçti. İskender'in ölmesiyle Helenistik dönem başladı. Bitinya Krallığı'nın elinde kalan bölge MÖ 63'te Doğu Roma İmparatorluğu hakimiyetine girdi.

Bu hakimiyet MS 6. yüzyılda Anadolu Selçuklularının eline geçti. Selçuklular yıkılınca İznik İmparatorluğu'na geçen Sögütlü civarını Orhan Gazi Osmanlılar'a katmıştır. Sakarya nehrinin sürekli yatağını değiştirmek ve bataklık sahalarla çevrili Söğütlü ovası yerleşmeyi güçleştirmiş ve günümüze zengin tarihi eserlerin ulaşmasını engellemiştir. Daha çok göçebelerin yaşadığı ve hayvanlarını otlattığı ova Osmanlı-Rus harbinde Bulgaristan, Romanya ve Yunanistan'dan gelen muhacirlerin bölgeye getirilmesiyle yerleşme anlam kazanmıştır.

Millî mücadele döneminde çeşitli çetelerin de etki alanında bulunan bölge köyleri Yunanların çekilmesi sırasında yıkımlara uğramıştır.

Daha önceleri bir nahiye merkezi iken, 20 Şubat 1956'da belediye statüsü alarak beldeye dönüştü. Söğütlü, 9.5.1990 tarihinde kabul edilen ve 20.5.1990 tarihinde yürürlüğe giren 3644 sayılı kanun ile ilçe oldu.

Her sene Temmuz ayının 3. haftası Tarım, Hayvancılık ve Süt Festivali düzenlenir.

Nüfus

Tarihî yerler
Harmantepe Kalesi

Kaynakça

Söğütlü


An Ornithidium nubigenum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Heinrich Gustav Reichenbach. An Ornithidium nubigenum in nahilalakip ha genus nga Ornithidium, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Ornithidium

Ornithidium nubigenum


Microtubulii (micro- + tub + -ul) reprezintă o componentă proteică a citoscheletului, fiind răspândiți în citoplasmă. Sunt polimeri de formă tubulară a tubulinei, și pot ajunge la o lungime de 50 micrometri. Sunt considerate structuri labile și dinamice, deoarece în celula vie există o organizare și o dezorganizare continuă a acestora. Diametrul exterior al unui microtubul este de aproximativ 24 nm, iar cel interior este de aproximativ 12 nm. Sunt întâlniți în citoplasma multor celule din organismele vii, de la unele bacterii și până la celulele eucariote. Microtubulii sunt formați din câte 13 așa-zise protofilamente, fiecare protofilament fiind obținut prin polimerizare unor dimeri proteici de alfa- și beta-tubulină.

Structură

În celulele eucariote, microtubulii sunt formațiuni lungi, cilindrice, goale la interior (canalul intern se numește "lumen"), formate prin polimerizarea dimerilor de α- și β-tubulină. Subunitățile de α și β-tubulină sunt aproximativ 50% identice în ceea ce privește conținutul de aminoacizi, și au o greutate moleculară de 50 kDa.

Rol
Microtubulii intervin în diferite procese celulare. Împreună cu filamentele intermediare și microfilamentele, formează citoscheletul. Microtubulii fac parte din structura internă a cililor și flagelilor, dar sunt implicați și în ceea ce înseamnă mișcare intracelulară (a veziculelor secretoare, a organitelor, a cromozomilor, de ei se leagă dineina și kinezina, etc).

Vezi și
 Filament intermediar
 Microfilament

Referințe

Anatomie celulară
Citoschelet

Microtubul


ශ්‍රී ලංකාව සහ ඉන්දියාව අතර දිගු කාලයක පටන් පවතින්නේ මිත්‍රශීලී සම්බන්ධතාවයකි. නමුත් ශ්‍රී ලංකාවේ ඇති වූ සිවිල් යුද්ධයේ සමහර කාරණා පිළිබඳ දෙරට අතර මතභේද පවතියි. ශ්‍රී ලංකාවේ ආසන්නතම අසල්වැසියා ඉන්දියාව වන අතර දෙරට එකිනෙක වෙන්වන්නේ පෝක් සමුද්‍ර සන්ධිය හරහායි. දෙරටම භූ ගෝලීයව දකුණු ආසියාව තුල උපක්‍රමශීලීව වැදගත් ස්ථාන වල පිහිටා තිබීම නිසා, ඉන්දියන් සාගරයේ පොදු ආරක්ෂක ඡත්‍රයක් (common security umbrella) නිර්මාණය කිරීමට දෙරටේම අවධානය යොමුව තිබෙයි. ඉතිහාසමය සහ සංස්කෘතිකමය වශයෙන්, ඉන්දියාව හා ශ්‍රී ලංකාව අතර වැදගත් සම්බන්ධතා පවතී. වර්ථමාන ශ්‍රී ලාංකිකයින්ගේන් 70% පමණ දෙනා ථේරවාදී බෞද්ධයෝ වෙති.

