Dejan Stefanović (n. 28 octombrie 1974) este un fost fotbalist sârb.

Tinerețe
Când era mic, Stefanovic a susținut-o pe Milan și pe fundașul ei, Franco Baresi, care l-a inspirat să devină fotbalist.

Cariera

Steaua Roșie Belgrad
Stefanovic și-a început cariera în orașul său de natal la Dinamo Vranje, după care a semnat cu Steaua Roșie Belgrad. În perioada în care juca aici s-a făcut remarcat și a primit o convocare din partea Federației  Iugoslave,de fotbal, Stefanovic debutând la națională la  vârstă de 20 de ani, împotriva Hong Kong-ului în ianuarie 1995.

Sheffield Wednesday
În sezonul 1995-1996, clubul englez Sheffield Wednesdayi i-a adus pe Stefanovic și compatriotul său, atacantul Darko Kovačević. Stefanovic a costat 2 milioane de lire sterline. Cu toate acestea, Stefanovic a fost mai mult rezervă

Vitesse
În august 1999, Stefanovic s-a transferat la olandez Vitesse alături de trei dintre compatrioții săi: portarul Dragoslav Jevrić, mijlocașul Nenad Grozdić și atacantul Dejan Čurović. Stefanović a petrecut patru ani la club, devenind căpitan în acea perioadă. La Vitesse a jucat 13 meciuri de Cupa UEFA.

Portsmouth
La începutul sezonului 2003-2004, Stefanovic s-a întors în Anglia la echipa de Premiership Portsmouth pentru 1,85 milioane de lire sterline. A devenit prima alegere de fundaș în timpul primului sezon al clubului în prima ligă și a jucat titular în stagiunea 2004-2005, câștigând premiul de "Jucător al sezonului". Antrenorul lui Portsmouth, Alain Perrin, i-a acordat banderola de căpitan pentru  sezonul 2005-06, deși a început să joace mai slab și să se plângă în presă, lucru care nu a fost apreciat de suporteri, El a mărturisit că "nu dă 100%" sub Perrin din cauză că nu îi place antrenorul francez, criticile fiind privite drept neprofesioniste de către unii fani.

Fulham
În august 2007, clubul scoțian Rangers  și-a manifestat interesul pentru aducerea lui Stefanović dar a semnat cu Fulham.

Norwich City
După ce a petrecut mai puțin de un an la Craven Cottage, Stefanovic a coborât o divizie pentru a juca la Norwich City cu care a semnat un contract pe 2 ani pe 18 iulie 2008.

La 1 septembrie 2009, și-a reziliat contractul de comun acord.

Retragerea și întoarcerea la fotbal
Stefanović s-a retras la sfârșitul anului 2009 din cauza unei accidentări la genunchi. El a rămas în Anglia, trăind în zona Portsmouth și a declarat că visează să o antreneze pe Portsmouth într-o zi.

La 7 octombrie 2010, Stefanović sa alăturat echipei Havant & Waterlooville ca antrenor-jucător.

Controverse
În septembrie 2006, Stefanovic a stârnit niște când a spus că-și va arunca pașaportul său sârbesc de îndată ce va primi pașaportul său britanic, deoarece nu se mai simte ca un sârb.

La națională
Stefanovic a jucat pentru Serbia și Muntenegru, naționala la care a fost convocat pentru prima dată în 1995 (țara era atunci cunoscută sub numele de Iugoslavia, care s-a destrămat și din care a rămas Serbia și Muntenegru în 2003). El a jucat 20 de meciuri la națională. Stefanović s-a retras de la națională în 2004.

Referințe

Fotbaliști ai Premier League
Fotbaliști ai Fulham FC
Fotbaliști ai Portsmouth FC
Fotbaliști ai Sheffield Wednesday FC
Fundași
Fotbaliști sârbi
Oameni în viață
Nașteri în 1974

Dejan Stefanović


الأبجدية المقدونية (مقدونية:Македонска азбука؛ أي ماكدونسكي أزبكُا) هي الأبجدية السيريلية المستعملة لكتابة اللغة المقدونية.

تم وضع الهيئة القياسية للأبجدية المقدونية في عام 1944 على يد المختصين في الجمهورية المقدونية الاشتراكية (من بعد ذلك جزء من يوغوسلافيا) بعد التحرر من النازيون في الحرب العالمية الثانية. الأبجدية شابهت، وتأثرت بالأبجدية الصربية، واستعملت نفس الصوائت التي وضعها فوك كارادجتش وكرستي ميسريكوف.

وقبل وضع الهيئة القياسية، استعملت المقدونية نسخة مختلفة من النظام السيريلي، متأثرة بالأبجدية البلغارية، و السيريلية المبكرة أو والصربية.

الأبجدية
أسفل هذا النص يوجد يوجد جدول يوضح الحروف الكبيرة والصغيرة في الأبجدية، بجانب الأصوات النظيرة بالعربية:

انظر أيضا
 لغة مقدونية
 أبجدية سيريلية صربية
 أبجدية سيريلية

مصادر

 Стојан Киселиновски "Кодификација на македонскиот литературен јазик", Дневник, 1339, сабота, 18 март 2006. (بالمقدونية)

وصلات خارجية
 أومنيگلوت - أبجدية مقدونية
 استمع إلى أصوات الأبجدية المقدونية

أبجدية سيريلية
أنظمة كتابة مع رموز 4 حروف بإيزو 15924
استحداثات 1945
تأسيسات سنة 1944 في جمهورية مقدونيا الاشتراكية
تأسيسات سنة 1945 في جمهورية مقدونيا الاشتراكية
لغة مقدونية

أبجدية مقدونية


ألبوم نوال 94 هو أحد ألبومات الفنانة نوال الكويتية واحتوى على خمسة أغاني وقد صدر في عام 1994.

قائمة الأغاني
 «يا منى الروح»
 «يا فاتح»
 «نور عيني»
 «كل صورة»
 «أنا من شوفتك»

ألبومات 1994
ألبومات نوال الكويتية

نوال 94


مدينة في بلاد الإغريق القديمة وميناء في شرق بيوتا سميت على هذا النحو لوجود معبد فيها لأبولون يماثل معبده في ديلوس في الحروب البلوبونيزية انتصر هناك البيونيون على الأثنين (424 ق م) في معركة اشترك فيها سقراط وفي 192ق م انتصر هناك انطيوخوس الثالث الثالث على قوة روماني .

مراجع

أماكن مأهولة سابقا في اليونان
مستعمرات يونانية
مواقع أثرية في اليونان

دليوم (اليونان)


Giresun, fındığı ile tanınan ve Karadeniz Bölgesi'nin doğusunda yer alan il. Kirazın bütün dünyaya buradan yayıldığı kabul edilir. Karadeniz'e kıyısı olan Giresun doğudan batıya Trabzon, Gümüşhane, Erzincan, Sivas ve Ordu illeriyle çevrilidir. Trafik numarası 28'dir. Yerli halkın çoğunluğunu Çepniler oluşturur. 1500'lü yıllardaki Osmanlı Tahrir Defterlerinde yöreye Vilayet-i Çepni de denmektedir.

Giresun ili, Mustafa Kemal'in 19 Mayıs 1919'da Samsun'a çıktıktan sonraki dönemde olan kişisel muhafızlarının (Topal Osman ve Silah Arkadaşları) memleketi olan bir ildir. Şehir, Aksu ve Batlama vadileri arasında denize doğru uzanan bir yarımada üzerinde kurulmuştur, tam karşısında Karadeniz'in bir adası olan Giresun Adası (Aretias) vardır. Giresun ili 1920 yılına kadar Trabzon iline bağlı kalmış, bu tarihte müstakil sancak, 1923 yılında ise il olmuştur. 1923 yılında Giresun ili; merkez, Tirebolu ve Görele ilçesi ile bunlara bağlı Bulancak, Keşap ve Espiye bucaklarından ibaretti. 1933 yılında Şebinkarahisar'ın illiğinin kaldırılması ile Şebinkarahisar ve Alucra ilçeleri de Giresun'a bağlanmıştır. 1934 yılında Bulancak, 1945 yılında Keşap, 1957 yılında Espiye, 1958 yılında Dereli, 1960 yılında Eynesil, 1987 yılında Piraziz ve Yağlıdere, 1992 yılında Çanakçı, Güce, Doğankent ve Çamoluk ilçelerinin kurulması ile ilçe sayısı 16 olmuştur.

İsminin kökeni
Giresun isminin kökeni hakkında üç rivayet vardır. Rivayetlerden birincisi; "Kerasus" kelimesinden gelmektedir. Birinci rivâyete göre bu isim, "Kerasus"ta bol miktarda yetişen kirazdan gelmiştir. İkinci rivâyete göre ise; Giresun denize doğru uzanan bir yarımadanın üzerine kurulmuştur. Bu yarımadanın şekli de boynuza benzemektedir. İşte bu sebepten Yunancada boynuz anlamına gelen "Keras"dan türemiştir. Üçüncü rivayet ise Spartaküs isyanını bastıran ünlü Romalı General Kerasusa atfen verilmiş olmasıdır.

Tarihçe
Giresun, bir Miletos kolonisi olarak kurulmuştur. Yunanca adı "Kerasus"dur. İsminin, yabani kiraz ağaçlarından dolayı "Kiraz diyarı" olabileceği söylenir.

Giresun, 1397 yılında Türkmen beyi Emir Oğlu Süleyman Bey tarafından fethedilerek Türk yurdu haline getirilmiş olup, Eski Türklerde adı Vilayet-i Çepni'dir. Vilayet-i Çepni güneyde Gümüşhane/Koyulhisar, Gürgentepe; doğuda Beşikdüzü Abdal Musa (Sis) dağının etekleri, Kürtün hattı iç kesimlere yayılan bölgedir. Türkmen boylarından olan Çepnilerin buraya Horasan'dan tarihi İpek Yolu'nun Gümüşhane, Kürtün civarındaki gümüş madenlerinin ve limanların güvenliğini sağlamak üzere gönderilmiş olabileceği belirtilmektedir.

Giresun Çepnileri makamı Güvendi yaylasında bulunan Güvenç Abdal'ın müridleriydiler. Giresun merkezi, 1397 yılından bu yana düşman işgali görmemiştir.

Coğrafya
Giresun yeryüzü şekilleri bakımından engebeli bir görünüşe sahiptir ve dağlar, vadiler ve dik kıyılar geniş yer kaplamaktadır. Karadeniz kıyısı boyunca uzanan oldukça dar ve alçak düzlüklerden oluşan bir kıyı şeridi ile güneyde Kelkit Çayı Vadisi arasını kaplayan Giresun Dağları şehrin yeryüzü şekillerinin çatısını meydana getirir. Kıyıdan 50–60 km içeride, kıyıya paralel olarak yükselen bu dağların ortalama yüksekliği 2000 metredir.

Bazı yerlerde 3000 m'yi aşan Giresun Dağları'nın en önemli yükseltileri şunlardır: Abdal Musa Tepesi (3.331 m), AkılBaba 3300, Cankurtaran Tepesi (3.278 m), Gâvur Dağı Tepesi (3.067 m), Küçükkor Tepesi (3.044 m), Karagöl Dağları üzerindeki Karataş Tepesi (3.107 m) ve Kırkkızlar Tepesi (3.040 m). Kıyıya paralel olarak yükselen bu dağlar üzerinde, kıyı ile iç kesimler arasındaki ulaşım, Şehitler (2.350 m), Eğribel (2.200 m) geçitlerinden, Kurtbeli Mevkii'nden (1760 m) ve ilçelerin yayla yollarından sağlanır.

Şebinkarahisar, Alucra ve Güce ilçelerini içine alan ve daha az engebeli olan güney kesiminde ortalama yükseklik 1000-1500 metre civarında olup arazi Kelkit Vadisi'ne doğru eğimlidir.

Giresun'un güneyini kuşatan dağlar kuzeye ve güneye doğru alçalarak belirli yerlerde düzlükler oluşturur. 1750-2200 metre yükseklikteki bu düzlüklerde pek çok yayla vardır. Giresun Dağları üzerindeki bu yaylaların başlıcaları Kümbet, Kulakkaya, Bektaş, Tamdere, Karagöl, Eğribel, Kazıkbeli, Çakrak, Paşakonağı, Karaovacık ve Sisdağı yaylalarıdır. Espiye ilçesinin düzenlemiş olduğu yayla şenlikleri vardır.

Yönetim

İllerde protokolde ilk sırada yer alan Vali, merkezi yönetimi temsil eder ve Cumhurbaşkanı tarafından atanır. Büyükşehir dışındaki illerde yerel yönetim, şehirler düzeyindedir. Belediye Başkanı, belediye sınırları içinde kalan seçmenin oy çokluğu ile seçilir. Ayni seçmen İlçe Belediye Meclisi için de oy kullanarak ilçelerin belediye meclislerini oluşturur. İldeki bütün seçmenler ayrıca il genel meclisi için de oy kullanarak, İl Genel Meclisinin oluşumunu sağlarlar.

İl genel meclisi ve belediye meclisi üyelikleri için yapılan seçimlerde, onda birlik baraj uygulamalı nispi temsil sistemi, belediye başkanlığı seçiminde ise çoğunluk sistemi uygulanır İl genel meclisi ve belediye meclisi üye sayıları ilçe nüfusuna göre, kontenjandan kalan sayıların partilere dağılımı ise D'Hondt Sistemine göre belirlenir (Kanun:2972-Madde:23)

İl Genel Meclisi, İl Özel İdaresinin karar organıdır, başkanını üyeleri arasından gizli oyla seçer. Ayrıca, İl Genel Meclisi kendi içinden gizli oyla bir yıl görev yapacak 5 kişilik İl Encümeni'ni seçer.

Merkezi yönetim, Vali ve İl Müdürlerinden oluşur. İl Özel İdaresi (İl Genel Meclisi ve İl Encümeni) seçilmişlerden oluşur, ancak Vali başkanlığında görev yapar. Yerel yönetim ise belediye başkanları ve belediye meclislerinden oluşur.

Giresun Valisi, 1973-Korgan doğumlu Mehmet Fatih SERDENGEÇTİ'dir. Ağustos 2023/376 sayılı kararla İçişleri Bakanlığı Personel Genel Müdürü iken atanmıştır.

Giresun Belediye Başkanı, 1972-Dereli doğumlu Av. Aytekin Şenlikoğlu (AK Parti), 31 Mart 2019 seçimlerinde %48,86 oy oranıyla seçilmiştir.

2019 Türkiye yerel seçimleri sonuçlarına göre Giresun İl Genel Meclisi üye sayısı, 28 AK PARTİ, 7 CHP  ve 5 MHP olmak üzere 40'tır.

2018 Genel seçimleri sonucu, Giresun'u temsilen TBMM'ye AKP'den 3 milletvekili (Cemal Öztürk, Kadir Aydın, Sabri Öztürk) ve CHP'den 1 milletvekili (Necati Tığlı) seçilmiştir.

