Afrika
 Aksumitisches Reich
 König: Ebana (ca. 415–ca. 450)

 Reich der Vandalen
 König: Geiserich (428–477)

Amerika
 Maya
 Palenque
 König: Casper II. (435–487)
 Tikal
 König: Siyaj Chan K'awiil II. (411–458)

Asien
 China
 Kaiser: Song Wendi (424–452)
 Nördliche Wei-Dynastie: Tai Wu (424–452)

 Iberien (Kartlien)
 König: Mirdat V. (435–452)

 Indien
 Gupta-Reich
 König: Kumaragupta I. (415–455)
 Kadamba
 König: Kakutstha Varman (425–450)
 Pallava
 König: Simha Varman II. (438–460)
 Vakataka
 König: Narendrasena (440–460)

 Japan
 Kaiser: Ingyō (411–453)

 Korea
 Baekje
 König: Biyu (427–454)
 Gaya
 König: Chwiheui (421–451)
 Goguryeo
 König: Jangsu (413–490)
 Silla
 König: Nulji (417–458)

 Sassanidenreich
 Schah (Großkönig): Yazdegerd II. (438–457)

Europa
 Weströmisches Reich
 Kaiser: Valentinian III. (425–455)
 Konsul: Flavius Aëtius (446)

 Oströmisches Reich
 Kaiser: Theodosius II. (408–450)
 Konsul: Quintus Aurelius Symmachus (446)

 Hunnen
 König: Attila (434–453)

 Reich der Burgunden
 König: Gundioch (436–470)

 Reich der Sueben
 König: Rechila (438–448)

 Salfranken
 König: Chlodio (ca. 428–ca. 450)

 Westgotenreich
 König: Theoderich I. (418–451)

Religiöse Führer
 Papst: Leo der Große (440–461)

Liste der Staatsoberhäupter 446


Príncipe Sadruddin Aga Khan (, ; Neuilly-sur-Seine, 17 de janeiro de 1933 – Boston, 12 de maio de 2003) foi um diplomata francês que serviu como Alto Comissário das Nações Unidas para os Refugiados de 1966 a 1977, durante o qual reorientou o foco da agência além da Europa e a preparou para uma explosão de questões complexas de refugiados. Também foi um defensor de uma maior colaboração entre organizações não governamentais (ONGs) e agências da ONU. O interesse do príncipe por questões ecológicas o levou a fundar a Bellerive Foundation no final dos anos 1970, quando era um colecionador experiente e respeitado de arte islâmica.

Nascido em Paris, na França, era filho único do sultão Agacão III e da princesa Andrée Aga Khan. Casou-se duas vezes, mas não teve filhos. O príncipe Sadruddin morreu de câncer aos 70 anos de idade e foi enterrado na Suíça.

Primeiros anos e carreira

Infância e educação
Filho único de Agacão III e sua terceira esposa francesa, a ex-André Joséphine Carron, Aga Khan nasceu em Neuilly-sur-Seine, na França. Inicialmente, estudou em Lausanne, na Suíça, antes de se formar Phi Beta Kappa em 1954 na Universidade Harvard. Em Harvard, morou na Eliot House com Paul Matisse, neto do artista francês Henri Matisse, com os futuros fundadores da revista literária The Paris Review, George Plimpton e John Train, e com Stephen Joyce, neto do escritor irlandês James Joyce. Junto com Plimpton, foi editor do Harvard Lampoon. Após três anos de pesquisa de pós-graduação no Harvard Center for Middle Eastern Studies, o príncipe Sadruddin iniciou uma carreira de serviço internacional ao longo da vida.

Embora tenha sido criado na Europa por sua mãe francesa, seu pai, que era o 48.º Imame hereditário dos muçulmanos Nizaris (ligado ao ismaelismo), teve uma forte influência sobre dele. Aga Khan lembrou que seu pai "insistiu para que eu aprendesse o Alcorão e se encorajou a entender as tradições e crenças básicas do Islão, mas sem impor nenhuma visão particular. Tinha personalidade forte, mas de mente aberta e liberal."

Junto com seu pai, o príncipe Sadruddin viajou muito por países muçulmanos, entrando em contato com suas raízes islâmicas desde muito jovem. Descreveu o Irã como o berço de sua família, embora nunca tenha morado lá. Quando era criança, sua avó paterna costumava recitar os grandes poemas épicos da história persa. Tinha como cidadania britânica, francesa, iraniana e suíça e era fluente em francês, inglês, alemão e italiano, além de falar um pouco de persa e árabe.