මුල් යුගය

ශ්‍රී ලංකාවේ පැරණි මූලාශ්‍ර වලට අනූව (දීපවංශය වැනි), ක්‍රිස්තු පූර්ව 4 වන සියවසේ දේවානම්පිය තිස්ස රජු සමයේදී ශ්‍රී ලංකාවට, ඉන්දියානු අශෝක අධිරාජයාගේ ගිහි කල පුත්‍රයෙකු වූ මිහිදු මහ රහතන් වහන්සේ විසින් බුදු ධහම රැගෙන ආ බව පැවසෙයි. මේ කාලයේදීම, සංඝමිත්තා මහ රහත් තෙරණිය විසින් ඉන්දියාවේ ශ්‍රී මහා බෝධියේ අංකුරයක් ශ්‍රී ලංකාවට වැඩම කරවීමත්, ලංකා රාජ්‍යය තුල බෞද්ධ සිද්ධස්ථාන ඉදිකිරීම ආරම්භ වූ බවත් සඳහන් වෙයි. ඒවා අතරින්, ඉසුරුමුණි විහාරය සහ වෙස්සගිරිය විහාරය අදටත් වැදගත් වන්දනාමාන ස්ථාන වෙයි.

ලෝකයේ අනෙකුත් සියළුම බෞද්ධ ජාතීන්ට වඩා, සංඝයා වහන්සේලා විසින් අඛණ්ඩව පවත්වා ගෙන ආ දීර්ඝ බෞද්ධ ඉතිහාසයක්, ශ්‍රී ලංකාව සතුව පවතියි. ලංකා රාජ්‍යය තුල බුදු ධහම දුර්වල වූ අවස්ථාවේදී, සංඝයා වහන්සේලා මියන්මාරය සහ තායිලන්තය යන රටවල සහයෙන් නැවතත් ථේරවාද බුදු ධහම ගොඩනංවා ගත් බව ඉතිහාසයේ දැක්වෙයි. ශ්‍රී ලංකාව තුල ථේරවාදී බුදු ධහම පිරිහීමට ලක්වූ අවස්ථා ලෙස, ශ්‍රී ලංකාව බටහිර ජාතීන්ගේ යටත් විජිතයක්ව පැවති යුගය සහ ශ්‍රී ලංකාවට මහායාන බලපෑම් එල්ල වූ යුගයන් හැඳින්විය හැක. 19 වන සියවසෙන් අනතුරුව ශ්‍රී ලංකාව තුල නැවතත් ථේරවාද බුදු දහම තහවුරු වීම සිදුවූ අතර, වර්ථමානය වන විටත්, එනම් වසර 2,600 කට වඩා වැඩි කාලයක් ථේරවාද බුදු දහම ශ්‍රී ලංකාව තුල අඛණ්ඩව සහ ජීවමානව පවතියි.

ශ්‍රී ලංකා සිවිල් යුද්ධයේ අසාර්ථක ඉන්දියානු මැදිහත් වීම
1970-1980 දශක කාලය තුලදී, ඉන්දියානු තමිල්නාඩුවේ වූ සමහර දේශීය සංවිධානයන්, ශ්‍රී ලංකාවේ දෙමළ කොටි ත්‍රස්ථවාදී සංවිධානය වෙත ආධාර සිදු කරන බවට විවිධ මූලාශ්‍ර ඔස්සේ තොරතුරු හෙලිවිය. 1987 කාලය තුලදී, වඩමාරච්චි ප්‍රහාර නිසා ශ්‍රී ලංකාවේ යුද්ධයට මැදි වූ දෙමළ වැසියන් හා කොටි ත්‍රස්ථ සාමාජිකයින් විශාල වශයෙන් ඉන්දියාවට පලා යාමත් සහ, ශ්‍රී ලංකා හමුදාව උතුරේ යාපනය හි බලය අත්පත් කර ගැනීමත් සමග, ඉන්දියාවද මෙම ගැටළුව කෙරේ සිය අවධානය සෘජුවම යොමු කිරීමට පියවර ගන්නා ලදී. මේ වන විට ශ්‍රී ලංකා හමුදාව යාපනයේ බලය තහවුරු කොට ගෙන තුබූ නිසා ඉන්දියාව විසින් එවන ලද සහනාධාර යාත්‍රාවක් ප්‍රතික්ෂේප කොට ආපසු හරවා යවන ලදී. මීට ප්‍රතිචාර දක්වමින් ඉන්දියානු රජය, ස්වෛරී රාජ්‍යයක් වූ ශ්‍රී ලංකාවේ ගුවන් සීමාව අනවසර ලෙස උල්ලංඝණය කරමින් ආහාර මළු ගුවනින් හෙළූ අතර එවැනි ක්‍රියාවක් සිදු කිරීම සම්බන්ධයෙන් ඉන්දියාව, ජාත්‍යන්තරය තුලදී දැඩි අප්‍රසාදයට පත්විය. පසුව 1987 දී ශ්‍රී ලංකාව සහ ඉන්දියාව අතර සිදුවූ සාකච්ඡා වලින් අනතුරුව, සිවිල් ගැටුම් නිමා කරනු වස් පලාත් සභා වලට බලය බෙදන ඉන්දු ලංකා ගිවිසුමේ 13වන සංශෝධනය ක්‍රියාත්මක කිරීමට දෙරට අවධානය යොමු කල අතර, එයට එකඟ වී අවි බිම හෙළන ලෙස දෙමළ කොටි සංවිධානයටද දැනුම් දුනි. 1987 ජුලි 27 ඉන්දු-ලංකා ගිවිසුම ක්‍රියාත්මක කල අතර 1988 නොවැම්බර් 17දී උතුරු නැගෙනහිර පලාත් සභාව පිහිටුවුණි. තවදුරටත් ක්‍රියාත්මක වෙමින් ඉන්දියානු රජය, ත්‍රස්ථවාදීන් නිරායුධ කිරීමට සහ ගිවිසුම් කටයුතු නිරික්ෂණය කිරීමට ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදාව ශ්‍රී ලංකාවට එවන ලදී.