İlçeler
2016 TÜİK verilerine göre ilde merkez ilçe ile beraber 16 ilçe, 8 belde ve 551 köy vardır.

İlçeler:
 Alucra
 Bulancak
 Çamoluk
 Çanakçı
 Dereli
 Doğankent
 Espiye
 Eynesil
 Görele
 Güce
 Keşap
 Merkez
 Piraziz
 Şebinkarahisar
 Tirebolu
 Yağlıdere

Nüfus

Güncel Nüfus Değerleri (TÜİK 6 Şubat 2023 verileri )

Giresun ili nüfusu: 450,862'dir. Bu nüfusun % 72,23'ü şehirlerde yaşamaktadır (2022 sonu). İlin yüzölçümü 7.025  km2'dir. İlde  km2'ye 64 kişi düşmektedir. (Bu sayı Merkezde 387'dir.) İlde yıllık nüfus artış oranı %0,16 olmuştur. Nüfus artış oranı en yüksek ve en düşük ilçeler: Doğankent (% 3,13)- Yağlıdere (-% 4,08)

06 Şubat 2023 TÜİK verilerine göre merkez ilçeyle beraber 16 İlçe, 24 belediye, bu belediyelerde 199 mahalle ve ayrıca 553 köy vardır.

İlin yıllara göre nüfusları

Kültür
Yöre halkı büyük şehirlere göçe başladığından beri eski gelenekleri az da olsa terk etme yolunu tutmuştur. Ancak büyük çoğunluk eski Karadeniz, göreneklerine bağlıdır. Bu gelenek ve görenekler çoğunlukla eski söylentilere dayanır. Karadeniz kültürü etkisini hala göstermektedir sözlü olarak. Müzik ve folklorde bunu görmek mümkündür.

Her yıl Mart ayının 14'ünde yılbaşı tutulur. O sabah erkenden kalkılır, deniz veya akarsudan su alarak eve gelinir ve sağ ayak ile eşikten geçilerek eve girilir. Su evin dört bir tarafına serpilir. Eğer hayvanlar varsa onların üzerine de serpilir. O gün kimse evine uğursuz gelir diye misafir kabul etmez, ancak ayağı denenmiş birisi varsa o eve çağrılır. Gelen kişi sağ ayağını içeriye atar, "Yeni yılınız hayırlı olsun, martınızı bozuyorum" der, o gece evde ısırgan veya paça pişirilir, içine yeşil boncuk atılır. Bunları yerken boncuk kimin ağzına gelirse o yıl bu şahıs ekine başlar, aile içerisinde bol rızıklı kabul edilir.

Yine Mart'ın 14'ünde gün tutulur. Mart'ın 14'ü, Mart'ın 15'i, Nisan 16'sı, Mayıs vb. aylar olarak adlandırılır. O günlerdeki havanın durumuna göre o ayların nasıl geçeceği hakkında fikir yürütülür.

5-6 Mayıs'ta Eski Türkmen adeti olan Hıdrellez tutulur. Bugün Hızır ve İlyas'ın bir araya geldiğine ve artık kış ayının bitip güzel günlerin geleceğine inanılır ve Göktanrı'ya en yakın yerlerde yani yüksek tepelerde kutlamalar yapılır. Akşamdan 3-5 genç kızlar niyet tutarak bir gül ağacının dibine yüzüklerini gömerler. Sabahleyin mani okuyarak onları çıkarırlar. Söylenen maninin manasına göre talihlerini denerler.

Ramazan'da çocuklar Dımbılçı denen bir grup oluşturup maniler söyleyerek iftardan sonra evlerin kapılarını çalarlar ve hediyeler toplarlar.

Cenazelerde talkım veriler kırk ve elli ikinci günlerde dualar okutulur. Eski zamanlarda zengin ve hatırlı şahısların mezarlarının başında ilk 3 veya 7 geçe kandil yakılırdı. Şehrin birçok yerlerinde Kutsal ocak yerleri bulunur. Ocak yerlerinde Dilekler tutulur, hastalara şifa, dertlere devalar aranır. Ateş kutsaldır, su dökülmez.

Ulaşım
Giresun'da şehir içi ulaşım dolmuşlar ile sağlanır. Şehirler arası yolculuklarda terminallerden kalkan otobüsler mevcuttur ve hemen hemen her şehre otobüs bulmak mümkündür. Ordu-Giresun Havalimanı'ndan kalkan uçaklar ile şehirler arası yolculuk ve uluslararası yolculuk yapılabilmektedir. Ayrıca Ordu'ya her 20 dakikada bir, Trabzon'a her yarım saat başı dolmuş bulunmaktadır.

Konum

Üniversiteler
 Giresun Üniversitesi

Spor

2021-22 Sezonundan itibaren,  Giresunspor Süper Lig'de tekrar mücadeleye başlamıştır. Hentbol kadınlar 1.ligde Görele Belediyesi Giresun  GSK süper lige çıkmıştır. Voleybol kadınlarda 1957 Espiyespor 2.lige çıkmıştır. BAL 'da  1926 Bulancakspor ve Görelespor ligde kalmışlardır. Voleybol erkekler 1.ligde Bulancak Belediyesi küme düşmüştür. Futbol kadın 3.ligde 1 takım, basketbol, voleybol, hentbol bölgesel liglerinde toplam 6 takım daha vardır.

Ziraat Türkiye Kupası'nda Giresunspor, 5.turda Fenerbahçe'ye elenmiştir. Hentbol Kadınlar Türkiye Kupası'nda Görele Belediyespor, 2.tur grubunda elenmiştir.

Önemli spor tesisleri: Çotanak Stadyumu (spor kompleksi)(22.028
), 19 Eylül Spor Salonu (1.500), Giresun Olimpik Kapalı Yüzme Havuzu (1.500).

Kardeş şehirler
  Sagae, Japonya (21.11.1989)
  Taganrog, Rusya (10.10.1995)
  Şeki, Azerbaycan (12.03.2001)
  Urmiye, İran (07.02.2008)
  Kalmar, İsveç (05.03.2008)
  Gemlik, Türkiye (18.02.2009)
  Tekirdağ, Türkiye (06.12.2012)
  Çanakkale, Türkiye (05.11.2014)
  Batonyterenye, Macaristan (04.02.2015)
  Polatlı, Ankara(14.09.2015)
  La Louviere, Belçika (03.02.2016)
  Ulgi, Moğolistan (03.02.2016)
  Alba, İtalya (02.02.2017)

Ayrıca bakınız
 Giresun ilindeki yerleşim yerleri listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Giresun Valiliği
 Giresun Belediyesi
 Meclis Tutanaklarıyla Giresunun İl Oluşu

Giresun (il)


A Barragem Eujácio Simões (antes nomeado Açude Landulfo Alves) é uma represa formada pela confluência de dois pequenos rios que, juntos, formam o rio Jacaré, na cidade brasileira de Barra do Mendes, estado da Bahia.

É formado pela confluência do Rio do Meio e pelo Riacho dos Milagres, que integram a Bacia do São Francisco.

Foi construído pelo Departamento Nacional de Obras Contra a Seca (DNOCS), inaugurado em 1954 como "Açude Público Barra do Mendes", ainda pertencente ao município de Brotas de Macaúbas, "com capacidade de 1.000.000 m³". Em 1956 o governo federal liberou verbas para a "restauração" do açude.

Em 2021, com as fortes chuvas que marcaram o verão baiano naquele ano, o açude veio a transbordar, algo que não era visto em mais de duas décadas.

Barragens da Bahia
Barra do Mendes
Hidrografia da Chapada Diamantina

Barragem Eujácio Simões


The Ballad of Genesis and Lady Jaye est un documentaire français réalisé par Marie Losier et sorti en 2011.

Synopsis

Fiche technique
 Titre : The Ballad of Genesis and Lady Jaye
 Réalisation : Marie Losier
 Scénario : Marie Losier
 Photographie : Marie Losier
 Son : Marie Losier
 Montage : Marie Losier et Marc Vives
 Musique : Bryin Dall
 Production : Steve Holmgren - Marie Losier - Charlotte Mangin - Martin Marquet
 Distribution : Épicentre Films
 Pays d'origine :
 Genre : documentaire
 Durée :
 Date de sortie : France -

Distribution
 Genesis Breyer P-Orridge
 Lady Jaye Breyer P-Orridge
 Big Boy (Breyer P-Orridge)

Distinctions

Récompenses
 Grand prix au Festival IndieLisboa 2011
 Mention spéciale - Jury des bibliothèques et mention spéciale - Prix Louis-Marcorelles au Cinéma du réel 2011

Sélections
 Berlinale 2011
 Festival Paris Cinéma 2011
 Festival Échos d'ici, échos d'ailleurs, sur les pas de Christophe de Ponfilly (Labastide-Rouairoux) 2019

Notes et références

Voir aussi

Bibliographie
 Isabelle Regnier, « The Ballad of Genesis and Lady Jaye : un documentaire sur une icône de la contreculture », Le Monde, 25 octobre 2011
 Vincent Thabourey, Positif, , décembre 2011,

Liens externes

 Dossier de presse sur le site de la société de distribution Épicentre Films

Film français sorti en 2011
Film documentaire français
Premier long métrage sorti en 2011
Film documentaire sur une personnalité de l'art
Film documentaire sur la transidentité
Film français sur la transidentité

The Ballad of Genesis and Lady Jaye


Uvea (af lat: uva, drue – da: druehinde) er en samlebetegnelse for de pigmenterede dele af øjet: regnbuehinden (iris), strålelegemet (corpus ciliare) og årehinden (choroidea).

Se også
 Uveitis, betændelse i uvea

Noter

Eksterne henvisninger

 "Betændelse i regnbue- og årehinden (Uveitis)" hos Netdoktor.dk

Øjets anatomi

Uvea (øjet)


Kosmos 2232, ruski satelit upozorenja iz programa Kosmos. Vrste je Oko (br. 6063).
Lansiran je 26. siječnja 1993. godine u 15:55 s kozmodroma Pljesecka, sa startnog kompleksa br.16/2. Lansiran je u visoku orbitu oko Zemlje raketom nosačem Molnija-M 8K78M/2BL. Orbita mu je 614 km u perigeju i 39.734 km u apogeju. Orbitna inklinacija je 62,76°. COSPARova oznaka je 1993-006-A.  Spacetrackov kataloški broj je 22321. Zemlju obilazi u 717,64 minute. Pri lansiranju bio je mase 1900 kg.

Dio skupine satelita Oko i pokrivao je ravninu od 4 do 34 stupnja dužine rastućeg čvora.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. 1993 год. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima
Planet4589.org Launchlog
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2232


Kara cüce veya Siyah cüce, varsayımsal bir yıldız kalıntısıdır. Tam ifadesiyle artık yeteri kadar ısı veya ışık yayamayacak kadar soğumuş olan bir beyaz cücedir.

Bir beyaz cücenin milyarlarca yıl içinde soğuması tüm ısısını evrene yayması ile oluşur; dahası, beyaz cücede bulunan iyonların enerjisi sonunda tükenir ve bu nedenle artık kendi ışığını yayamaz, kararır ve artık çıplak gözle görülemez. Bu yoğunlaşmış plazma kümesinin uzayda sonsuza kadar dolaşacağı varsayılır. Bir yıldızın bu aşamaya ulaşması için 100 milyar yıla ihtiyacı vardır ve evrenin şu anki yaşının 13,77 milyar yıl olduğu düşünüldüğünde henüz bir kara cücenin oluşmadığı sonucuna varılabilir. En soğuk beyaz cücelerin sıcaklığı evrenin yaşıyla ilgili gözlemsel bir sınırdır.

"Kara cüce" adı, hidrojenin nükleer füzyonu için yeterli kütleye sahip olmayan (yaklaşık 0,07 M☉'den az) yıldızdan küçük gökcisimlerine de uygulanmıştır. Bu cisimler artık 1970'lerde ortaya çıkan bir terim olan kahverengi cüceler olarak adlandırılıyor. Kara cüceler, kara delikler veya nötron yıldızlarıyla karıştırılmamalıdır.

Kaynakça

Yıldız türleri
+
Yıldız evrimi
Varsayımsal yıldızlar

Kara cüce


Ana Komnena Duka (grčki Ἄννα Κομνηνή Δούκαινα; eng. Anna Komnene Doukaina) († 4. siječnja 1286.), poznata i kao Agneza (eng. Agnes), bila je grčka plemkinja te kneginja Ahaje 1258. – 1278.

Bila je kći despota Epira, Mihaela II. Komnena Duke i njegove supruge, svete Teodore, te sestra kraljice Sicilije, Helene Angeline.

Godine 1258. Ana se po prvi put u Patrasu (Πάτρα) udala za grčkog plemića francuskog podrijetla, Vilima od Ahaje te je postala kneginjom Ahaje, kneževine koja je bila najbogatija i najutjecajnija u cijeloj Grčkoj. Brak Ane i Vilima bio je snažan politički savez. Ana je bila treća supruga svoga muža te mu je rodila dvije kćeri: gospu Izabelu i gospu Margaretu od Villehardouina.

Nakon suprugove smrti, gospa Ana se udala za bogatog lorda Tebe, Nikolu, kojem nije rodila djecu. Umrla je 1286. god. te je pokopana pokraj prvog muža u crkvi svetog Jakova, u Andravidi (Ανδραβίδα).

Izvori

Grčko plemstvo
Komneni
Dinastija Duka
Angeli

Ana Komnena Duka


Asediul Kőszegului sau Asediul Günsului (în ) a avut loc în 1532 la orașul Kőszeg (în ) din Regatul Ungariei din cadrul Imperiului Habsburgic. Forțele austriece ale Monarhiei Habsburgice sub conducerea căpitanului croat  (în ) au apărat mica cetate de frontieră de la Kőszeg, numai cu 700-800 de soldați croați, fără tunuri și cu puține arme. Apărătorii au împiedicat înaintarea către Viena a unei armate otomane de 120.000–200.000 de oameni în frunte cu sultanul Soliman Magnificul (în  Süleymān) și Pașa Ibrahim.

Nu se știe rezultatul exact, deoarece există două versiuni, care diferă, în funcție de sursă. În prima versiune, Nikola Jurišić a respins oferta de a capitula în condiții avantajoase; în cea de-a doua versiune, orașul a primit termeni pentru o capitulare nominală. Suleiman, care a fost întârziat timp de aproape patru săptămâni, s-a retras la sosirea ploilor din august, și nu continuat spre Viena, așa cum dorea el, ci s-a întors spre casă.

Suleiman și-a asigurat stăpânirea asupra Ungariei, cucerind mai multe alte cetăți, dar, după retragerea otomană, împăratul Ferdinand I de Habsburg a reocupat unele dintre teritoriile devastate. După aceasta, Suleiman și Ferdinand au încheiat , prin care se confirma dreptul lui Ioan Zápolya ca rege al întregii Ungarii, dar lui Ferdinand i se recunoștea posesiunea asupra unora dintre teritoriile  reocupate.