UNESCO
O príncipe Sadruddin ingressou na Organização das Nações Unidas para a Educação, a Ciência e a Cultura (UNESCO) em 1958 e tornou-se secretário executivo do Comitê de Ação Internacional para a Preservação da Núbia em 1961. Esta iniciativa reuniu arqueólogos do Leste Europeu e do Ocidente no auge da Guerra Fria. A construção da Represa Alta de Assuão ameaçou o Antigo Egito, incluindo Abu Simbel, os templos de Filas e Kalabsha, além das igrejas cristãs da Núbia. Posteriormente, o descreveria como "uma das grandes conquistas da UNESCO" por causa do contexto histórico desafiador em que ocorreu — principalmente as tensões contínuas no Oriente Médio e a Guerra Fria.

Alto-comissariado da ONU para os Refugiados
O príncipe Sadruddin começou como enviado especial do Alto-comissariado das Nações Unidas para os Refugiados (ACNUR) em 1959, com foco no Ano Mundial dos Refugiados (1959–1960). A iniciativa ficou conhecida pelo seu Stamp Plan, um programa filatélico que angariava fundos através dos países membros das Nações Unidas, bem como o apoio da União Postal Universal. Na época, os recursos do ACNUR concentravam-se principalmente no apoio aos refugiados que cruzavam o Leste Europeu.

Em janeiro de 1966, o príncipe Sadruddin foi nomeado Alto-comissariado das Nações Unidas para os Refugiados, depois de trabalhar por três anos como vice Alto-comissário. Aos 33 anos, tornou-se a pessoa mais jovem a liderar o ACNUR. Nos doze anos seguintes, dirigiu a agência de refugiados da ONU em um de seus períodos mais difíceis, coordenando a resposta internacional à crise de Bangladesh em 1971, que desalojou dez milhões de pessoas, o genocídio que culminou com a morte de centenas de milhares de hutus de Burundi para a Tanzânia, em 1972; e a Tragédia dos vietnamitas da boat people em meados da década de 1970. Em 1972, o príncipe Sadruddin desempenhou um papel fundamental na busca de novos lares para dezenas de milhares de sul-asiáticos expulsos de Uganda por Idi Amin.

A determinação do príncipe Sadruddin de não discriminar entre refugiados europeus e do Terceiro Mundo ajudou a preparar o ACNUR para uma mudança no cenário dos deslocados internacionais. Durante a década de 1950, entre 200 a 300 mil refugiados de origem europeia necessitavam de assistência. Na década de 1970, os problemas dos refugiados europeus foram resolvidos, mas foram substituídos por milhões de pessoas deslocadas no Terceiro Mundo. Além disso, ampliou o mandato do ACNUR muito além de seu foco original no Leste Europeu, estendendo o alcance da organização a refugiados da Palestina, Vietnã, Angola e Argélia. À medida que a escala e a complexidade das questões dos refugiados continuavam a aumentar, o ACNUR e a comunidade internacional em geral estavam mais bem posicionados para se adaptar. No final de 1977, quando optou por renunciar ao cargo, havia se tornado o mais antigo Alto Comissário da ONU para Refugiados. Posteriormente, ainda continuou a lidar com situações humanitárias como coordenador dos programas de assistência econômica e humanitária da ONU.

Carreira diplomática nas Nações Unidas
O Príncipe Sadruddin foi, desde 1978, de várias maneiras: Consultor Especial e Encarregado de Missão do Secretário-Geral das Nações Unidas, Relator Especial da Comissão das Nações Unidas para os Direitos Humanos e Convocador e Co-Presidente da Comissão Independente de Assuntos Humanitários Internacionais e da o Grupo de Trabalho Independente sobre a Emergência Financeira da ONU. Posteriormente, foi coordenador dos Programas de Assistência Humanitária e Econômica das Nações Unidas Relacionados ao Povo do Afeganistão e Delegado Executivo do Secretário-Geral para um Programa Humanitário Interagências das Nações Unidas, que lidava com os problemas das áreas fronteiriças do Iraque.

Sua nomeação em setembro de 1990 como Representante Pessoal do Secretário-Geral da ONU para Assistência Humanitária Relacionada à Crise entre o Iraque e o Kuwait exigiu sutileza diplomática. O presidente do Iraque, Saddam Hussein, desconfiava profundamente da ONU e relutava em fazer qualquer coisa que pudesse beneficiar os muçulmanos xiitas do país. Apesar disso, o príncipe Sadruddin conseguiu negociar, com sucesso, com o ministro das Relações Exteriores, Tariq Aziz, sobre a criação de um programa de socorro da ONU para dezenas de milhares de muçulmanos xiitas presos em condições cada vez piores nos pântanos do sul do Iraque.