අළුතින් බිහි කල උතුරු නැගෙනහිර පලාත් සභාව වෙත Eelam Peoples Revolutionary Liberation Front විසින් ඉදිරිපත් කල අපේක්ෂකයාව ප්‍රතික්ෂේප කරමින්, දෙමළ එල්ටීටීඊ සංවිධානය, එම තනතුර වෙනුවෙන් වෙනත් තිදෙනෙකුගේ නම් යෝජනා කරන ලදී. නමුත් එල්ටීටීඊ සංවිධානය විසින් ඉදිරිපත් කල එම නාමයෝජනා ඉන්දියාව විසින් ප්‍රතික්ෂේප කරන ලදී. මේ නිසා ගිවිසුම නොසළකා හරිමින් එල්ටීටීඊ සංවිධානය සිය ආයුධ ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදා වෙත භාරදීම ප්‍රතික්ෂේප කරන ලදී.

මෙහි ප්‍රතිපලයක් ලෙස දෙමළ කොටි සංවිධානය, ඉන්දියානු හමුදාව සමග ගැටුමක් නිර්මාණය කර ගනිමින්, ඔක්තෝම්බර් 8 වන දින ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදාව වෙත මාරාන්තික ප්‍රහාරයක් එල්ල කරන ලදී. මේ මාරාන්තික ප්‍රහාරයෙන් පසුව ඉන්දියානු රජය එල්ටීටීඊ සංවිධානය නිරායුධ කරනු වස්, ඔවුන් වෙත දිගින් දිගටම දරුණු ප්‍රහාර එල්ල කරන ලදී. මෙම ඉන්දියානු මෙහෙයුම ඔපරේෂන් පවන් ලෙස හඳුන්වන ලදී.

ජේ.  ආර්. ජයවර්ධන  මහතාගෙන් පසුව ජනපතිධූරයට පැමිණි රණසිංහ ප්‍රේමදාස මහතාගේ රජය, එල්ටීටීඊ සංවිධානය සමග රහස් සාකච්ඡා සිදුකර, ඉන්දියානු හමුදාව පලවා හරිනු වස් කොටි සංවිධානයට ආයුධ සහ මුදල් ආධාර දෙන ලදී.

යුධ අපරාද චෝදනා එල්ල වීම
එල්ටීටීඊ සංවිධානය වෙත ප්‍රහාර දියත් කල ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදාවන්ට, අහිංසක සිවිල් වැසියන් ඝාතනය කිරීම සම්බන්ධයෙන් යුධ අපරාධ චෝදනා එලල විය. වෛද්‍යවරු, හෙදියන් සහ රෝගීන් ඇතුළුව අහිංසක සිවිල් වැසියන් 70 කට වඩා පිරිසක් මරුමුවට පත් කල යාපනය ශික්‍ෂණ රෝහලේ සමූලඝාතනය ඉන් ප්‍රධාන තැනක් ගනියි.

එල්ල වූ යුධ අපරාධ චෝදනා

 1987 ඔක්තෝම්බර් 12 – යාපනය විශ්ව විද්‍යාල ප්‍රහාරයෙන් සිය හමුදා භටයින් 29 දෙනෙකු ඝාතනය වීමේ සිදුවීමට පලිගැනීමක් වශයෙන්, කොකුවිල් (Kokuvil) ගම්මානයේ අහිංසක සිවිල් වැසියන් 40 දෙනෙකු ඝාතනය කිරීම.

 1987 ඔක්තෝම්බර් 21 – දීපාවලී සමයේ, වෛද්‍යවරුන්, හෙදියන්, රෝගීන් ඇතුළු දෙමළ ජාතික කාර්ය මණ්ඩලයේ 68 දෙනෙකු යාපනය රෝහල තුලදී ඝාතනය කිරීම. පසු දිනයේ රෝහලට ඇතුළු වූ වෛද්‍ය සිවපදසුන්දරම් (Dr. Sivapathasuntharan) මහතාව ඝාතනය කිරීම.

 1987 නොවැම්බර් 21 – ත්‍රිකුණාමලයේදී, සිවිල් වැසියන් 7 දෙනෙකු ඝාතනය සහ 4 දෙනෙකුට තුවාල සිදුකිරීම.

 1989 අගෝස්තු – වැල්වටිතුරේදී (Velvettiturai), ශ්‍රී ලාංකික දෙමළ වැසියන් 64 දෙනෙකු ඝාතනය කිරීම.