Context

La 29 august 1526, la bătălia de la Mohács, forțele creștine conduse de regele Ludovic al II-lea au fost învinse de către cele otomane conduse de sultanul Suleiman Magnificul. Ludovic a fost ucis în lupta care a dus la sfârșitul Regatului Ungariei ca entitate statală independentă, el murind fără moștenitor. Regatele Ungariei și Croației au devenit teritorii disputate de Imperiile Habsburgic și Otoman. Împăratul Ferdinand I de Habsburg, care era frate cu sfântul împărat roman Carol al V-lea, s-a căsătorit cu sora lui Ludovic al II-lea și a fost ales rege de către nobilii din Ungaria și Croația.

Tronul Ungariei a devenit subiect de dispută dinastică între Ferdinand și Ioan Zápolya din Transilvania, întrucât Suleiman promisese să-l facă pe Zápolya conducător al întregii Ungarii. În timpul , Ferdinand a capturat Buda de la Ioan Zápolya, în 1527, dar a trebuit să renunțe la ea în 1529, când un contraatac otoman l-a privat pe Ferdinand de toate câștigurile teritoriale din 1527 și 1528. Asediul Vienei în 1529 a fost prima încercare a lui Soliman Magnificul pentru a captura capitala Austriei. Acest asediu a reprezentat apogeul puterii otomane și limita maximă a expansiunii Otomane în Europa Centrală.

Războiul cel Mic din Ungaria
După asediul nereușit al Vienei de către Suleiman în 1529, Ferdinand a lansat un contraatac în 1530 pentru a recâștiga inițiativa și a răzbuna distrugerile armatei de 120.000 de oameni a lui Suleiman. Această campanie este de obicei considerată a fi începutul Războiului celui Mic, o perioadă cu o serie de conflicte între Habsburgi și Imperiul Otoman. Buda a fost atacată de Ioan Zápolya, regele Ungariei vasal otomanilor, dar Ferdinand a avut succes în altă parte, capturând Gran (Esztergom) și alte cetăți de-a lungul Dunării, o frontieră strategică vitală.

Campania din 1532
În prima parte a Războiului celui Mic din Ungaria, ca răspuns la contraatacul lui Ferdinand din 1530, și ca o parte a celei de a cincea  (în , Sefer-am humāyūn) din anul 1532, Suleiman a venit cu o armată masivă de peste 120.000 de soldați să asedieze din nou Viena. Din cauza înaintării rapide a lui Suleiman, Ferdinand se temea că forțele creștine nu vor avea timp să se adune pentru a-l întâmpina. Pe 12 iulie, Suleiman i-a scris lui Ferdinand din Osijek în Slavonia, să-l asigure că otomanii înaintează. Potrivit scrisorii, cea de a cincea campanie a lui Suleiman era îndreptate în primul rând împotriva lui Carol Quintul, și nu personal împotriva lui Ferdinand. După ce Suleiman a trecut Drava, la Osijek, în loc să se îndrepte pe drumul obișnuit către Viena, el s-a întors spre vest către teritoriul ungar stăpânit de Ferdinand. Conform istoricului Andrew Wheatcroft, pe drumul spre Viena, armata otomană atacase și capturase rapid șaptesprezece orașe sau castele fortificate. Ferdinand și-a retras armata, lăsând doar 700 de oameni cu tunuri și câteva arme pentru a apăra Koszegul.

Cu toate acestea, pentru a obține victorii decisive, otomanii erau obligați să cucerească rapid orașul, întrucât o mare armată imperială adunată din Germania, întărită cu trupe spaniole și condusă de împăratul Carol Quintul în persoană se apropia în sprijinul lui Ferdinand.

Asediul

Situat la sud de Sopron, orășelul Kőszeg se afla la doar câțiva kilometri de granița cu Austria. El era ocupat de o forță condusă de soldatul și diplomatul croat . Kőszeg nu era considerat un loc prea important. Era un obstacol nesubstanțial și multe alte întărituri mai puternice cedaseră fără luptă. Marele vizir otoman, Ibrahim Pașa, nu și-a dat seama cât de slab apărat era Kőszegul. După ce a cucerit câteva întăriri minore, Suleiman venit să i se alăture lui Ibrahim Pașa la scurt timp după aceea, când asediul începuse deja.

Otomanii s-au confruntat la Kőszeg cu o rezistență acerbă. Suleiman sperase că armata imperială va veni să despresureze Kőszegul, dându-i ocazia unei lupte pe scară mai largă. În timpul atacurilor otomane asupra Kőszegului însă, armata imperială încă era în curs de formare la Regensburg. Otomanii au continuat asalt după asalt; focul de artilerie a dărâmat părți din ziduri, dar nu a adus nicio capitulare. Minele otomane au fost măcinate de contramine. Structura zidurilor Kőszegului făcea ca minele să fie o strategie fezabilă, dar, chiar dacă mai multe mine au reușit să dea găuri în fortificații, apărătorii au rezistat. Timp de peste douăzeci și cinci de zile, fără artilerie, căpitanul Nikola Jurišić și garnizoana sa de 700 de țărani maghiari locali cu câțiva soldați croați a opus o dârză rezistență contra a nouăsprezece atacuri pe scară largă atacuri și bombardamentului neîncetat al otomanilor.

Există două versiuni de rezultat. În prima versiune, Nikola Jurišić a respins oferta de a capitula în condiții avantajoase, și otomanii s-au retras. În cea de-a doua versiune, orașul a primit condițiile unei capitulări nominale: singurii otomani care ar fi primit permisiunea de a intra în castel urmau să fie o forță minimală care să înalțe .

În ambele versiuni, Suleiman s-a retras la sosirea ploilor din august, și s-a întors spre casă, în loc să continue spre Viena, cum intenționa la început. El a întârziat aproape patru săptămâni, iar în acest timp la Viena se adunase o puternică armată, cu care Suleiman nu intenționa să se confrunte. Conform istoricului Paolo Giovio, Carol a venit cu o armată imperială la Viena, pe 23 septembrie, prea târziu pentru a lupta impotriva turcilor deoarece Suleiman se retrăsese deja. Prin apărarea Kőszegului, Nikola Jurišić și oamenii lui au salvat Viena de la un asediu.

Urmări

Deși a fost oprit la Kőszeg și nu a reușit să cucerească Viena, Suleiman și-a asigurat stăpânirea asupra Ungariei cucerind mai multe cetăți, deoarece Ferdinand și Carol au evitat o luptă deschisă. Imediat după retragerea otomană, Ferdinand a reocupat teritoriul devastat din Austria și Ungaria. Suleiman a încheiat însă un  cu Ferdinand, în 1533, la Constantinopol. Tratatul îl confirma pe Ioan Zápolya ca rege al Ungariei, dar recunoștea stăpânirea lui Ferdinand asupra acelei părți a țării care se bucura de .

Acest tratat nu i-a mulțumit nici pe Zápolya nici pe Ferdinand, ale căror armate au început să se ciocnească de-a lungul granițelor. După moartea lui Zápolya în 1540, Suleiman a anexat Ungaria la teritoriul otoman. Deși din 1529 până în 1566 granițele Imperiului Otoman au mai înaintat spre vest, niciuna dintre campaniile de după 1529 nu au adus victoria decisivă care să asigure noile cuceriri otomane.

Note de completare

Note

Bibliografie

Kőszeg
Soliman Magnificul

Asediul Kőszegului


නිවුස්ටඩ් බාලිකා විද්‍යාලය, මීගමුව යනු ශ්‍රී ලංකාවේ දැනට පවතින පැරණිතම  පොදු පාසැල වන අතර, වෙස්ලියානු දේවගැතිවරුන් විසින් 1815-1816 අරඹා ඇත.

ඉතිහාසය
මෙතෝදිස්ත මිෂනාරිහු, 1815 දී  වෙස්ලියානු මෙතෝදිස්ත ඉරිදා පාසැල ඇරඹු අතර, මුහන්දිරම් එල්.ඊ.පෙරෙයිරා මුල් ගුරු වශයෙන් පත් කෙරුණි.

නිවුස්ටඩ් බාලිකා විද්‍යාලය


السراج هي أحد أحياء مدينة طرابلس عاصمة دولة ليبيا، ويقع شرق جنزور، سُمي بهذا الاسم نسبة إلى تواجده بتقسيم أرض كانت تعرف في السابق بتقسيم السراج والتي كانت ملك أحد أفراد عائلة السّرّاج الطرابلسية، يحدها من الشمال غوط الشعال والسياحية والغيران ومن الشرق قرية البوعيشي وطريق السواني ومن الجنوب خلة الفاندي والكريمية ومن الغرب جنزور الشرقية.

من أهم معالم منطقة السراج : جزيرة المشتل، حمام بلقيس البخاري، جامع البر ما يسمى بجامع المياه الحلوه، حرف تي، كوبري مصنع الثلاجات، المواشي واللحوم.

السراج
أحياء طرابلس

السراج


ZX Spectrum, računalo
The Spectrum, dvorana u Philadelphiji
Hrvatski demo sastavi: glazbeni sastav iz Vodica
Spectrum (glazbeni sastav, Split)

Spectrum


O projeto Research Domain Criteria (RDoC) é uma iniciativa de medicina personalizada em psiquiatria desenvolvida pelo US National Institute of Mental Health (NIMH).

Em contraste com o Manual Diagnóstico e Estatístico de Transtornos Mentais (DSM) mantido pela American Psychiatric Association (APA), o RDoC visa abordar a heterogeneidade na nosologia atual, fornecendo uma estrutura de base biológica, em vez de baseada em sintomas, para a compreensão Transtornos Mentais.

Chamada para criação

O Plano Estratégico do NIMH de 2008 exige que o NIMH "Desenvolva, para fins de pesquisa, novas maneiras de classificar os transtornos mentais com base em dimensões de comportamento observável e medidas neurobiológicas".

A justificativa pra um novo sistema diagnóstico seria a crítica da falta de alinhamento dos sistemas de classificação atual (DSM e CID) com a neurociência moderna. Além disso, as categorias diagnósticas no DSM e na CID são muito heterogêneas e não resolveram o problema da baixa confiabilidade do diagnóstico em Psiquiatria.

Contraste com o DSM
Em 29 de abril de 2013, poucas semanas antes da publicação do DSM-5, o diretor do NIMH, Thomas Insel, publicou um post no blog criticando a metodologia do DSM e destacando a melhoria oferecida pelo projeto RDoC.

Escreveu Insel:Embora o DSM tenha sido descrito como uma 'Bíblia' para o campo, é, na melhor das hipóteses, um dicionário, criando um conjunto de rótulos e definindo cada um. A força de cada uma das edições do DSM tem sido a "confiabilidade" – cada edição garantiu que os médicos usem os mesmos termos da mesma maneira. A fraqueza é a sua falta de validade. Ao contrário de nossas definições de cardiopatia isquêmica, linfoma ou AIDS, os diagnósticos do DSM são baseados em um consenso sobre agrupamentos de sintomas clínicos, não em qualquer medida laboratorial objetiva.Nesse post, Insel escreveu: "Pacientes com transtornos mentais merecem melhor". Mais tarde, ele elaboraria esse ponto, dizendo: "Eu olho para os dados e estou preocupado. ... Não vejo redução na taxa de suicídio ou prevalência de doença mental ou qualquer medida de morbidade. Eu vejo isso em outras áreas da medicina e não vejo isso para doença mental. Essa foi a base para o meu comentário de que as pessoas com doença mental merecem melhor."

Em seu esforço para resolver seus problemas com o novo DSM, o NIMH lançou o Research Domain Criteria Project (RDoC), baseado em quatro premissas: Uma abordagem diagnóstica baseada na biologia, bem como nos sintomas, não deve ser restringida pelas categorias atuais do DSM,
 Os transtornos mentais são transtornos biológicos que envolvem circuitos cerebrais que envolvem domínios específicos da cognição, emoção ou comportamento,
 Cada nível de análise precisa ser entendido em uma dimensão de função,
 Mapear os aspectos cognitivos, de circuito e genéticos dos transtornos mentais produzirá novos e melhores alvos para o tratamento.Insel salientou que o RDoC não foi concebido como critério de diagnóstico para substituir o DSM, mas sim como uma estrutura de pesquisa, para desenvolvimento futuro. Seu argumento gira em torno da afirmação de que "o diagnóstico baseado em sintomas, uma vez comum em outras áreas da medicina, foi amplamente substituído no último meio século, pois entendemos que os sintomas sozinhos raramente indicam a melhor escolha de tratamento". Como resultado dessa posição, o NIMH não está mais usando o DSM como critério para avaliar o financiamento de futuros ensaios clínicos.

O pesquisador do DSM Eric Hollander foi citado como tendo dito: "Eu acho que isso representa uma falta de interesse e fé em nome do NIMH para o processo DSM e um investimento em sistemas de diagnóstico alternativos".Atualmente, o diagnóstico de transtornos mentais é baseado na observação clínica e nos relatos de sintomas fenomenológicos dos pacientes... No entanto, ao anteceder a pesquisa neurocientífica contemporânea, o sistema diagnóstico atual não é informado por avanços recentes na genética; e neurociência molecular, celular e de sistemas.

Matriz RDoC
A matriz RDoC é uma forma de organizar os conceitos envolvidos, com domínios como tabelas, construções como linhas, subconstruções como sublinhas e unidades de análise frequentemente apresentadas como colunas.

Os domínios são provisórios: "É importante enfatizar que esses domínios e construções particulares são simplesmente pontos de partida que não são definitivos ou definidos em concreto". Além disso, subconstruções foram adicionadas a algumas construções. Por exemplo, Percepção Visual, Percepção Auditiva e Percepção Olfativa/Somatossensorial/Multimodal como subconstrutos do construto Percepção.

Metodologia
A metodologia RDoC distingue-se dos sistemas tradicionais de critérios diagnósticos.

Ao contrário dos sistemas de diagnóstico convencionais (p.ex. DSM) que usam categorização, o RDoC é um "sistema dimensional" – ele se baseia em dimensões que "abrangem o intervalo de normal a anormal".

Enquanto os sistemas de diagnóstico convencionais revisam incrementalmente e se baseiam em seus paradigmas pré-existentes, "o RDoC é agnóstico sobre as categorias de transtornos atuais". Documentos oficiais explicam esse recurso, escrevendo: "Em vez de começar com uma definição de doença e buscar seus fundamentos neurobiológicos, a RDoC começa com os entendimentos atuais das relações comportamento-cérebro e as vincula a fenômenos clínicos".