O príncipe Sadruddin foi nomeado e preterido duas vezes para o cargo de secretário-geral da ONU. Embora tenha vencido a votação de 1981, a União Soviética o considerou muito ocidental e vetou sua eleição. Quando foi indicado novamente em 1991, os Estados Unidos e a Grã-Bretanha expressaram seu desacordo com sua crença em uma política de aumentar a ajuda ao Iraque.

Proteção e defesa do meio ambiente
Em 1977, o príncipe Sadruddin, juntamente com Denis de Rougemont e alguns outros amigos, criou um laboratório de ideias com sede em Genebra, na Suíça, intitulado Groupe de Bellerive (em homenagem a Bellerive, o município onde viveu em Genebra), e uma organização sem fins lucrativos, Bellerive Foundation. A fundação colaborou com instituições internacionais, organizações de ajuda bilaterais britânicas e escandinavas e outras ONGs, como o World Wide Fund for Nature (WWF). Ela tornou-se referência na promoção da proteção ambiental, da conservação dos recursos naturais e da proteção da vida em todas as suas formas.

Inicialmente, Bellerive trabalhou com o Fundo das Nações Unidas para a Infância (UNICEF) na luta contra o desmatamento. O príncipe Sadruddin foi motivado em parte pelo que chamou de "refugiados ecológicos", que foram forçados a deixar regiões que não podiam mais sustentá-los devido à desertificação e outras mudanças ambientais. A fundação trabalhou com especialistas suíços para desenvolver fogões de baixo custo e com baixo consumo de energia, baseados em fontes de energia renováveis, como metano e biogás. Distribuiu-os entre as populações rurais carentes, principalmente na África. Outras áreas de preocupação para Bellerive incluíam a proliferação de armas nucleares e a proteção de espécies ameaçadas.

Como morador da Suíça, o príncipe Sadruddin estava preocupado com o impacto do desenvolvimento turístico insensível e do desmatamento nos Alpes europeus. No Fórum Econômico Mundial em 1990, lançou a Alp Action para proteger o ecossistema montanhoso e preservar a diversidade cultural e a vitalidade dos Alpes. O programa da Bellerive Foundation incentivou o ecoturismo, com o objetivo de reduzir o impacto dos esportes de aventura ao ar livre no frágil habitat alpino. Durante seus anos de operação, a Alp Action lançou com sucesso mais de 140 projetos em sete países. Encontrou inspiração no sistema de parques nacionais das Montanhas Rochosas canadenses.

Administrador de longa data e ex-vice-presidente do World Wide Fund for Nature International, o príncipe Sadruddin liderou o apoio de Bellerive às espécies ameaçadas. Bellerive também foi uma das primeiras organizações a alertar sobre os perigos potenciais para a saúde humana dos métodos modernos de cultivo intensivo.

Em maio de 2006, as atividades da Fundação Bellerive foram incorporadas à Fundação Aga Khan, com sede em Genebra (fundada em 1967 pelo sobrinho do príncipe Sadruddin, Karim Aga Khan IV) constituir o Prince Sadruddin Aga Khan Fund for the Environment. O fundo de 10 milhões de dólares é dedicado a encontrar soluções práticas para problemas ambientais. O fundo concentra suas atividades em seis áreas importantes para o príncipe Sadruddin: educação ambiental; gestão de recursos naturais em zonas frágeis; parques naturais e reservas de vida selvagem; infraestrutura turística ambiental e culturalmente apropriada; saúde Ambiental; e pesquisa.

Morte e lembrança
O príncipe Sadruddin morreu de câncer em Boston, cidade de Massachusetts, em 12 de maio de 2003, coincidentemente, no mesmo dia em que seu meio-irmão mais velho, o príncipe Aly Khan, morreu 43 anos antes. Seu corpo foi transportado para a Suíça, onde membros do corpo diplomático, funcionários do governo e amigos próximos foram convidados a prestar suas últimas homenagens no Château de Bellerive, e assinar livros de condolências em vários locais do mundo. Ruud Lubbers, então Alto Comissário do ACNUR, expressou a tristeza do ACNUR e de toda a comunidade humanitária, comentando que "ele deixou uma marca indelével na história do ACNUR - liderando a agência em alguns dos momentos mais desafiadores. O nome de Sadruddin tornou-se sinônimo de ACNUR."