 100 කට වැඩි දෙමළ සිවිල් වැසියන්ගේ මළ සිරුරු ප්‍රමාණයක් චුන්නාකම් (Chunnakam), මලකම් (Mallakam), උදුවිල් (Uduvil), මනිපෙයි (Manipay), මරුදන්මඩම් (Maruthanamadam) සහ ඉනුවිල් (Inuvil) ප්‍රදේශවලදී සොයා ගැනීම.– එම ඝාතන ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදා (IPKF) විසින් සිදු කල බව කියැවෙයි.

1988 ජාත්‍යන්තර ක්ෂමා සංවිධානයේ වාර්ථාවක(1987 ජනවාරි-දෙසැම්බර් කාලය), ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදා (IPKF) විසින් සිදුකල දූෂණ අපචාර සිදුවීම් 7 ක් ගෙනහැර දක්වා තිබෙයි.

 යුධ අපරාධ චෝදනා සම්බන්ධ වාර්තාවන්
Memorial for IPKF - Innocent People Killing Force By Dr. T. Somasekaram Retd. Surveyor General
Those Who Cannot Remember the Past are Condemned to Repeat It

ඉන්දියානු හමුදාවේ මෙම කුරීරු ඝාතන රැල්ලත් සමග, ශ්‍රී ලංකා දෙමළ ජනයා අතර ඔවුහූ දැඩි පිළිකුලට ලක් වූහ. එල්ටීටීඊ සංවිධානය සමග සිදුවූ මෙම ගැටුම් වලින් ඉන්දියානු හමුදාවට 1,000 කට වැඩි ජීවිත හානි ප්‍රමාණයක් සිදුවිය.

ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදාව ශ්‍රී ලංකාවෙන් ඉවත් වීම
ඉන්දු-ලංකා ගිවිසුම, ශ්‍රී ලාංකිකයින් අතර දැඩි දෝෂ දර්ෂණයට ලක්වීම නිසා, අලුතින් පත්වූ ශ්‍රී ලංකා ජනපති රණසිංහ ප්‍රේමදාස මහතා, ඉන්දියානු සාම සාධක හමුදා 1990 මාර්තු වන විට ශ්‍රී ලංකාවෙන් ඉවත් කිරීමට පියවර ගන්නා ලදී. 1991 මැයි 21 වන දින, එල්ටීටීඊ සංවිධානය, ඉන්දියාවේ තමිල්නාඩුවේදී එරට අගමැතිවරයා වූ රජිව් ගාන්ධි මහතාව මරාගෙන මැරෙන බෝම්බ ප්‍රහාරයකින් ඝාතනය කරන ලදී. එහි ප්‍රතිපලයක් ලෙස ඉන්දියාව 1992 දී එල්ටීටීඊ සංවිධානය, ත්‍රස්ථ සංවිධානයක් ලෙස ප්‍රකාශයට පත්කරන ලදී. ශ්‍රී ලංකා සිවිල් යුද්ධයේදී පාකිස්ථානය ශ්‍රී ලංකා රජයට සහය පල කරමින් අවි ආයුධ ලබා දීම සම්බන්ධයෙන් නොසතුටට පත් ඉන්දියාව කියා සිටියේ, මෙලෙස මිලිටරි ආධාර ලබා දීම ශ්‍රී ලංකාවේ සාම වැඩපිලිවෙලට බාධාවක් විය හැකි බවයි.

වාණිජ සබඳතා
ශ්‍රී ලංකාව සහ ඉන්දියාව සාර්ක් සංවිධානය, දකුණු ආසියා පාරිසරික සහයෝගීතා වැඩසටහන, දකුණු ආසියා වාණිජ එකමුතුව සහ බිම්ස්ටෙක් (BIMSTEC) යන සංවිධාන වල සාමාජිකයෝ වෙති. 2000 වසරේදී දෙරට නිදහස් වෙළඳ ගිවිසුමකට එළඹි අතර, එනිසා 2004 වන විට ඉන්දු-ලංකා වෙළඳ ගණුදෙණු ප්‍රමාණය 128% කින් වර්ධනය විය. 2006 වන විට එය සිව් ගුණයකින් වැඩිවූ අතර, දෙරට වෙළඳ ගණුදෙණු අගය අමෙරිකා ඩොලර් බිලියන 2.6 ක් පමණ විය. වර්ෂ 2000-2004 කාලය තුලදී, ඉන්දියාව ශ්‍රී ලංකාව වෙත සිදු කල අපනයන ප්‍රමාණය අමෙරිකා ඩොලර් මිලියන 618 සිට අමෙරිකා ඩොලර් බිලියන 1.319 දක්වා 113% ක ප්‍රමාණයකින් වැඩිවූ අතර, ශ්‍රී ලංකාව ඉන්දියාව වෙත සිදු කල අපනයන ප්‍රමාණය අමෙරිකා ඩොලර් මිලියන 44 සිට අමෙරිකා ඩොලර් මිලියන 194ක් දක්වා 342% පමණ ප්‍රමාණයකින් වැඩිවිය. ශ්‍රී ලංකාවේ ආනයන වලින් 14% ප්‍රමාණයක් ඉන්දියාවෙන් සිදුවන අතර ශ්‍රී ලංකාවේ අපනයන වලින් 3.6% ක් ඉන්දියාවට සිදු කෙරේ. රටවල් ද්විත්වයම දකුණු ආසියානු නිදහස් වෙළඳ ගිවිසුමේ (SAFTA) හවුල්කාරයෝද වෙති.