Ao contrário dos sistemas de diagnóstico convencionais, que normalmente dependem apenas de auto-relato e medidas comportamentais, a estrutura RDoC tem o "objetivo explícito" de permitir que os investigadores acessem uma gama mais ampla de dados. Além de medidas de autorrelato ou medidas de comportamento, o RDoC também incorpora unidades de análise além daquelas encontradas no DSM – permitindo que o RDoC seja informado por insights sobre genes, moléculas, células, circuitos, fisiologia e paradigmas de larga escala. As primeiras abordagens baseadas em dados para fenótipos psiquiátricos transdiagnósticos contínuos baseados em RDoC predizem o prognóstico clínico em todo o diagnóstico e têm correlatos genéticos que não apenas em populações clínicas.

Referências

Leitura adicional

 O que é o RDoC (Research Domain Criteria)

Psiquiatria

Research Domain Criteria


Şebinkârahisar İsyanı, 2 Haziran 1915 tarihinde Osmanlı askeri birliklerinin Ermeni mahallesine asker kaçaklarını toplamak maksadıyla girdikleri esnada mevzilenmiş Ermeni çetecilerinin açtıkları ateşle başlayan ve yaklaşık yirmi beş gün süren Ermeni isyan hareketidir.

Öncesi

Şebinkârahisar Andranik Ozanyan'ın doğduğu şehirdir. Osmanlı ordusu Kafkas Cephesi'nin ana ikmal yolu buradan geçtiği için bölgenin stratejik önemi bilinmekteydi. Ermeni milisleri bu bölgeyi ele geçirdikleri takdirde Osmanlı ordusunun ikmal ve geri hizmetleri aksayacak, Rus ordusunun ileri harekâtı kolaylaşacaktı.

Sivaslı Murad, büyük çoğunluğu bölgenin dışından gelmiş olan 500 kişiyle Şebinkarahisar'ı bastı ve Şebinkarahisar Kalesinde direnişe geçti. Bu direnişe yerli halktan 2000 kadar Ermeni'nin de katıldığı söylenmiştir..

Olayların gelişimi
Gümüşhane ve Trabzon'a sınır komşusu olan Şebinkârahisar kazası, Osmanlı zamanında Şarki Karahisar adıyla anılan bir sancaktı. Komitelerce Sivas vilayetinin en önemli merkezlerinden biriydi. Meşrutiyetten sonra buradaki komiteciler, Ruslar tarafından sağlanan silahları biriktirmeye başladılar. Bölgede bulunan papazlar da isyana teşvik edici vaazlar vermeye başlamışlardı. Bu papazlardan biri olan Beyancı köyü papazı Siponyan, patrikhane için para toplama amaçlı yapıldığı iddia edilen köy gezilerinde halka şöyle demekteydi: "Osmanlı Devleti savaş ilan etti. Şimdiye kadar toplanan silahları kullanmanın vakti geliyor. Çok az zaman sonra Türkler Ruslara mağlup olacaklar, Ruslar önden biz arkadan Osmanlı Ordusunu perişan edeceğiz. Vaktiyle silahları almaktan çekinenler şimdi anlayacaklar ve Ermenistan'ın teşekkülünü görerek bu gaye için çalışanları takdis edecekler".

1915 yılı ilkbaharında silahlanmanın tamamlandığı haberini alan III. Ordu Sivas'ta gizli bir ihtilal cemiyeti kurulduğu haberinin üzerine gitmiş ve asker kaçağı olarak tespit edilen isimlerin yakalanıp cepheye sevk edilmesine ve silah aramalarına hız verilmiştir.

15 Haziran 1915
İsyan, Osmanlı askerlerinin 15 Haziran 1915 tarihinde Ermeni mahallelerine giderek savaştan kaçan Ermeni asıllı asker kaçaklarını aramak istemeleri üzerine başladı. Eksiklerini gidererek hazırlıklarını tamamlayan Ermeniler, mahallelerine gelen Osmanlı jandarmasına ateş ederek isyanı başlattı. Bununla da yetinmeyip ilçenin telgraf ve telefon tellerini kesip, ilçede bulunan kaleye erzak, silah ve mühimmatla birlikte bölgedeki tüm Ermenileri çıkarıp kendilerini güvenceye aldılar. Kale daha önceden hazırlanmış ve uzun sureli bir savunmaya hazır hale getirilmişti.

Ayaklanmanın ilk gününde, bölgede bulunan jandarma ile cepheye gitmek için askerlik şubesinde toplanmış 120 kadar asker ve bölgede az sayıda bulunan milis güçleri tarafından isyan bastırılmaya çalışıldı.

Ancak isyanın hazırlık aşamasında yurdun dört bir yanından 500 kadar Ermeni Şebinkârahisar'a gelmiş ve kalede direnişe geçmişti. Kalede hemen hemen iki bin kadar Ermeni bulunuyordu.

Şebinkârahisar'ın bugün bağlı olduğu Giresun'dan Osmanlı birliklerine takviye olarak gönüllü birlikler jandarmalara katıldılar. Her şeye rağmen isyanı daha fazla kan dökmeden durdurmak isteyen Osmanlı Devleti, Ermenilere bir heyet göndererek isyanı sona erdirmelerini, isyanın sona erdirilmesinden sonra isteklerinin dinleneceğini ve uygun görülenlerinin kabul edileceğini ayrıca isyankar Ermenilerin affedileceğini bildirdi.

Neşet Paşa ve Karahisar Mutasarrıfı imzalarıyla Ermenilere gönderilen mektupta şu teklifler yer alıyordu:

 25 Haziran 1915 Cuma günü saat:13:00'de kaleye beyaz bayrak çekilmeli.
 Bir miktar askerin kaleye girmesine izin verilmeli.
 Ellerinde bulunan silah ve cephane teslim edilmeli.
 Bütün bunların yapılması karşılığında hiç birinin mallarına ve canlarına dokunulmayacak, Sivas'a kadar güven içinde nakledilmeleri sağlanacaktır.

Ermeniler ise bu tekliflerle ilgilenmeyip Rusya ve müttefiklerinin kendilerine yardıma geleceğini düşünmekteydi. Ermeni Papaz Kırıh ve Baron Vartiyan Antranik kendilerine sunulan bu teklifleri değerlendireceklerini söyleyip zaman kazanmayı hedeflemişlerdi. 24 Haziran günü Osmanlı kuvvetlerine sanki teslim olacaklarmış gibi bir mektup yazarak, gönderdiler.

25 Haziran günü geldiğinde, herhangi bir teslim olma faaliyetinin gerçekleşmemesi üzerine saat 3 sularında Bayramköy sırtlarında mevzilenmiş olan toplarla kale dövülmeye başlandı. 27 Haziran 1915 gününe kadar savunmada kalan Ermeniler, o gün kaleden çıkmayı da denediler fakat başarılı olamadıkları için geri dönmek zorunda kaldılar. Öte yandan Ermeniler için bu süre zarfında yeni bir problem daha doğdu. Savunma için silah ve mühimmatları, yaşayabilmeleri içinse yemekleri azalmıştı. Fakat birkaç gün daha savunmaya devam ettikten sonra 3 Temmuz 1915 günü sabah saat 3'te kaleden kaçışa yeltendiler. Birincisinde başarılı olamayan Ermeniler, ikinci denemelerinde Müslüman mahallelere kadar ulaştılar ve saldırıya başladılar. Sabah 9 sularında kale Osmanlı kuvvetlerinin eline geçince ve Ermeniler de mahallelerin içine giremeyince Sivas'a kaçmaya başladılar. Binbaşı Asım Bey komutasında bir birlik 3-4 gün boyunca takipte kaldı fakat Ermeniler kaçmayı başardılar ve Sivas içinde kanlı olaylar çıkardılar. Bu olaylarda yüzlerce insan hayatını kaybetti.

Çatışma
Müslüman mahallesini yaktılar. Rastladıkları Türk, işkence yaparak öldürmeye başladılar. Çevreden toplanmış olan Ermeni çeteleri asker ve jandarma müfrezelerine de saldırdılar. Bu durum karşısında başka bölgelerden kuvvet tasarruf edilerek Şebinkârahisar'a getirilmiş ve Ermeni çeteleri kuşatılmıştır.

Ermeni çeteleri ya teslim olacaklardı ya da kuşatmayı yararak çıkmaya çalışacaklardı, teslim olmayı Ermeni çeteleri Temmuz'un 3'ünde sabah çok erken bir saatte Huruç hareketine girişerek kuşatmayı yaran Ermeni çeteleri Türk mahallerine saldırdılar Türklerin ve askeri kuvvetlerin karşılık vermesi üzerine mahallelere giremeyip Tamzara ırmağından Kabak Tepe mevkiinden ve Eski Köy sırtlarından Kıllıbaba ormanına kaçmayı başardılar.

Ermeni çeteleri takip etmek için Binbaşı Asım Bey komutasında bir müfreze görevlendirildi. 3-4 gün süren takip neticesinde müfreze Ermeni çeteleri yakalayamadı.

Sonuç
Kaleden kaçan 300 kadar Ermeni'nin dışında kalede kalan herkes teslim alınarak Şebinkârahisar'da güvenlik sağlandı ve bölgede yalnızca İkinci Giresun Seyyar Jandarma Taburu bırakılarak kalan Osmanlı kuvvetleri Erzurum'a sevk edildi.

İsyan sırasındaki saldırılarda askeri kuvvetlerden ve jandarmadan ikisi subay olmak üzere 84 ölü, 140 yaralı ve Müslüman halktan 30 ölü ve 20 yaralı olmuştur. Ermenilerden ise 230 civarında ölü olduğu tespit edilmiştir. İsyanın devam ettiği 25 gün zarfında halk ve hükûmet yüz binlerce lira zarara uğramıştır.

Kaynakça

Ermeni isyanları
Ermeni tarihi
Ermeni İsyanı
İsyanı
1915'te Osmanlı İmparatorluğu
1915'te Ermenistan

Şebinkarahisar isyanı


الرمية الملتهبة  هو مسلسل أنمي أو رسوم متحركة مكون من 47 حلقة، أنتج في اليابان عام 1991 وعرض لأول مرة بين 14 أكتوبر 1991 و21 سبتمبر 1992. دبلج من قبل مركز الزهرة في التسعينات للعربية.

المسلسل هو في الأصل سلسلة مانغا رياضية عن رياضة كرة اليد نشرت بين عامي 1989 و1995. تم ترجمة ونشر بعض أعداد النسخة الورقية للعربية ونشرها في الخليج مطلع التسعينات.

تتحدث القصة عن رحلة سامي على درب أبيه البطل الراحل رعد الذي وصاياه معه في ممارسة رياضة كرة اليد الخارقة. كان الجميع يسخر منه في البداية لقصر قامته لكن في الملعب يصبر لاعبا صنديدا عالي الأخلاق الرياضية. يكتشف سامي تدريجيا في نفسه مهارة كانت لأبيه تسمى بالرمية الملتهبة وأثناء محاولته لتنفيذها يلتقي بخصوم وأصدقاء جدد.

الشخصيات
 سامي رعد : الشخصية الرئيسية والبطل في الإنمي هو ابن البطل رعد صاحب الرمية الملتهبة وأحد أعضاء فريق الشعلة الأسطوري وهو شخصية مرحة صاحب مزاج متقلب ولا يقبل أن يدعوه أحد بالقصير أو الضعيف وحلمه أن يصبح الأفضل مثل أبيه وهو صاحب إرادة قوية وعزيمة صلبة لا يتراجع عن كلامه ويفعل المستحيل لمساعدة الآخرين ودائما ما يسخر من أصدقاءه لكنه في الجانب الآخر فتى قوي ولا يستسلم أبدا يحب تحدي الأقوياء.
 صفوان :و هو ابن خالة سامي يظهر كشخص جبان وضعيف مرح قليلا لكنه شجاع ودائما ما يقف بجانب سامي في المحن وهو صديقه المقرب جدا يدرس معه في نفس القسم ليست لديه مهارة كبيرة في رياضة كرة اليد الخارقة غالبا ما يكون العضو البديل لكنه أيضا طرف مهم في تنفيذ بعض الرميات
 ميسون :و هي شقيقة صفوان تبدو كفتاة لطيفة لكنها شرسة وعصبية غير إنها من أكثر الأشخاص الذين يفكرون في مصلحة الفريق كانت في البداية مشجعة الفريق وفيما بعد أصبحت الرئيسة دائما ما ترافق سامي والفريق
 وائل :أول منافس لسامي وهو فتى غني وقد كان أبوه صديق مقرب لرعد قائد فريق الخمائل فتى قوي لا يتهاون مع خصمه في الملعب وهو طيب ولطيف من الأصدقاء المقربين إلى سامي فهو دائما كان من يساعده للخروج من محنه وقد سافر إلى الخارج حينها انفصل عن فريقه وكون فريقا جديدا يضم مجموعة من اللاعبين الأجانب وقد دخل في منافسة البلاد للفرق من أجل تحدي سامي لكنه خسر
 راجح : قائد فريق القوة الضاربة وهو من أقوى الفرق على الإطلاق وهو من تلاميذ حازم الخصم اللدود لرعد لكنه مات أمام أعين تلاميذه بسبب مرض عضال مما ترك حزنا في قلب راجح وقد قرر أن يسير على خطاه راجح شاب قوي وهو مرح لكنه حازم بتدريب فريقه لكنه طيب وشجاع و هو من ألد الخصوم لسامي فقد هزمه مرة وقد أنقذه كذلك حين كاد سامي أن يتأذى أثناء هروبه من المستشفى ودائما ما كان يستفز سامي ونشأت بينهما خصومة ولكن بعد البطولة أصبحا صديقين مقربين وأثبت إخلاصه حين حمى سامي من رمية وائل الجديدة ويعتبر ثلث أقوى شخصية في الإنمي
 فريق البراعم : و هو الفريق الذي ينتمي إليه سامي والذي حصل على لقب البطولة بفضل سامي ويتكون من القائد زياد وعمار و بشار وبسام و هم الأعضاء الجدد
 مجدي : قائد فريق قوي وهو فتى قوي يملك ماض حزين فقد تعرض لحادث ماتت فيه أمه وأصيب في عينيه وظن أن أبيه السبب فأصبح شرير وقاسي القلب لكن بعد مبارته ضد سامي عرف الحقيقة يملك ببغاء كان السبب في تعرفه لسامي
 حمدي : زميل مجدي في الفريق وهو شاب ضخم البنية وقوي و يعتبر اليد اليمنى لمجدي وهو شخص منطوي ولا يتحدث كثيرا وملامحه المخيفة تدل على القوة

في النهاية استطاع سامي إتقان الرمية الملتهبة وكسب أصدقاء كثيرون وحمل لقب أفوى فريق في البلاد بعد أن تجاوز مرحلة صعبة فالرمية الملتهبة مهارة غاية في الخطورة تستهلك كل طاقة من ينفذها وتجعل جسده في حالة الخطر لكن بفضل إصرار سامي نجح رغم أنه نفذها أكثر من مرة في مباراة واحدة وحين سقط مغمى عليه حمله وائل متوجها إلى الجمهور وهكذا استطاع سامي تحقيق حلمه

الممثلون
 بثينة شيا - (سامي)
 فاطمة سعد - (وائل)
 يحيى الكفري - (راجح)
 مأمون الرفاعي - (الجد الراوي)
 أيمن السالك - (زياد)
 مجد ظاظا - (صفوان)
 جمال نصار - (المدير)
 بثينة معماري - (ميسون)
 رأفت بازو - (كمال)

مراجع

وصلات خارجية

رمية ملتهبة
رمية ملتهبة
رمية ملتهبة
رمية ملتهبة
رمية ملتهبة
سلاسل شوغاكوكان
رمية ملتهبة
رمية ملتهبة
رمية ملتهبة
رمية ملتهبة
رمية ملتهبة

الرمية الملتهبة


Approximately Infinite Universe (estilizado como APPROXIMATELY INFINITE UNIVERSE) es un álbum doble de Yoko Ono. Fue lanzado a principios de 1973. Representa un gran cambio del rock experimental de sus dos primeros álbumes hacia un rock pop más convencional el cual se enfocó hacia el rock feminista. Alcanzó la posición #193 en Estados Unidos. La reedición de 1997 incluyó dos demos acústicos de canciones que más tarde se incluirían en el álbum SEASON OF GLASS.