De acordo com seus desejos, o enterro do príncipe Sadruddin ocorreu em uma cerimônia privada com a presença de membros de sua família. As cerimônias tradicionais muçulmanas foram conduzidas pelo Sheikh Ahmed Ahmed Ibrahim, que lidera as orações no mausoléu do pai do príncipe, Agacão III, em Aswan, no Egito. As últimas homenagens foram prestadas sob os arcos do Château de Bellerive, antes que o caixão fosse levado ao cemitério local de Collonge-Bellerive. Uma homenagem do cantão de Genebra dizia: "O destino desta família da alta nobreza persa, descendente do profeta Maomé, está indissociavelmente ligado ao desta pequena cidade europeia e a um ambicioso projeto de melhoria da condição humana".

A comunidade das Nações Unidas celebrou a vida do príncipe Sadruddin em uma cerimônia memorial realizada em sua homenagem em sua sede em Nova Iorque em 28 de outubro de 2003. Seu legado foi lembrado por representar o lado moral e compassivo da comunidade internacional. O então secretário-geral das Nações Unidas, Kofi Annan, comentou que "ele combinou o respeito pela humanidade com a preocupação com o meio ambiente. Trabalhou em nome dos pobres e despossuídos, enquanto celebrava a humanidade através da cultura e da arte." Por fim, concluiu sua homenagem elogiando o príncipe Sadruddin como "um modelo para muitos de nós (...) seu exemplo continuará a inspirar novos cidadãos do mundo por várias gerações vindouras."

Deixou sua esposa de 31 anos, a princesa Catherine; seus três enteados Alexandre, Marc e Nicolas; assim como seus sobrinhos e sobrinha Príncipe Karim, Príncipe Amyn e Princesa Yasmin; e sua prima Mme. Françoise Carron. Era desejo do príncipe Sadruddin e da princesa Catarina que seus restos mortais fossem enterrados no Egito.

Vida pessoal
A vida do príncipe Sadruddin foi profundamente influenciada por suas raízes familiares e herança cultural. A avó do príncipe Sadruddin era neta do imperador Qajar Fath'Ali Shah.

O serviço internacional era uma tradição familiar e, ao longo de sua vida, o príncipe Sadruddin esteve cercado por ele. Seu pai ocupou cargos influentes na Índia britânica. Também trabalhou em dois mandatos como presidente da Sociedade das Nações. O meio-irmão mais velho do príncipe Sadruddin, o príncipe Ali Khan, era o embaixador do Paquistão nas Nações Unidas. Príncipe Karim Aga Khan IV, o 49.º Imam dos Muçulmanos Ismailis e atual Agacão, era sobrinho do Príncipe Sadruddin, e é o fundador e Presidente da Rede de Desenvolvimento Aga Khan. Seu irmão, o príncipe Amyn, já havia trabalhado com as Nações Unidas antes de ingressar no secretariado do Aga Khan. Enquanto isso, a sobrinha do príncipe Sadruddin, a princesa Yasmin, tem se dedicado à luta contra a doença de Alzheimer.

O príncipe Sadruddin gostava de cultura, incluindo música, arte e literatura. Tratava-se de uma figura familiar em festivais de música e outros eventos culturais, tanto na Europa quanto no exterior. Sua preocupação com o meio ambiente foi complementada por seu prazer ao ar livre; também era um esquiador entusiasta e um marinheiro talentoso. Ainda em Harvard em 1953, o príncipe Sadruddin tornou-se o editor fundador da revista literária The Paris Review, que foi criada com o objetivo de trazer à tona o trabalho criativo original. Todos os anos, a Review concede o Prêmio Aga Khan de Ficção (criado por seu pai) para o melhor conto publicado no ano anterior.

Casamentos
Em 27 de agosto de 1957, em Bellerive, na Suíça, o príncipe Sadruddin casou-se com Nina Dyer (1930–1965). Uma modelo de moda anglo-indiana, ela era a ex-esposa do Barão Hans Heinrich Thyssen-Bornemisza. Ela se converteu ao Islã, adotando o nome de "Shirin" (lit. "doçura"). Eles não tiveram filhos e se divorciaram em 1962. Dyer cometeu suicídio em 1965.