ඉන්දියාවේ ජාතික තාප බලශක්ති සංස්ථාව (NTPC), ශ්‍රී ලංකාවේ සාම්පූර් හි මෙගාවොට් 500 ක ධාරිතාවයක් සහිත තාප විදුලි බලාගාරයක් ඉදිකිරීමට නියමිතය.

ධීවර ගැටළුව

ශ්‍රී ලංකාව සහ ඉන්දියාව නාවික සැතපුම් 12 ක පමණ දුරකින් පෝක් සමුද්‍ර සංධිය හරහා වෙන්වී තිබෙයි. ශ්‍රී ලංකා හමුදාව විසින්, ශ්‍රී ලංකා මුහුදු තීරයේ නීති විරෝධීව මසුන් අල්ලමින් සිටි ඉන්දීය ධීවරයින් රාශියක් දිගින් දිගටම පසුගිය සමය තුලදී අත්අඩංගුවට ගනු ලැබූ අතර, ඉන්දියානු නාවික හමුදාවද ශ්‍රී ලංකා ධීවරයින් අත්අඩංගුවට ගෙන තිබෙයි. මෙම කරුණ වර්ථමානය වන විට දෙරට අතර රාජ්‍ය තාන්ත්‍රික මට්ටමේ ගැටළුවක් නිරිමාණය කිරීමට තරම් සමත්ව තිබෙන අතර ඉන්දියානු ධීවරයින්ට වෙඩි ප්‍රහාර එල්ල කරන බවට ඉන්දියානු පිරිස් ශ්‍රී ලංකා නාවික හමුදාව වෙත චෝදනා එල්ල කරයි.

මෙම ගැටළුව විසඳීම පිණිස දෙරට අතර සාකච්චා වටයක් 2014 ජනවාරි 27 වන දින තමිල්නාඩුවේ පැවැති අතර, ඊළඟ සාකච්චා වටය එම වසරේ මාර්තු 3 වනදා ශ්‍රී ලංකාවේ පැවැත්වීමට එහිදී තීරණය විණි. නමුත් ශ්‍රී ලංකා මුහුදු සීමාව උල්ලංගනය කල ඉන්දීය ධීවරයන්, ශ්‍රී ලංකාව විසින් නැවතත් අත්අඩංගුවට ගැනීමට විරෝධය පළකරමින් ඉන්දීය නියෝජිතයෝ මාර්තු 3 දින සාකච්චාවට සහ පසුව තීරණය කරගත් මාර්තු 25 දින සාකච්චා වටයටද නොපැමිණෙන ලදී.

මේවාද බලන්න
ශ්‍රී ලංකාවේ විදේශ සබඳතා

කරුණු

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැදි
Common gods, shared values thread India, Sri Lanka together

ඉන්දියාව
ශ්‍රී ලංකාව

ඉන්දු-ශ්‍රී ලංකා සබඳතා


Gregorovce este o comună slovacă, aflată în districtul Prešov din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 839 de locuitori. Se învecinează cu comuna Veľký Šariš.

Istoric
Localitatea Gregorovce este atestată documentar din 1248.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Gregorovce


Samoil Ungur (n. 1889, Unciuc, județul Hunedoara – d. 1937, Unciuc, județul Hunedoara) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia , organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918  ..

Biografie
A urmat școala primară, lucrând mai târziu în agricultură ca și plugar, dar și ca dascăl (cântăreț bisericesc) .

Activitatea politică
Ca deputat în Adunarea Națională din 1 decembrie 1918, Samoil Ungur a fost delegat al Cercului electoral Hațeg .

Recunoașteri

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8 8141-90-7.

Lectură suplimentară
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu-Mureș, 1993.
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998.
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015.

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918
 1 decembrie 1918, Marea Unire de la Alba Iulia. Mărturii, documente și semnificații
http://centenarulromaniei.ro/delegatii-alesi-ai-romanilor-din-transilvania-adunarea-nationala-1-decembrie-1918-alba-iulia

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
 Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1889
Decese în 1937
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia
Agricultori români

Samoil Ungur


Bertha Pallan Thurston Cody (fædd Parker; 30. ágúst 1907 – 8. október 1978) var bandarískur fornleifafræðingur, þjóðfræðingur og safnafræðingur af frumbyggjaættum (Abenakar og Senekar) sem varð þekkt fyrir rannsóknir sínar og uppgötvanir í Gifshellunum í Nevada og vinnu sína í Southwest Museum of the American Indian í Los Angeles í Kaliforníu.

Hún var dóttir leikkonunnar Beulah Tahamont og fornleifafræðingsins Arthur C. Parker. Faðir hennar var fyrsti forseti fagfélagsins Society for American Archaeology. Bæði hún og móðir hennar komu fram í vestrasýningum Ringling Bros. og Barnum & Bailey. Afi hennar var kvikmyndaleikarinn og Abenakahöfðinginn Elijah Tahamont "Dark Cloud". Bertha hóf feril sinn í fornleifafræði þegar hún gerðist aðstoðarkona Mark Raymond Harrington sem var eiginmaður frænku hennar. Rannsóknir þeirra á mannvistarleifum í Gifshellunum í Nevada árið 1930 voru á vegum Southwest Museum. Harrington kynnti þessar leifar sem elstu ummerki um mannabyggð í Norður-Ameríku. Bertha uppgötvaði sjálf hauskúpu risaletidýrs sem vakti mikla athygli og tryggði þeim aukið fjármagn.