Comercialmente, el álbum fue acreditado a Yoko Ono mientras que en la disquera y en las carátulas de los discos se encuentra bajo el nombre de YOKO ONO/PLASTIC ONO BAND with ELEPHANT'S MEMORY.

Lista de canciones
Todas las canciones fueron compuestas por Yoko Ono.

Lado A
 "Yangyang" – 3:50
 "Death of Samantha" – 6:22
 "I Want My Love to Rest Tonight" – 5:11
 "What Did I Do!" – 4:12
 "Have You Seen a Horizon Lately" – 1:57

Lado B
 "Approximately Infinite Universe" – 3:21
 "Peter the Dealer" – 4:46
 "Song for John" – 2:06
 "Catman (The Rosies Are Coming)" – 5:34
 "What a Bastard the World Is" – 4:35
 "Waiting for the Sunrise" – 2:33

Lado C
 "I Felt Like Smashing My Face in a Clear Glass Window" – 4:09
 "Winter Song" – 3:39
 "Kite Song" – 3:18
 "What a Mess" – 2:41
 "Shiranakatta (I Didn't Know)" – 3:11
 "Air Talk" – 3:22

Lado D
 "I Have a Woman Inside My Soul" – 5:33
 "Move on Fast" – 3:43
 "Now or Never" – 5:49
 "Is Winter Here to Stay?" – 4:22
 "Looking Over from My Hotel Window" – 3:36

Pistas adicionales
 "Dogtown" – 2:51
 "She Gets Down on Her Knees" – 2:45

Personal
 Yoko Ono: voz, piano en "Looking Over from My Hotel Window" y "She Gets Down on Her Knees"
 Joel Nohnn (anagrama de John Lennon): guitarra, corista
 Daria Prince: castañuelas

Elephant's Memory:
 Stan Bronstein: saxofón, flauta, clarinete
 Richard Frank, Jr.: batería, percusiones
 Daria Prince: castañuelas
 Gary Van Scyoc: bajo, trompeta
 Adam Ippolito: piano, órgano, armónica, trompeta
 Wayne Gabriel: guitarra

Álbumes de 1973

Approximately Infinite Universe


Adolf Ginsberg (geb. 28. Dezember 1856 in Seesen; gest. 28. August 1883 auf Ischia) war ein deutscher Maler.

Leben
Der Vater, Dr. Benjamin Ginsberg, geb. 1808 in Breslau, gest. 1871 in Frankfurt am Main, war ab 1836 Dirigent und Oberlehrer in Altstrelitz, ab 1842 zweiter Inspektor an der Wilhelmsschule in Breslau und von 1847 bis 1862 Direktor der Jacobsonschule in Seesen, einer renommierten jüdischen Schule. Von Geburt an gehörlos lebte Adolf Ginsberg, familiär bedingt, in begüterten Verhältnissen und hatte Wohnsitze in Berlin, München und Wien. Zu seinen Werken (allesamt verschollen) zählten Porträts und Landschaften. Im Verlauf einer seiner wohl häufigen Italienaufenthalte fiel er dem großen Erdbeben auf der Insel Ischia vom 28. Juli 1883 zum Opfer (amtliches Todesdatum: 28. August 1883). Beigesetzt wurde er am 3. September 1883 in einem Erbbegräbnis auf dem Jüdischen Friedhof in Berlin-Weißensee (Grab noch erhalten, allerdings renovierungsbedürftig, s. Foto).

1884 gründeten zwei seiner Geschwister, Philipp Ginsberg (1853–1895, beigesetzt ebenfalls in dem genannten Erbbegräbnis auf dem Weißenseer Friedhof) und die in Wien lebende Frida von Boschan, geborene Ginsberg, die "Adolf Ginsberg-Stiftung" zur Unterstützung bildender Künstler, für die sie aus der Hinterlassenschaft des Bruders, die insgesamt 800.000 Mk. betrug, 60.000 Mk. verwendeten. Die Stiftungsurkunde befindet sich zusammen mit weiteren Materialien über die "Adolf-Ginsberg-Stiftung" im Archiv der Akademie der Künste Berlin.

Einzelnachweise

Maler (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1856
Gestorben 1883
Mann

Adolf Ginsberg


Die N156 war eine französische Nationalstraße, die 1824 zwischen Blois und Châteauroux festgelegt wurde. Sie geht zurück auf die Route impériale 176. Ihre Gesamtlänge betrug 96 Kilometer. 1973 erfolgte die komplette Abstufung. 1978 entstand aus einem Stück der N104 im Stadtgebiet von Ales als Verbindung zwischen der N104 und N106 eine neue N156. Diese wurde 1981 abgestuft. Ein weiteres Mal wurde die Nummer für die Straße zwischen dem Ende der N157 am Rocade de Rennes und der Innenstadt Rennes verwendet, welche von der N157 stammte. Diese ist seit 2006 Kommunalstraße.

Weblinks
 Route nationale française_156 auf WikiSara (französisch)

156
Straße in Centre-Val de Loire

Route nationale 156


Superstar Hrvatska je natjecateljska emisija, hrvatska verzija Pop Idola, nasljedna bivše emisije istog formata, Hrvatska traži zvijezdu.

U prosincu 2022. otvorene su prijave za sudionike koji će se natjecati za glavnu nagradu od 50.000 eura, a zatvorene su svibnju 2023. godine. Emitiranje je započelo 23. rujna 2023. godine.

Žiri čine četiri Severina Vučković, Nika Turković, Tonči Huljić i Filip Miletić.

Talent show emitira se svake subote u 20:15h na kanalu RTL, a premijeru ima dan ranije na RTL-ovom streaming portalu Voyo.

Sezone

Izvori

Vanjske poveznice
 na rtl.hr
 Superstar na Facebooku
 Superstar na Instagramu

Televizijske emisije na RTL-u
Idol serijal

Superstar


"Kim" er en sang af den amerikansk rapper Eminem fra hans album The Marshall Mathers LP fra 2000. Sangen omhandler hans voldsomme vrede og had mod hans daværende kone Kim Mathers. I sangen imiterer sangeren hendes stemme, og han ender med at slå hende ihjel.

Eminem-sange
Sange fra 2000
Singler fra 2000

Kim (sang)


Der Güntz-Park ist eine Parkanlage von etwa drei Hektar Fläche im Leipziger Südosten zwischen der Güntz- und der Schönbachstraße. Der Park gehört gemäß der kommunalen Stadtgliederung von 1992 zum Ortsteil Stötteritz, liegt aber auf ehemaliger Thonberger Flur. Deshalb ist ein weiterer Name Thonberg-Park.

Eduard Wilhelm Güntz erbaute 1839 im damals noch selbständigen Thonberg vor den Toren Leipzigs auf freiem Feld eine private "Irren-Hilfs- und Pflege-Anstalt". Da die Einrichtung für die bessergestellten Kreise der Gesellschaft bestimmt war, umgab er sie mit einem Park. In diesem fanden sich neben Spazierwegen mit Ruheplätzen zwischen Laub- und Nadelgehölzen auch zwei kleine Teiche, ein Rehgehege und ein Hügel mit einer guten Rundumsicht über die Leipziger Gegend. Schaukel, Kegelbahn, Turnplatz und ein Schießstand zum Vogel- und Scheibenschießen vervollständigten die Anlage, die gegen Fluchtversuche von einer fast drei Meter hohen Planke umgeben war.

Die Anstalt blieb bis 1888 in Güntzschem Familienbesitz, dann übernahm sie das Johannishospital, das sie bis 1920 betrieb. Danach wurden die Gebäude anderen Zwecken zugeführt und der Park öffentlich zugänglich gemacht.

Heute ist der Park eine Wiesenfläche mit lichtem Laubholzbestand. Die ehemaligen Einrichtungen sind verschwunden bis auf den Aussichtshügel, der aber wegen der umgebenden Bebauung diesen Zweck nicht mehr erfüllt. Es sind Sitzbänke und ein Kinderspielplatz vorhanden, der 2010 saniert wurde. An einem Turm, auch Güntz-Turm genannt, der als Wasserturm über einem der eigenen Wasserversorgung der Anstalt dienenden Brunnen errichtet wurde, befindet sich ein Relief, das den Gründer der Anstalt mit seiner Gattin zeigt. Ein Gedenkstein mit der Inschrift "Aus Dankbarkeit, 3. Mai 1886" erinnert an den 50. Jahrestag der Gründung der ersten Güntzschen Anstalt. Der Park steht unter Denkmalschutz.

Literatur
 Eduard Wilhelm Güntz: Die Irren-Heil- und Pflege-Anstalt Thonberg im ersten Vierteljahrhundert ihrer Wirksamkeit, Leipzig 1861: Philipp Reclam jun. (online)

Weblinks

Einzelnachweise

Parkanlage in Leipzig
Parkanlage in Europa

Güntz-Park


Liga Națională de handbal feminin 2017-2018 a fost a 60-a ediție a primului eșalon valoric al campionatului național de handbal feminin românesc, respectiv a 21-a ediție în sistemul Ligii Naționale. Competiția este organizată de Federația Română de Handbal (FRH). Pe 2 septembrie 2017, Liga Națională a fost redenumită Liga Florilor și a primit un logo cu motive florale și mingi de handbal stilizate.

Ca și în sezonul anterior, competiția a fost câștigată de CSM București.

Televizări
Numeroase partide au fost televizate. Companiile DigiSport și DolceSport au cumpărat împreună un pachet de meciuri și le-au transmis în comun. Alte partide au fost televizate de canalele televiziunii naționale. Câteva partide de pe teren propriu ale CSM Roman au fost difuzate în direct pe internet de către stația roman24online.

Săli
Partidele s-au jucat în principalele săli de sport din orașele de reședință ale echipelor. În București și Cluj meciurile s-au jucat în câte două săli, în funcție de disponibilitatea acestora și de potențialul de spectatori al partidelor. Cele două săli din București sunt Sala Polivalentă și Sala "Rapid", iar cele din Cluj sunt Sala Polivalentă și Sala "Horia Demian".

Echipe participante

În afara echipelor care s-au clasat pe primele 10 poziții la sfârșitul ediției 2016-2017 și care și-au păstrat astfel locul în Liga Națională, au mai promovat din Divizia A echipele clasate pe locul 1 în cele două serii. Aceste echipe au fost: CS Rapid USL Metrou București, câștigătoarea Seriei A, respectiv CSM Slatina, câștigătoarea Seriei B. Alte două echipe, CSU Danubius Galați și HCM Slobozia, au fost decise în urma unui turneu de baraj.

Astfel, echipele care au participat în sezonul competițional 2017-2018 al Ligii Naționale de handbal feminin sunt:

 CSM București
 HC Dunărea Brăila
 HC Zalău
 SCM Craiova
 CSM Roman
 HCM Râmnicu Vâlcea
 Corona Brașov

 CSM Bistrița
 CS Măgura Cisnădie
 "U" Alexandrion Cluj
 HCM Slobozia
 CSU Danubius Galați
 CS Rapid USL București
 CSM Slatina

Clasament

Actualizat pe 20 mai 2018

<div id="note_11">1) Deși Corona Brașov a învins pe teren pe "U" Alexandrion Cluj în Etapa a III-a, scor 30-23 (16-12), clubul brașovean a fost penalizat de Comisia de Competiții a FRH pentru că a folosit o handbalistă, Daciana Hosu, care a jucat două meciuri în aceeași zi, unul pentru echipa de Divizia A a Brașovului, celălalt pentru echipa de Liga Națională. FRH a decis că echipa Corona Brașov va pierde meciul la "masa verde" cu 0-10 și i se va scădea suplimentar un punct din clasament. Clubul din Brașov a depus apel și, pe 24 noiembrie 2017, Consiliul de Administrație al FRH a anulat decizia Comisiei de Competiții, iar echipei Corona Brașov i-au fost retrocedate punctele și golaverajul anterioare sancțiunii.

Partide
Meciurile ediției 2017-18 a Ligii Naționale de handbal feminin s-au jucat în sistem fiecare cu fiecare cu tur și retur, fără Play-Off și Play-Out, iar programul acestora a fost alcătuit după Tabela Berger. Calendarul Competițional s-a stabilit prin tragerea la sorți care a avut loc la București, pe 29 iunie 2017, la RIN Grand Hotel.. Datele de desfășurare a partidelor au fost anunțate ulterior.

O listă cu observatorii FRH acreditați a fost publicată pe 25 august 2017.

Rezultate în tur
Date oficiale publicate de Federația Română de Handbal

Etapa I

Etapa a II-a

Etapa a III-a

1) Deși Corona Brașov a învins pe teren pe "U" Alexandrion Cluj, scor 30-23 (16-12), clubul brașovean a fost penalizat de Comisia de Competiții a FRH pentru că a folosit o handbalistă care a jucat două meciuri în aceeași zi, unul pentru echipa de Divizia A a Brașovului, celălalt pentru echipa de Liga Națională. FRH a decis că echipa Corona Brașov va pierde meciul la "masa verde" cu 0-10 și i se va scădea suplimentar un punct din clasament. Clubul din Brașov a depus apel și, pe 24 noiembrie 2017, Consiliul de Administrație al FRH a anulat decizia Comisiei de Competiții, iar echipei Corona Brașov i-au fost retrocedate punctele și golaverajul anterioare sancțiunii.

Etapa a IV-a

Etapa a V-a

Etapa a VI-a

Etapa a VII-a

Etapa a VIII-a

Etapa a IX-a

Etapa a X-a

Etapa a XI-a

Etapa a XII-a

Etapa a XIII-a

Rezultate în retur
Date oficiale publicate de Federația Română de Handbal

Etapa a XIV-a

Etapa a XV-a

Etapa a XVI-a

Etapa a XVII-a

Etapa a XVIII-a

1) Partidele au fost programate inițial pentru data de 28 februarie, dar au fost reprogramate de FRH din cauza condițiilor meteo nefavorabile, cod portocaliu de ninsori, viscol și ger.

Etapa a XIX-a

Etapa a XX-a

Etapa a XXI-a

Etapa a XXII-a

În urma înfrângerii SCM Craiova de către CSM Roman, CSM București a devenit matematic campioana României, nemaiputând fi ajunsă la puncte de niciuna din celelalte echipe, chiar dacă nu disputase încă meciul din etapa a XXI-a împotriva HCM Râmnicu Vâlcea, programat pentru 26 aprilie.

Etapa a XXIII-a

Etapa a XXIV-a

Etapa a XXV-a

În urma rezultatelor din această etapă, CS Rapid București și HCM Slobozia au retrogradat matematic în Divizia A, iar CSU Danubius Galați a devenit prima echipă obligată să participe la barajul de promovare/retrogradare.

Etapa a XXVI-a

Promovare și retrogradare

În ediția 2017-2018, Liga Națională de handbal feminin s-a desfășurat doar cu tur și retur, fără Play-Off și Play-Out. La întrecere au participat 14 echipe. Echipele clasate pe ultimele două locuri la finalul competiției (13 și 14) au retrogradat direct, în timp ce echipele clasate pe locurile 11 și 12 au disputat un turneu de baraj împreună cu formațiile care au terminat sezonul pe locurile 2 și 3 în cele două serii ale Diviziei A. Regulamentul de desfășurare preciza că, la capătul turneului de baraj, primele două echipe clasate vor rămâne sau, după caz, vor promova în Liga Națională. Echipele care au retrogradat direct, Rapid USL București și HCM Slobozia, au fost decise în urma înfrângerilor din data de 12 mai 2018, din etapa a XXV-a, punctele acumulate până în acel moment nefiindu-le suficiente pentru a rămâne în Liga Națională indiferent de rezultatele din partidele rămase de jucat.

Ca și în edițiile anterioare, echipele clasate pe locul 1 în cele două serii ale Diviziei A au promovat direct în Liga Națională.

Echipele care au luat parte la turneul de baraj au fost împărțite în două serii de câte trei. Meciurile s-au desfășurat în Sala Sporturilor "Măgura" din Cisnădie, în perioada 23-27 mai 2018. Programul complet al partidelor a fost publicat pe 21 mai 2018. Prima echipă din Liga Națională obligată să participe la baraj, CSU Danubius Galați, a fost decisă pe 12 mai 2018.

Seria I

Seria a II-a

Astfel, la sfârșitul sezonului 2017-2018:
CSM Slatina și CSU Danubius Galați au rămas în Liga Națională;
SCM Gloria Buzău și CS Minaur Baia Mare au promovat în Liga Națională;
SCM Timișoara, care a învins pe CSU Neptun Constanța într-un meci de departajare, ar fi putut promova în Liga Națională în cazul retragerii unei alte echipe;

Clasamentul marcatoarelor

Actualizat pe data de 20 mai 2018

Echipa ideală
La finalul competiției, ziarul ProSport a discutat cu tehnicieni care au activat la cele 14 echipe din Liga Națională și a alcătuit echipa ideală a sezonului pe baza voturilor acestora:

Referințe

Sezoanele Ligii Naționale de handbal feminin
2017 în handbal
2018 în handbal
2018 în România


() is a station on line 12 of the Paris Métro in the 7th arrondissement. It is named after the nearby National Assembly.

History
The station opened as Chambre des députés on 5 November 1910 as part of the original section of the Nord-Sud Company's line A between Porte de Versailles and Notre-Dame-de-Lorette. On 27 March 1931, line A became line 12 when It was taken over by its competitor, the Compagnie du chemin de fer métropolitain de Paris (CMP), incorporating it into the Paris Métro. On 1 July 1989, the station was renamed Assemblée nationale, as it is still known today, to be more consistent with the official name of the lower house of the bicameral French Parliament under the Fifth Republic.

In 1990, the french artist Jean-Charles Blais decorated the platform with posters, made up of a series of large black silhouette heads on a colourful background. They were periodically updated. Since 2004 and up until 2014, the artist was asked to imagine a new series of images for the station's platforms, titled La Chambre double. It was updated every three months as part of the contract with the RATP. This arrangement ended in 2014 when the artist had discovered that the installation had been dismantled back in the autumn of 2013 to make way for a new exhibition that consisted of reproductions of photographs from the Photoquai exhibition. In 2015, the Tribunal de Grande Instance de Paris demanded the RATP to pay the artist 14,000 euros in compensation for putting an end to the display without his authorisation, breaching the contract. In 2008, a temporary exhibition, Des Paroles et des Actes, on the occasion of the 50th anniversary of the Fifth Republic, with the permission of Jean-Charles Blais, was displayed on the platforms for three months. It displayed portraits of the Presidents of the French Republic and main events concerning France and transport.

On 28 September 2016, Claude Bartolone, then the President of the National Assembly, accompanied by Élisabeth Borne, then the President of the RATP, inaugurated the station's new decor. It was designed and produced by a collaboration between Philippe Daney, the architectural firm MiRo, and lighting designer Timothé Toury.

Metal plates on the platform walls illustrates the stone walls of the Palais Bourbon, where the National Assembly meets, with large visuals on it that display images of the meeting chamber, articles of the French constitution, as well as extracts from the Tennis Court Oath. A set of mirrors serves to remind travellers that the Assembly must reflect the will of the people.

It features several themes that provide a contemporary vision of the National Assembly, depicting them through insets into the bodywork on the walls of the platforms such as visuals and videos for travellers to learn more about democracy and to participate more in public debate. When the assembly is in session, a screen broadcasts debates in the meeting chamber or in the committees. A screen on each platform also broadcasts La Chaîne parlementaire (The Parliamentary Channel).

The platform vault features a lighting scheme that changes depending on the time of the day: bluish before dawn, orange in the morning, and calmer during the day, changing continuously mimicking passing clouds in the sky.

In 2019, the station was used by 1,063,551 passengers, making it the 290th busiest of the Métro network out of 302 stations.

In 2020, the station was used by 395,997 passengers amidst the COVID-19 pandemic, making it the 293rd busiest of the Métro network out of 304 stations.

In 2021, the station was used by 611,512 passengers, making it the 295th busiest of the Métro network out of 304 stations.

Passenger services

Access
The station has three accesses:

 Access 1: Boulevard Saint-Germain Assemblée Nationale
 Access 2: rue de Lille
 Access 3: rue de l'Université

Station layout

Platforms
The station has a standard configuration with 2 tracks surrounded by 2 side platforms. The lower portion of the side walls are vertical instead of elliptical, as are the other stations constructed by the Nord-Sud company (today on lines 12 and 13).

Other connections
The station is also served by lines 63, 73, 83, 84, 87, and 94 of the RATP bus network, and at might, by lines N01 and N02 of the Noctilien bus network.

Nearby

 National Assembly
 Palais Bourbon

Gallery

References

Roland, Gérard (2003). Stations de métro. D'Abbesses à Wagram. Éditions Bonneton.

Paris Métro stations in the 7th arrondissement of Paris
Railway stations in France opened in 1910
Paris Métro line 12

Assemblée Nationale station


Spetsnaz (, (спецназ, ) tr: Voyska spetsialnogo naznaçeniya; ), Rus (önceden Sovyet) özel kuvvetlerine verilen genel addır. Rusçada "özel amaçlı birlik" anlamına gelir.

Spetsnaz; 24 Ekim 1950'de, Rus ordusu tarafından barış ve savaş zamanında keşif ile özel görevleri gerçekleştirmesi için kurulmuştur. Ekipmanları sıradan piyadelerden çok üstündür.

Spetsnaz timleri 1979 yılında KGB'den aldıkları emirle Afganistan başkanı Hafizullah Amin'e başarılı bir suikast düzenlemişlerdir.

1978'de İngiltere'ye kaçan GRU ajanı Vladimir Rezun'a göre Spetzsnaz'ın 1970 ve 1980'li yıllarda 20 tugayı ve yine aynı kişiden alınan bilgilere ve yapılan hesaplamara göre 30.000 askeri vardı.

Alpha Group (Spetsgruppa A) Beslan rehine krizinde düzenlenen rehine kurtarma operasyonuna katıldı. Bu baskında aşırı güç kullandıkları için eleştirildiler, özellikle de daha rehine kurtarma operasyonu başlamamışken, çatılardan RPO-A Shmel (Bumblebee) roket atarlarını ateşledikleri ve çok fazla rehine kaybı olduğu için aşırı güç kullanmakla suçlandılar. Çok zor ve sert eğitimler aldıkları bilinir. Genel olarak Rusya'daki terör eylemlerindeki tavırlarına bakıldığında Rus özel kuvvetlerinin çok sert olduğu, aşırı güç kullanmaktan hiç çekinmediği, hatta çok rahat davranarak operasyon başarısız olduğunda medyanın onları suçlamasını bile umursamadıkları görülebilir. Rehine krizlerinde Spetsnaz'ın operasyon düzenleyişinin, Special Air Service, GSG 9 da GIGN gibi Avrupa'nın en önemli ve bu konuda en başarılı özel kuvvetleri ile özel polis timlerinden çok farklı olduğu görülebilir. Normal askerî birlikler rehineleri çıkarmaya çalışırken Spetsnaz birlikleri genelde teröristleri öldürmek için gönderilir. Bu gibi durumlar Beslan'daki Rehine Krizi ve Budyonnovsk'taki rehine krizinde çok açıkça görülmüştür. Yine de batılı ülkelerde genelde en fazla 10-15 terörist eylem yaparken farklı olarak bu iki krizde de terörist sayıları oldukça fazlaydı.

Ayrıca Spetsnaz, 'non contact' (temassız) dövüş sanatlarında da eğitim alırlar.

Spetsnaz GRU

Spetsnaz GRU, GRU tarafından yönetilir. Amerikan Ordusu Özel Kuvvetleri'ne pek benzemezler ve standartları çok yüksek olan eğitimleri yüzünden dünyanın en iyi özel kuvvetlerinden birisi olarak sayılmaktadırlar. Soğuk Savaş sırasında Avrupa'da NATO'ya karşı keşif ve sabotaj görevleri düzenlemişlerdir. Spetsnaz GRU'nun operasyonları hakkında çok şey bilinmez, ancak Çeçenistan ve Afganistan'da operasyon düzenledikleri bilinir. Genel olarak VDV üniformalarını giyerler. Yakında bulunan birliklerin üniformalarını da, bölgede dikkat çekmemek ve tanınmamak için giyerler. Saldırı tüfeği olarak genellikle A-91, AS Val veya AK-74U(dar alanlarda ve bina içlerindeki operasyonlarda) kullanırlar.

Kaynakça

Sovyetler Birliği'nin askerî birimleri
Rusya'nın özel kuvvetleri
Özel harekât birimleri
Özel kuvvetler

Spetsnaz


Le Grand Manoir est une ancienne demeure fortifiée, du début du , qui se dresse sur le territoire de l'ancienne commune française de Cosqueville, dans le département de la Manche, en région Normandie.

Localisation
Le Grand Manoir est situé à  au sud-est du bourg de Cosqueville au sein de la commune nouvelle de Vicq-sur-Mer, dans le département français de la Manche.

Historique
Le fief de Cosqueville, possession de la famille des Coskets, est issu d'un partage opéré très tôt du territoire paroissiale en deux fiefs distincts : Cosqueville, et Bellanville possession de la famille de Beaumont. Le fief des Coskets passe par la suite à la famille Diénis. En 1497, Thomas Diénis le vend, contre  et  de vin, à Nicolas de Hennot. En 1529, ce dernier fera l'acquisition du fief de Bellanville.

En 1558, peu avant le début des guerres de Religion, Jean Le Parmentier, seigneur de Bellanville, catholique, ayant marcher à la procession devant Robert de Hennot, fils de Gautier de Hennot, et qui avait pris le parti des huguenots, seigneur des Cosquets, reçut un « soufflet » et fut repoussé derrière par Robert. S'ensuivit un procès. Les Le Parmentier jugeant la justice trop lente, tuèrent le sergent Chandeleur alors que ce dernier leur portait une convocation devant la justice. Entre-temps, pour se venger de l'affront du soufflet Jean et ses fils avaient saccagé le manoir du sieur de Cosqueville. Les différentes tentatives de conciliation ayant échoué, en 1560, deux des fils, Touppin et le curé, sont condamnées et leurs têtes tranchées ; le père devant faire amende honorable, tête et pieds nus à Valognes.

Une dizaine d'années plus tard, Robert de Hennot, sieur de Cosqueville, à la suite d'une émeute survenue à Valognes contre les protestants, sera tué avec quatre autres individus lors de l'attaque, par les catholiques, d'une maison où se tenait un prêche. Son corps, dépouillé, sera traîné dans la rue  et laissé pour compte jusqu'au lendemain ().

C'est Jean de Hennot (1591), son frère, déjà sieur de Théville, qui hérite de Cosqueville. Lui succède comme seigneur de Cosqueville, son fils aîné, Olivier de Hennot, dont l'épouse lui apportera la terre de Brillevast. En 1617, à sa mort, le fief très endetté est vendu, par décret au siège de Valognes, à Nicolas Castel, seigneur de Saint-Pierre-Église. Les Castel le conserveront jusqu'en 1768, avant qu'il n'échoit entre les mains de la famille d'Anneville, seigneur du Vast, qui le garderont jusqu'à la Révolution.

Description
Le Grand Manoir, ancien siège de la seigneurie de Cosqueville, est typique de l'architecture des manoirs cotentinais du début du . Construit en grosses pierres taillées de granit, il présente une parenté de style, d'époque et de traitement existant avec celui d'Ourville à La Pernelle, du marais de Valcanville, d'Héauville et de Saint-Christophe-du-Foc. Ce sont là des constructions presque toutes du  ou parfois du tout début du  qui, malgré la dureté de la pierre, révèlent un parti décoratif moins abondant que celui de la première renaissance mais bien souvent de meilleur aloi.

Autrefois entouré de douves, il se présente sous la forme d'un logis quadrangulaire qui n'a que deux niveaux flanqué sur sa droite d'une tour ronde coiffée en poivrière. Des six tourelle d'origine, il n'en subsiste qu'une.

On accède au logis, par une porte en plein cintre, et qui a conservé deux fenêtres à meneaux dont celle du rez-de-chaussée, très fortement défendu par l'une des plus imposantes grilles de fer forgé que l'on puisse voir en Cotentin, et présentant à son linteau un fin boudin taillé sous lequel s'égrene un rang de perles.