Frá 1931 vann Bertha á Southwest Museum, fyrst sem ritari, en síðan sem aðstoðarfornleifafræðingur og þjóðfræðingur. Hún hafði enga formlega háskólamenntun. Hún gaf út fjölda greina í safntímaritinu Masterkey. Hún giftist þrisvar, fyrst Joseph Pallan sem hún átti með dótturina Wilma Mae árið 1925 en skildi svo við, síðan steingervingafræðingnum James Thurston sem lést skömmu síðar, og síðast leikaranum Iron Eyes Cody, en þau ættleiddu saman tvo drengi.

Bandarískir fornleifafræðingar
Bandarískir safnafræðingar
Bandarískir þjóðfræðingar

Bertha Parker Pallan Cody


An Connellia varadarajanii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Lyman Bradford Smith ngan Julian Alfred Steyermark. An Connellia varadarajanii in nahilalakip ha genus nga Connellia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Connellia

Connellia varadarajanii


Torben Guldberg (* 1975 in Hamburg, Deutschland) ist ein dänischer Schriftsteller.

Leben
Guldberg war Schauspieler, bevor er sich schriftstellerisch betätigte. Sein erstes in deutscher Sprache veröffentlichtes Buch war der Band Thesen über die Existenz der Liebe.

Veröffentlichungen
 in dänischer Sprache: Teser om eksistensen af kærlighed. Lindhardt og Ringhof. Kopenhagen 2008.
 Thesen über die Existenz der Liebe, aus dem Dänischen von Ulrich Sonnenberg. Fischer Verlag, Frankfurt am Main 2010, ISBN 978-3-10-027038-2.

Weblinks

 Webseite des Autors

Einzelnachweise

Autor
Däne
Geboren 1975
Mann

Torben Guldberg


Konstantin Totev, en Búlgaro: Константин Христов Тотев, (nacido el 24 de enero de 1927 en Bulgaria), es un exjugador búlgaro de baloncesto. Consiguió 1 medalla de plata en el Eurobasket de Bulgaria 1957 con Bulgaria.

Enlaces externos
Perfil en sports reference

Baloncestistas de Bulgaria
Nacidos en Veliko Tarnovo
Fallecidos en Sofía

Konstantin Totev


سافرون بوروز  ممثلة إنجليزية من مواليد 21 أكتوبر 1972. من افلامها بحر ازرق عميق و بيتر بان في سنة 2003.

مراجع

مواقع خارجية

أشخاص حصلوا على الجنسية الأمريكية
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من إستوك نوينغتون
أشخاص من سانت بانكراس (لندن)
فنانون ترفيهيون مثليون من الولايات المتحدة
فنانون ترفيهيون مثليون من إنجلترا
ممثلات أفلام أمريكيات
ممثلات أفلام إنجليزيات
ممثلات أمريكيات في القرن 20
ممثلات أمريكيات في القرن 21
ممثلات إنجليزيات في القرن 20
ممثلات إنجليزيات في القرن 21
ممثلات تلفزيون أمريكيات
ممثلات تلفزيون إنجليزيات
ممثلات ثنائيات الميول الجنسية
ممثلات مسرح أمريكيات
ممثلات مسرح إنجليزيات
ممثلات من لندن
ممثلون مثليون من المملكة المتحدة
ممثلون مثليون من الولايات المتحدة
ممثلون مثليون من إنجلترا
مهاجرون إنجليز إلى الولايات المتحدة
مواليد 1972
مواليد في لندن
نساء ثنائيات الميول الجنسية

سافرون بوروز


La Iglesia de Ichuac es un templo católico situado en la localidad de Ichuac, en la comuna chilota de Puqueldón en la Isla Lemuy, Región de Los Lagos, Zona Sur de Chile.

Forma parte del grupo de 16 iglesias de madera de Chiloé calificadas como Monumento Nacional de Chile y reconocidas como Patrimonio de la Humanidad por la Unesco.

Su construcción está hecha en madera y su santa patrona es la Virgen de la Candelaria, cuya fiesta se celebra el 2 de febrero.

Este templo es uno de los que componen la parroquia San Pedro Nolasco de Puqueldón, una de las 24 parroquias de la diócesis de Ancud.

Referencias

Ichuac
Monumentos Históricos de la Región de Los Lagos
Ichuac
Ichuac
Iglesias de Chile del siglo XIX
Arquitectura de 1880
Chile en 1880

Iglesia de Ichuac


An Gastrochilus sonamii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni S.Z. Lucksom. An Gastrochilus sonamii in nahilalakip ha genus nga Gastrochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gastrochilus

Gastrochilus sonamii


الصحراء الليبية هي صحراء تقع في شمال أفريقيا، وهي جزء من الصحراء الأفريقية الكبرى، وهي تشمل الصحاري الموجودة في شرق ووسط ليبيا وغرب مصر وشمال غرب السودان. وتغطي منطقة تصل إلي 1.100.000 كيلومتر مربع، بقياس 1000 كيلومتر من الشمال إلي الجنوب و1100 كيلومتر من الشرق إلي الغرب. ويطلق على الجزء الواقع داخل حدود مصر مسمى «الصحراء الغربية».