Sur la gauche, on peut voir une charretterie à trois arches, très similaire à celle du château voisin d'Inthéville, qui comporte également des piliers à section carrée mais plus frustes qu'à Inthéville.

Possesseurs successifs de la terre et seigneurie des Cosquets
Liste non exhaustive.

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .

Articles connexes
 Liste de châteaux et manoirs de la Manche
 Cosqueville

Liens externes

Grand Manoir

Le Grand Manoir


6708 Bobbievaile este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
6708 Bobbievaile este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Siding Spring de Robert H. McNaught. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,44 ua, o excentricitate de 0,18 și o înclinație de 12,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 6001-7000
 Centura de asteroizi

Referințe

Asteroizi binari

Obiecte astronomice descoperite în 1989
Centura de asteroizi

6708 Bobbievaile


José Fernández Arteaga (Santa Inés de Barraza, Chihuahua, 12 de setembro de 1933 - Tocumbo, Michoacán, 17 de dezembro de 2021) foi um clérigo mexicano e arcebispo católico romano de Chihuahua.

José Fernández Arteaga estudou teologia e filosofia na Cidade do México e no Pontificio Seminario Central Mexicano de Nuestra Señora de Guadalupe, o seminário estrangeiro fundado pela Conferência Episcopal Mexicana em Montezuma (Novo México) após a Guerra Cristera. Em 4 de abril de 1957 foi ordenado sacerdote para a diocese de Tulancingo. Ele então estudou na Pontifícia Universidade Gregoriana de Roma e obteve uma licenciatura em direito canônico. Foi prefeito de estudos, professor e vice-economista no seminário diocesano de Tulancingo e trabalhou na pastoral, mais recentemente como pároco de peregrinação.

Papa Paulo VI nomeou-o Bispo de Apatzingán em 13 de julho de 1974. O delegado apostólico no México, Mario Pio Gaspari, o consagrou em 12 de setembro do mesmo ano; Os co-consagrantes foram Victorino Alvarez Tena, Bispo de Celaya, e José Abraham Martínez Betancourt, Bispo de Tacámbaro.

O Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Colima em 8 de fevereiro de 1980. Foi nomeado Arcebispo Coadjutor de Chihuahua em 20 de dezembro de 1988 e empossado em 25 de janeiro do ano seguinte. Com a aposentadoria de Adalberto Almeida y Merinos em 24 de junho de 1991, sucedeu-o como Arcebispo de Chihuahua.

O Papa João Paulo II o nomeou membro da Congregação para os Institutos de Vida Consagrada e para as Sociedades de Vida Apostólica.

Em 29 de setembro de 2009, o Papa Bento XVI aceitou seu pedido de demissão por motivos de idade.

Ver também

Arcebispos católicos do México

José Fernández Arteaga


Rosângela Cristina Oliveira Santos (* 20. Dezember 1990 in Washington, D.C.) ist eine brasilianische Leichtathletin, die sich auf den Sprint spezialisiert hat. Aktuell ist sie Inhaberin des Südamerikarekordes im 100-Meter-Lauf.

Sportliche Laufbahn
Erste Erfahrungen bei internationalen Meisterschaften sammelte Rosângela Santos bei den Jugendsüdamerikameisterschaften 2006 in Caracas. Dort gewann sie die Silbermedaille über 100 Meter und Gold mit der brasilianischen 4-mal-100-Meter-Staffel und der Sprintstaffel. 2007 siegte sie bei den Juniorensüdamerikameisterschaften in São Paulo mit der Staffel und über 100 Meter und auch bei den Panamerikanischen Jugendspielen gewann sie in diesen beiden Disziplinen die Silbermedaille. Zudem gewann sie bei den Jugendweltmeisterschaften in Ostrava die Silbermedaille über 100 Meter. 2008 gewann sie bei den Juniorenweltmeisterschaften im polnischen Bydgoszcz die Bronzemedaille mit der Staffel und verpasste im Einzelbewerb als Vierte nur knapp eine weitere Medaille. Bei den U23-Südamerikameisterschaften in Lima siegte sie sowohl im Einzelbewerb als auch mit der Staffel. Als Teil der brasilianischen Staffel nahm sie auch an den Olympischen Sommerspielen in Peking teil und belegte dabei ursprünglich den vierten Platz. Am 17. August 2016 wurde den russischen Läuferinnen Julija Tschermoschanskaja, Jewgenija Poljakowa, Alexandra Fedoriwa und Julija Guschtschina die Goldmedaille in der 4-mal-100-Meter-Staffel wegen Dopings aberkannt und Brasilien rückte dabei auf den Bronzerang vor.

2011 belegte sie bei der Universiade in Shenzhen den fünften Platz über 100 Meter und qualifizierte sich für die Weltmeisterschaften im südkoreanischen Daegu. Dort gelangte sie im Einzelbewerb in das Halbfinale und belegte mit der brasilianischen Sprintstaffel den achten Platz und wurde auch dort nach der Disqualifikation Trinidad und Tobagos um einen Platz vorgereiht. In diesem Jahr gewann sie auch die Goldmedaille bei den Panamerikanischen Spielen in Guadalajara über 100 Meter und mit der Staffel, wie auch bei den Ibero-amerikanischen Meisterschaften 2012 in Barquisimeto. Sie qualifizierte sich diesmal auch über 100 Meter für die Olympischen Spiele in London und gelangte dort bis ins Halbfinale und belegte mit der Staffel Platz sieben. 2013 nahm sie mit der Staffel an den Weltmeisterschaften in Moskau teil und schied dort in der Vorrunde aus. 2014 gewann sie bei den Ibero-amerikanischen Meisterschaften in São Paulo ebenso Gold mit der brasilianischen Mannschaft.

2015 verpasste sie bei den Panamerikanischen Spielen in Toronto als Vierte über 100 Meter und mit der Staffel jeweils nur knapp eine Medaille. Bei den Weltmeisterschaften in Peking gelangte sie über 100 und 200 Meter ins Halbfinale und schied mit der Staffel bereits in der Vorrunde aus. Im Oktober gewann sie bei den Militärweltspielen im südkoreanischen Mungyeong Gold im 100 Meter Lauf und mit der Staffel sowie Bronze über 200 Meter. 2016 nahm sie zum ersten Mal an den Hallenweltmeisterschaften in Portland teil und gelangte dprt über 60 Meter bis in das Halbfinale. Bei den Ibero-amerikanischen Meisterschaften in Rio de Janeiro siegte sie über 100 Meter. Wenig später gelangte sie bei den Olympischen Spielen über 100 Meter bis in das Semifinale und wurde mit der Staffel im Vorlauf disqualifiziert. 2017 gelangte die brasilianische Mannschaft bei den World Relays auf den Bahamas in das Finale, konnten ihren Lauf dort aber nicht beenden. Bei den Südamerikameisterschaften in Luque siegte sie mit der brasilianischen Mannschaft, konnte ihre Finalläufe über 100 und 200 Meter aber nicht beenden oder trat dort nicht an. Bei den Weltmeisterschaften in London verbesserte sie im Halbfinale über 100 Meter den von der Ecuadorianerin Ángela Tenorio gehaltenen Südamerikarekord auf 10,91 Sekunden und ist somit erst die zweite Südamerikanerin, die den 100 Meter Lauf unter 11 Sekunden unter regulären Bediegungen absolvierte. Im Finale belegte sie dann den siebten Platz, gelangte über 200 Meter in das Halbfinale und belegte auch mit der Staffel den siebten Platz.

2018 nahm sie an den Hallenweltmeisterschaften in Birmingham teil, schied dort aber mit 7,32 s in der ersten Runde aus. Anfang Juni belegte sie bei den Südamerikaspielen in Cochabamba in 11,39 s den sechsten Platz über 100 Meter, ehe sie bei den Ibero-Amerikanischen Meisterschaften in Trujillo in 11,44 s die Bronzemedaille hinter ihrer Landsfrau Vitória Cristina Rosa und der Ecuadorianerin Tenorio sicherte. Zudem musste sie sich über 200 Meter nach 23,92 s nur Rosa geschlagen geben und gewann somit Silber. Im Jahr darauf siegte sie bei den Panamerikanischen Spielen in Lima mit der Staffel in 43,04 s und qualifizierte sich über 100 Meter erneut für die Weltmeisterschaften in Doha, bei denen sie aber mit 11,32 s in der Vorrunde ausschied und mit der Staffel im Vorlauf disqualifiziert wurde. Anschließend siegte sie mit der Staffel bei den Militärweltspielen in Wuhan in 43,29 s und sicherte sich über 100 Meter in 11,39 s die Silbermedaille hinter der Französin Carolle Zahi. 2020 siegte sie bei den erstmals ausgetragenen Hallensüdamerikameisterschaften in Cochabamba in 7,34 s über 60 Meter. Bei den World Athletics Relays 2021 im polnischen Chorzów wurde sie im Vorlauf der 4-mal-100-Meter-Staffel disqualifiziert. Ende Juli startete sie über 100 m bei den Olympischen Sommerspielen in Tokio und schied dort mit Saisonbestleistung von 11,33 s in der Vorrunde aus und verpasste auch mit der Staffel mit 43,15 s den Finaleinzug.

2022 verteidigte sie bei den Hallensüdamerikameisterschaften in Cochabamba und verbesserte den Meisterschaftsrekord auf 7,24 s. Anschließend wurde sie bei den Hallenweltmeisterschaften in Belgrad in der ersten Runde disqualifiziert. Im Mai kam sie bei den Ibero-Amerikanischen Meisterschaften in La Nucia mit der 4-mal-100-Meter-Staffel nicht ins Ziel. Im Jahr darauf schied sie bei den Weltmeisterschaften in Budapest mit 43,46 s in der Vorrunde mit der Staffel aus.

In den Jahren 2008 und 2012 sowie 2017 und 2019 wurde Santos brasilianische Meisterin im 100-Meter-Lauf sowie 2012 auch über 200 Meter und 2017 und 2020 in der 4-mal-100-Meter-Staffel.

Persönliche Bestzeiten
 100 Meter: 10,91 s (−0,2 m/s), 6. August 2017, London (Südamerikarekord)
 60 Meter (Halle): 7,17 s, 13. Februar 2016, Berlin
 200 Meter: 22,77 s (+1,7 m/s), 7. Juni 2015, Birmingham

Weblinks

 Athletenporträt bei Tilastopaja OY

Einzelnachweise

100-Meter-Läufer (Brasilien)
200-Meter-Läufer (Brasilien)
4-mal-100-Meter-Staffel-Läufer (Brasilien)
Olympiateilnehmer (Brasilien)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2008
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2016
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2020
Teilnehmer an den Panamerikanischen Spielen (Brasilien)
Teilnehmer an den Südamerikaspielen (Brasilien)
Universiadeteilnehmer (Brasilien)
Teilnehmer der Sommer-Universiade 2011
Panamerikaspielesieger (Leichtathletik)
Südamerikameister (4-mal-100-Meter-Staffel, Leichtathletik)
Südamerikameister (60-Meter-Lauf)
Brasilianischer Meister (Leichtathletik)
Sportsoldat (Brasilien)
Brasilianer
Geboren 1990
Frau

Rosângela Santos


Kluane National Park and Reserve er en nationalpark, der ligger i det sydvestlige hjørne af Yukon i Canada. Parken dækker et 21.980 km² stort område og omfatter Canadas højeste bjergtop, Mount Logan (5.959 moh.). Bjerge og gletsjere optager hele 82% af arealet og dominerer nationalparkens landskab.

Kluane National Park blev i 1979 en del af et verdensarvsområde, sammen med Wrangell-St. Elias National Park i USA. Dette område blev i 1992 og i 1994 udvidet med Glacier Bay National Park (USA) og Tatshenshini-Alsek Provinspark i Canada til Kluane/Wrangell-St. Elias/Glacier Bay/Tatshenshini-Alsek.

Eksterne kilder/henvisninger

 Parks Canadas websted om Kluane National Park
 UNESCO World Heritage Centre - Kluane-Wrangell-St. Elias-Glacier Bay-Tatshenshini-Alsek på unesco.org

Nationalparker i Canada
Yukon
Verdensarvsområder i Canada
Grænseoverskridende beskyttede områder

Kluane National Park


Las arañas de hoja pequeñas (Hahniidae) son una familia de pequeñas arañas: sus cuerpos son de unos 2 mm de longitud. Ellos construyen unas redes muy delicadas con la forma de una hoja. La seda utilizada en estas bandas es tan fina que son difíciles de detectar a menos que se recubran con rocío. Ellos están, en gran medida, en lugares cercanos al agua o al musgo, y con frecuencia se encuentran en los desechos y los detritos de hojas o en las hojas de arbustos y árboles.

Descripción
Se caracterizan por la disposición de sus seis hileras en una fila transversal. El último segmento de las hileras exteriores es bastante largo y sobresale por encima de todas los demás.

Distribución
La familia Hahniidae se encuentra en todo el mundo. Los géneros del Hemisferio Norte y África tienden a diferir en sus estructuras genitales de los del Hemisferio Sur. Muy pocas especies han sido descritas en el sudeste de Asia, aunque un buen número parece estar aún no definido.

Nombre
La familia lleva el nombre del género Hahnia, que se dedica a zoólogo alemán Carl Wilhelm Hahn.

Géneros
 Alistra Thorell, 1894 — Oceanía, Filipinas, Sumatra, Sri Lanka
 Amaloxenops Schiapelli & Gerschman, 1958 — Argentina
 Antistea Simon, 1898 — América del Norte, Europa, Rusia
 Asiohahnia Ovtchinnikov, 1992 — Kazajistán, Kirguistán
 Austrohahnia Mello-Leitão, 1942 — Argentina
 Calymmaria Chamberlin & Ivie, 1937 — México a Canadá
 Cryphoeca Thorell, 1870 — Paleártico
 Cryphoecina Deltshev, 1997 — Montenegro
 Cybaeolus Simon, 1884 — Chile, Argentina
 Dirksia Chamberlin & Ivie, 1942 — USA, Alaska, Francia
 Ethobuella Chamberlin & Ivie, 1937 — América del Norte
 Hahnia C. L. Koch, 1841 — América, África, Europa, Asia
 Harmiella Brignoli, 1979 — Brasil
 Iberina Simon, 1881 — Rusia, Francia
 Intihuatana Lehtinen, 1967 — Argentina
 Kapanga Forster, 1970 — Nueva Zelanda
 Lizarba Roth, 1967 — Brasil
 Neoantistea Gertsch, 1934 — Canadá a Costa Rica, Rusia, Asia
 Neoaviola Butler, 1929 — Australia
 Neocryphoeca Roth, 1970 — USA
 Neohahnia Mello-Leitão, 1917 — América del Sur
 Pacifantistea Marusik, 2011 — Islas Kuriles
 Porioides Forster, 1989 — Nueva Zelanda
 Rinawa Forster, 1970 — Nueva Zelanda
 Scotospilus Simon, 1886 — Tasmania, Nueva Zelanda, India
 Tuberta Simon, 1884 — Europa a Azerbaiyán
 Willisus Roth, 1981 — USA

Véase también
Lista de especies de Hahniidae
Anexo:Taxonomía de las arañas

Notas

Referencias
  (2011). "A new genus of hahniid spiders from Far East Asia (Araneae: Hahniidae)." Zootaxa 2788: 57-66.
  (2000): An Introduction to the Spiders of South East Asia. Malaysian Nature Society, Kuala Lumpur.
  (2007): Catálogo del mundo de las arañas, versión 8.0. American Museum of Natural History.

Enlaces externos

Hahniidae

Hahniidae


Olivia Maria Oprea (), cunoscută în Spania ca Oli, este o jucătoare română de fotbal care joacă pentru  Echipa națională de fotbal a României.

Carieră
A început fotbalul la CSȘ Târgoviște. De-alungul carieriei a evoluat la BIIK Kazygurt din Kazahstan, ADFB La Rambla și CF Costa Adeje.

Ea a mai jucat în Spania pentru Sporting Huelva și FC Sevilla, precum și în Grecia pentru Amazones Dramas. În perioada 2011-2012 s-a întors în România pentru a reprezenta Olimpia Cluj din Liga I. Din 2020 până în 2022 a jucat pentru clubul spaniol de Primera Division Villarreal.

Ea este componentă a Echipei naționale a României.

Note

Bibliografie
 RAPPORT DU MATCH Match de barrage, Journée 2

Legături externe

Nașteri în 1987
Sportivi români în viață
Târgovișteni
Români expatriați în Spania
Cioturi Fotbaliști români
Fotbaliste române

Olivia Oprea


Burmarsh es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Folkestone and Hythe, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Burmarsh tiene una superficie de 17,24 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Burmarsh tenía 358 habitantes (50% varones, 50% mujeres) y una densidad de población de 20,77 hab/km². El 19,83% eran menores de 16 años, el 77,09% tenían entre 16 y 74 y el 3,07% eran mayores de 74. La media de edad era de 38,53 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 20,21% estaban solteros, el 64,46% casados y el 15,33% divorciados o viudos.

El 98,31% de los habitantes eran originarios del Reino Unido y el 1,69% de cualquier otro lugar salvo del resto de países europeos. Según su grupo étnico, el 97,78% eran blancos, el 1,39% mestizos y el 0,83% asiáticos. El cristianismo era profesado por el 77,03% y el islam por el 0,84%, mientras que el 12,04% no eran religiosos y el 10,08% no marcaron ninguna opción en el censo.

186 habitantes eran económicamente activos, 172 de ellos (92,47%) empleados y 14 (7,53%) desempleados. Había 131 hogares con residentes y ninguno vacío.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Burmarsh


بيتر لور (واسمه الحقيقي لازلو لوفنشتاين László Löwenstein) هو ممثل أمريكي من أصل مجري. بدأ مسيرته الفنية في فيينا قبل أن ينتقل إلى ألمانيا حيث عمل أولا على المسرح، ثم مثل الأفلام في برلين في أواخر لبعشرينات وأوائل الثلاثينات من القرن العشرين. لوري تسبب في ضجة دولية في الفيلم الألماني إم (1931)، من إخراج فريتز لانغ، حيث صور القاتل المسلسل الذي يتولى الفتيات الصغيرات. حقق لور شهرة دولية في عام 1931 بتمثيله لقاتل متسلسل يدعى بيتر كورتن  والذي كان يتصيد الفتيات الصغيرات في الفيلم الألماني إم الذي أخرجه فريتز لانغ.

غادر ألمانيا بعد عام 1933 بسبب أصله اليهودي. وكان أول فيلم له باللغة الإنجليزية هو الرجل الذي عرف أكثر من اللازم (1934) من إخراج ألفريد هيتشكوك وأنتج في بريطانيا العظمى. استقر بعدها في هوليوود، وأصبح لاحقا ممثلا تميز في العديد من أفلام الغموض والجريمة في هوليوود. ومن أفلامه الأمريكية الأولى جنون الحب والجريمة والعقاب، حيث واصل لعب دور القاتل، لكنه لعب بعد ذلك دور السيد موتو، وهو محقق ياباني، وذلك في العديد من أفلام الدرجة الثانية. عمل بشكل رئيسي مع وارنر براذرز من عام 1941 إلى عام 1946. كان أول فيلم من أفلام وارنرز هو الصقر المالطي (1941)، الذي بدأ معه سلسلة من الأدوار مع همفري بوجارت وسيدني غرينستريت. وأعقب ذلك كازابلانكا (1942)، وهو ثاني الأفلام التسعة التي ظهر فيها لور وغرينستريت. شملت أفلام لور الأخرى زرنيخ وانتيل قديم من إخراج فرانك كابرا (1944) و 20.000 فرسخ تحت الماء من إنتاج ديزني (1954). وكانت أدواره النمطية تمثل الأجنبي الشرير، ولم تعد مسيرته منتظمة في زمن لاحق. كان لور هو أول ممثل يلعب دور لو شيفر أحد أشرار بوند في النسخة التلفزيون من قصة كازينو رويال (1954). بعض أدواره الأخيرة كانت في أفلام رعب من إخراج روجر كورمان.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص حصلوا على الجنسية الأمريكية
أشخاص من روجومبيروك
أمريكيون متجنسون
أمريكيون من أصل يهودي مجري
مخرجو أفلام باللغة الألمانية
مدفونون في مقبرة هوليوود فورايفر
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو أفلام مجريون
ممثلو أفلام نمساويون
ممثلو مسرح أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 20
ممثلون إذاعيون أمريكيون
ممثلون ذكور يهود أمريكيون
ممثلون من أصل مجري
ممثلون هنغاريون في القرن 20
مهاجرون مجريون إلى الولايات المتحدة
مواليد 1904
مواليد في روجومبيروك
نمساويون مجريون مهاجرون إلى الولايات المتحدة
وفيات 1964
وفيات بسبب مرض دماغي وعائي
وفيات في لوس أنجلوس
يهود ألمان هاجروا للولايات المتحدة هربا من النازية
يهود أمريكيون في القرن 20
يهود مجريون
يهود من الإمبراطورية النمساوية المجرية

بيتر لور


An Carex vesca in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Baron Clarke ngan Georg Kükenthal. An Carex vesca in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Carex

Carex vesca


Cabo Engaño es el nombre de dos accidentes geográficos:

 Cabo Engaño, en el extremo nororiental de la isla de Luzón.
 Cabo Engaño, en el extremo oriental de la isla de La Española.

Cabo Engaño


Aceasta este o listă a apelor minerale din România.

7 Izvoare – Dobrești, județul Dâmbovița
2 Izvoare- Gighera, Dolj, județul Dolj
Alpina Borșa - Baia Borșa, județul Maramureș
Amfiteatru – Iași, județul Iași
Apa Craiului – Dâmbovicioara, județul Argeș
Aquatique – Bușteni, județul Prahova
Aqua Carpatica – Păltiniș, județul Suceava
Aqua Sara – Boholt, județul Hunedoara
Aqua Vital - Sacoșu Mare, județul Timiș
Artesia – Sânsimion, județul Harghita
Aur'a – Ocna de Fier, județul Caraș-Severin
Azuga – Azuga, județul Prahova
Băile Lipova – Lipova, județul Arad
Biborțeni – Biborțeni, județul Covasna
Bodoc – Bodoc, județul Covasna
Borsec – Borsec, județul Harghita
Bucovina - Vatra Dornei , județul Suceava
Buziaș – Buziaș, județul Timiș
Carpatina – Toșorog, județul Neamț
Certeze – Certeze, județul Satu Mare
Cezara – Băcâia, județul Hunedoara
Cheile Bicazului - Bicazul Ardelean, județul Neamț
Cora - Malnaș-Băi, județul Covasna
Cristalina – Sâncrăieni, județul Harghita
Cristalul Munților - Vama Buzăului, județul Brașov
Dealul Cetății – Miercurea-Ciuc, județul Harghita
Dorna - Dorna Candrenilor, Suceava, județul Suceava
Izvorul Alb - Dorna Candrenilor, județul Suceava
Izvoarele Călimani – Bilbor, județul Harghita
Izvorul Cetății Crizbav – Crizbav, Brașov județul Brașov
Izvorul Minunilor - Stâna de Vale, județul Bihor
Izvorul Tămăduirii - Stoiceni Târgu Lăpuș, județul Maramureș
K-Classic - Boholt, județul Hunedoara
Keia – Ciucaș, județul Prahova
Lipova – Lipova, județul Arad
Lithinia - Parhida, județul Bihor
Oaș - Negrești, județul Satu Mare
Perenna Premier - Dognecea, județul Caraș-Severin
Perla Apusenilor - Chimindia-Deva, județul Hunedoara
Perla Covasnei - Târgu Secuiesc, județul Covasna
Perla Harghitei - Sâncrăieni, județul Harghita
Poiana Negrii - Poiana Negrii, județul Suceava
Rarăul - Fundul Moldovei, județul Suceava
Roua Munților – Roșu, județul Suceava
Saguaro - Târgu Secuiesc, județul Covasna
Sestina - Valea Sălardului, județul Mureș
Spring Harghita – Miercurea-Ciuc, județul Harghita
Stânceni - Stânceni, județul Mureș
Tiva Harghita - Sâncrăieni, județul Harghita
Tușnad - Tușnad, județul Harghita
Valea Brazilor - Biborțeni, județul Covasna
Valea Izvoarelor – Covasna, județul Covasna
Vâlcele - Vâlcele, județul Covasna
Wolfsgold - Maieru, județul Bistrița Năsăud
Zizin - Zizin, județul Brașov

Referințe și note
 Agenția Națională pentru Resurse Minerale – ANRM. Ordinul nr. 22/2016 privind aprobarea Listei apelor minerale naturale recunoscute în România.

Liste legate de România
Ape minerale

Lista apelor minerale naturale din România


Renato Goupil, S.J. (15 de maio de 1608 - 29 de setembro de 1642), foi um missionário leigo jesuíta francês (em francês "donné", "dado" ou "aquele que se oferece") que se tornou um irmão leigo da Companhia de Jesus pouco antes sua morte. Ele foi o primeiro dos oito mártires norte-americanos da Igreja Católica Romana a receber a coroa do martírio e o primeiro mártir católico canonizado na América do Norte.

Vida
Goupil foi batizado em St-Martin-du-Bois, perto de Angers, na antiga província de Anjou, em 15 de maio de 1608, filho de Hippolite Goupil e Luce Provost. Ele estava trabalhando como cirurgião em Orléans antes de entrar no noviciado da Companhia de Jesus (jesuítas) em Paris em 16 de março de 1639. Ele teve que deixar o noviciado devido à surdez.

Goupil se ofereceu para servir como missionário leigo trabalhando para ajudar os padres jesuítas. Em 1640 chegou à Nova França. De 1640 a 1642, serviu na Missão Saint-Joseph de Sillery, perto de Quebec, onde foi encarregado de cuidar dos doentes e feridos no hospital. Seu trabalho envolvia principalmente curativos e sangrias.

Em 1642 Goupil viajou para as missões Hurões com cerca de quarenta outras pessoas, incluindo vários chefes Hurões e o padre jesuíta Isaac Jogues. Eles foram capturados pelos Mohawk, levados para sua aldeia mais oriental de Ossernenon (cerca de 9 milhas a oeste da atual Auriesville, Nova York), e torturados. Depois de ensinar a um menino moicano o sinal da cruz, Goupil foi morto na festa de São Miguel Arcanjo, em 29 de setembro de 1642, por um golpe na cabeça com um machado. Ele morreu pronunciando o Santo Nome de Jesus, como havia praticado em caso de martírio. Pe. Jogues estava presente e deu a absolvição de Goupil antes de expirar. Antes de ser martirizado, Goupil havia professado os votos religiosos como irmão leigo jesuíta diante do Pe. Jogues. Muitos dos 24 hurões que acompanhavam Goupil eram convertidos católicos batizados. Inimigos tradicionais do Mohawk, eles foram lentamente torturados pelo ritual Iroquois antes de serem mortos.

Veneração
Goupil é venerado como o primeiro mártir jesuíta do Canadá e um dos três mártires do atual território dos Estados Unidos. Ele foi canonizado em 29 de junho de 1930 pelo Papa Pio XI junto com os outros sete mártires canadenses ou "Mártires norte-americanos". Ele é o santo padroeiro dos anestesistas.

No Campus Rose Hill da Fordham University, no Bronx, Nova York, um dormitório para calouros — o Tribunal dos Mártires — tem três seções, que recebem o nome dos três santos mártires dos Estados Unidos: Renato Goupil, Isaac Jogues e Jean Lalande. Goupil também é homenageado no acampamento juvenil católico Camp Ondessonk, onde uma unidade leva seu nome.

Referências

Santos do século XVII
Pessoas canonizadas pelo papa Pio XI
Missionários católicos da França
Cirurgiões da França
Mortos em 1642
Nascidos em 1608
Santos jesuítas

Renato Goupil


Tre små historier er en kortfilm fra 1993 instrueret af Ole Christian Madsen, Maria Sødahl, Per Fly efter manuskript af Ole Meldgård.

Handling
A baby baboon (Ole Christian Madsen): Det er ikke nemt at være luder. Man kommer ud for de mærkeligste kunder. Handyret (Maria Sødahl): Jeg elsker ... hendes fødder, hendes knæ, at se på hendes læber ... Det er let at sige. Hvorfor er det let at sige, jeg elsker ... dig? Bent (Per Fly Plejdrup): 20 minutter ... Ja, så kommer hun om 20 minutter. Det er en date ... Det er helt, helt normalt ...

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 1993

Tre små historier


An Epidendrum pseudocardioepichilum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Becerra ngan Eric Hágsater. An Epidendrum pseudocardioepichilum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Peru. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Epidendrum

Epidendrum pseudocardioepichilum


Hans Jørgen Tauson (født 23. juni 1918 på Bækkeskov, død 26. februar 2016) var en dansk assurandør og direktør.

Tauson arbejdede i forsikringsbranchen, hvor han var direktør for selskaberne De Private Assurandører, Dansk Søassurance, Haand i Haand og Hafnia Forsikring, hvoraf han var med til at fusionere de to sidste.

Familie
Jørgen Tauson var søn af olympisk sportsskytte Christian Tauson og kongelig balletdanser Agnes Stibolt Hansen. Den 4. oktober 1939 blev han i København gift med Ella Olsen (1922-2001). De fik børnene Peter Tauson (1940) og Anne Louise Tauson (1942).

Tauson sov stille ind 26. februar 2016, 97 år gammel.

Referencer

Personer fra København
Jørgen
Direktører fra Danmark
Assurandører fra Danmark
Danskere i 1900-tallet

Jørgen Tauson