الصحراء في مجملها الأعظم غير مسكونة كما أنها عبارة عن سهل صخري كبير ويسمي «الحمادة» إضافة لجزء آخر يسمي «بحر الرمال العظيم»، يوجد بها 8 منخفضات رئيسية أهمها منخفض القطارة، كذلك يوجد بها واحات متعددة، ومن هذه الواحات واحة سيوة واحة الداخلة وواحة الخارجة في مصر وواحة الجغبوب، واحة الجفرة وواحة الكفرة في ليبيا التي ترتبط مياهها الجوفية بنفس المجري الذي يغذي واحة سيوة المصرية من واحة الفيوم في مصر، والتي تغذي من النيل.

يوجد بالصحراء مجموعة جبال أكاكوس والعوينات الشرقية وحمامات مليتة وحمام ستافت ومناطق صحراوية مثل أدهان أوباري وأدهان مرزق وأراضي صخرية مثل الحمادة الحمراء ومناطق بركانية خامدة مثل واو الناموس، والهروج السوداء.

استكشفت الصحراء الليبية بواسطة عدد من المستكشفين رغم أنها كانت ممراً لتجارة القوافل بين شمال أفريقيا والصحراء الكبري، كما كتب عنها ابن بطوطة في كتاباته، وفي العصر الحديث اشتهر من مكتشفيها أحمد حسنين باشا رئيس الديوان الملكي للملك فاروق الأول، والذي كشف جبل العوينات في 1924 م. وكتب عنها في كتابه الشهير «الواحة المفقودة». والألماني فريدريك جيرهارد روهلفس، توجد في الصحراء بعض الحيوانات البرية المعرضة للانقراض.
و يوجد بالصحراء الغربية في مصر المحاذية للحدود الليبية حوالي 3 ملايين لغم من بقايا الحرب العالمية الثانية.

مواضيع متعلقة
 الحرب العالمية الثانية
 ممر التعمير في الصحراء الغربية

أعلام
 أبو بكر يونس
 المعتصم القذافي
 معمر القذافي

مراجع

وصلات خارجية
 The Libyan Desert
 The complete text and photos of the discoveries of Ahmed Pasha Hassanein in the Libyan Desert, National Geographic Magazine, September 1924

ليبية
صحاري السودان
صحاري ليبيا
صحاري مصر

الصحراء الليبية


Talwar, de asemenea, scris talwaar și tulwar, este un tip de sabie din Subcontinentul Indian și se găsește în țările moderne din India, Pakistan, Bangladesh și Nepal.

Etimologia
Cuvântul talwar provine din Sanscrită (taravāri ,Sanscrită ), însemnând "o sabie cu două tăișuri".

Istoria
Aceasta are originea alături de alte săbii curbate, cum ar fi shamshir-ul persan, kilijul turc și pulwarul afgan, toate aceste săbii fiind inițial derivate din vechile săbii curbate dezvoltate în Asia Centrală turcică.

Caracteristici

Talwarul a fost produs în mai multe variante, cu diferite tipuri de lame. Unele lame sunt foarte neobișnuite, de la cele cu varf dublu (zulfikar) la cele cu lame masive (uneori numite tegha - de multe ori considerate a fi arma călăului, dar cu puține dovezi). Totuși, toate aceste lame sunt curbate (cu o curbură nu la fel de radicala ca la shamshir), iar marea majoritate a acestora au lame tipice unei săbii generalizate.

Multe exemple de talwar prezintă o creștere a curburii în jumătatea distală a lamei, comparativ cu curbura de lângă mâner. De asemenea, este relativ frecventă lărgirea lamei lângă varf (fara treapta spre spate a lamei caracteristică yelmanului kilijului). Profilul lamei sabiei britanice de cavalerie usoara modelul 1796 este similar cu unele exemple de talwar, și s-a sugerat că acesta a contribuit la designul sabiei britanice.

Un talwar tipic are o lamă mai lată decât un shamshir. Exemple târzii aveau de multe ori lame europene puse pe mânere indiene distinctive.Măciulia are de multe ori are un vârf scurt ieșind din centru, uneori, străpuns de un cablu pentru a fixa sabia de încheietura mâinii. Mânerul include o gardă simplă care are frecvent o apărătoare subțire de degete atașată. Mânerul este, de obicei, în întregime din fier, deși s-au găsit si mânere de alamă și argint, și este conectat de lamă printr-un puternic adeziv. Exemple mai ornate de talwar sunt decorate de multe ori cu aur sau argint cu o metoda numita koftgari.

Utilizare
Talwarul a fost utilizat atât de către cavalerie cât și de infanterie. Mânerul talwarului este strâns și discul proeminent al măciuliei se presează de încheietura mâinii dacă sunt făcute încercări de a taia ca o sabie convențională. Aceste caracteristici ale mânerului rezultă într-o prindere sigură și destul de inflexibilă a armei, forțând utilizarea variantelor mișcării eficiente de "tăiere trasa". Faptul că acesta nu are o curbură a lamei la fel de radicală cu cea a shamshirului indică faptul că acesta ar putea fi folosit pentru împuns cât si pentru tăiat. Vârful ascuțit atașat de măciulie poate fi folosit pentru a lovi adversarul în circumstanțele unei lupte foarte apropiate, atunci când nu se poate folosi tăișul.

Galerie

Note

Vezi și
 Sabre
 Shamshir
 Kukri
 Pulwar

Săbii

Talwar


6199 Yoshiokayayoi este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
6199 Yoshiokayayoi este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Dynic de Atsushi Sugie. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,59 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 12,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 6001-7000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1992
Centura de asteroizi

6199 Yoshiokayayoi


Sorokpolány é um município da Hungria, situado no condado de Vas. Tem  de área e sua população em 2015 foi estimada em 797 habitantes.

Localidades de Vas (Hungria)

Sorokpolány


George Walton Lucas Jr. (d. 14 Mayıs 1944, Modesto), Amerikalı film yapımcısı, yönetmen ve yazardır. Yıldız Savaşları (Star Wars) ve ardından (Steven Spielberg ile birlikte) Indiana Jones serilerini yarattı. Steven Spielberg gibi dünyanın yaşayan en büyük yönetmenlerinden biri olarak kabul edilmektedir.

Güney Kaliforniya Üniversitesi'nde sinema okumaya karar veren Lucas, bu dönemde çektiği kısa filmlerden biri olan THX-1138: 4EB (Electronic Labyinth) ile Amerikan Ulusal Öğrenci Filmleri Festivalinde büyük ödülü kazandı. Bunun sonucunda da Warner Brothers yapım şirketinde staja başladı.

Burada Francis Ford Coppola'nın yönettiği "Finian'ın Gökkuşağı - Finian's Rainbow" 'un (1968) çekimlerine katıldı. Coppola ile arkadaşlıkları da böylece başladı. Birlikte 1969 yılında American Zoetrope adıyla bir şirket kurdular. Yaptıkları ilk iş de THX-1138: 4EB'nin uzun metrajlı versiyonu oldu. Warner Brothers'ın finanse ettiği film gişede başarı getirmedi.

Coppola, "Baba (1972)"  filmi için çalışmaya başlayınca George Lucas kendi şirketi olan Lucasfilm Ltd.'i kurdu.

1973'te senaryosunu  yazdığı, kendi hayatından da kesitler taşıyan American Graffiti'yi yönetti. Sadece 780.000 dolar bütçe ile çekilen, 50 milyon dolar gişe yapan bu filmle Altın Küre ödülünü kazandı. En İyi Film, En İyi Yönetmen, En İyi Senaryo dahil olmak üzere 5 dalda Oscar'a aday oldu.

Aynı yıl, Flash Gordon ve Maymunlar Cehennemi'nden etkilenerek, Yıldız Savaşları'nın senaryosunu yazmaya başladı.

1975'te bu film için gerekli olan görsel efektlerin yaratılacağı ILM (Industrial Light & Magic) şirketini kurdu. Star Wars projesi birkaç stüdyo tarafından reddedilse de sonunda Twentieth Century Fox tarafından kabul edildi.

Yönettiği filmler
 Yıldız Savaşları: Bölüm III - Sith'in İntikamı (film)  - Star Wars Episode III: Revenge of the Sith (2005)
 Yıldız Savaşları: Bölüm II - Klonların Saldırısı (film)  - Star Wars Episode II: Attack of the Clones (2002)
 Short Chaos 10 (2000)
 Yıldız Savaşları: Bölüm I - Gizli Tehlike (film) - Star Wars Episode I: The Phantom Menace (1999)
 Captivated '92: The Video Collection (1991) "Rush, Rush" videosu
 Yıldız Savaşları: Bölüm IV - Yeni Bir Umut (film)  - Star Wars Episode IV: A New Hope (1977)
 American Graffiti (1973)
 THX 1138 (1971)
 THX 1138:4EB (1970)
 Making of 'The Rain People', The (1969)
 Filmmaker (1968)
 6-18-67 (1967)
 Anyone Lived in a Pretty How Town (1967)
 Emperor, The (1967)
 1:42:08: A Man and His Car (1966)
 Freiheit (1966) (as Lucas)
 Herbie (1966)
 Look at Life (1965)

Kaynakça

Dış bağlantılar

1944 doğumlular
Stanislaus County doğumlular

Amerikalı film yönetmenleri
Amerikalı film yapımcıları
Amerikalı Budistler
Güney Kaliforniya Üniversitesinde öğrenim görenler
Young Artist Ödülü sahipleri
Amerikalı dolar milyarderleri
Yıldız Savaşları
Yaşayan insanlar
En İyi Senaryo Saturn Ödülü sahipleri
Kaliforniya doğumlu senaristler
New York Film Eleştirmenleri Birliği Ödülü sahipleri
New York Film Eleştirmenleri Birliği En İyi Senaryo Ödülü sahipleri
Irving G. Thalberg Anı Ödülü sahipleri
BAFTA Los Angeles Britanya Ödülleri sahipleri
BAFTA Ödülü sahipleri

George Lucas