Casou-se com Catherine Aleya Beriketti Sursock em 25 de novembro de 1972 nas Índias Ocidentais Britânicas. Nascida em Alexandria, ela era a ex-esposa do aristocrata libanês Cyril Sursock (filho de Nicolas Sursock e Donna Vittoria Serra dos Duques di Cassano). Ela e o príncipe Sadruddin não tiveram filhos, mas desse casamento ganhou três enteados: Alexandre Sursock (casado com a princesa tailandesa Charuvan Rangsit Prayurasakdi, ligada a Mom Rajawongse), Marc Sursock e Nicolas Sursock.

Coleção de arte
Durante sua vida, o príncipe Sadruddin montou uma das melhores coleções particulares de arte islâmica do mundo. Tornou-se um colecionador experiente e respeitado, acumulando uma coleção inestimável de pinturas, desenhos, manuscritos e miniaturas ao longo de 50 anos. Além disso, reuniu uma coleção de arte primitiva e africana que vendeu antes de 1985.

O interesse do príncipe Sadruddin pela arte islâmica foi despertado em sua juventude pela biblioteca de livros persas, textos místicos e tratados astrológicos de sua avó paterna. Enquanto estava em Harvard na década de 1950, fazia compras em Nova Iorque e, eventualmente, começou a adquirir de revendedores em Paris, Genebra e Londres. Também dava lances regularmente nos leilões da Sotheby's e da Christie's, na Europa e na América do Norte. Para obter conselhos, procurou seu amigo Stuart Cary Welch, um notável historiador da arte islâmica da Universidade Harvard.

Sua coleção é vasta e diversificada e inclui peças árabes, persas, turcas e indianas que datam do século X. Um exemplo é uma página do Alcorão de origem norte-africana escrita com letras douradas na escrita cúfica – tem mais de mil anos. As raízes persas do príncipe Sadruddin estão bem representadas em espécimes caligráficos e pictóricos, refletindo uma série de períodos e patronos dinásticos. Também estão incluídos vários exemplos de caligrafias, manuscritos e pinturas do Império Otomano.

Ao longo dos anos, partes de sua coleção foram exibidas em Nova Iorque, Londres e Zurique, incluindo uma mostra itinerante, "Príncipes, Poetas e Paladinos", organizada pelo Museu Britânico em 1998. A coleção completa está alojada no Museu Aga Khan em Toronto, criado pelo sobrinho do Príncipe Sadruddin, o atual Agacão IV.

Prêmios e honrarias
O príncipe Sadruddin recebeu vários doutorados honorários e condecorações nacionais de estados tão diversos quanto o Paquistão, a Polônia e o Vaticano, bem como o Prêmio de Direitos Humanos das Nações Unidas. Foi eleito Membro Honorário Estrangeiro da Academia Americana de Artes e Ciências em 1991. Também foi premiado com o Bourgeois d'Honneur de Geneve, feito Comandante da Légion d'honneur da França e Cavaleiro Comandante da Ordem de São Silvestre (KCSS) da Santa Sé, e recebeu o Ordem do Nilo do Egito. Além disso, foi nomeado Cavaleiro Comandante da Ordem do Império Britânico (KBE), por seus serviços a causas humanitárias e às artes. Era um cidadão honorário de Patmos, na Grécia, onde possuía uma casa.

Ligações externas

Franceses de ascendência iraniana
Membros da Academia de Artes e Ciências dos Estados Unidos
Comendadores da Ordem Nacional da Legião de Honra
Altos-comissários das Nações Unidas para os Refugiados
Mortes por câncer em Massachusetts
Alunos do Harvard College
Mortos em 2003
Nascidos em 1933
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de destaque)

Sadruddin Aga Khan


Francisco de Aguilón, o François d'Aguilon (también d'Aguillon) (en latín: Franciscus Aguilonius o Francisci Aguilonii; Bruselas, 4 de enero de 1567 - Tournai, 20 de marzo de 1617), fue un jesuita, matemático, físico y arquitecto belga.

Biografía

Juventud y formación
D'Aguilon estudió Literatura y Filosofía en las facultades de Douai y París antes de que ingresar en la Compañía de Jesús en 1586. Concluyó el curso de Filosofía (1587-1589) y enseñó literatura en Douai, antes de cursar Teología en Salamanca, España (1592-1596). Fue ordenado sacerdote en Ypres en 1596. Enseñó teología en la Amberes, donde fue rector.

Matemático

Fue en matemática y en óptica, donde d'Aguilon demostró su pleno potencial. Fue profesor de matemáticas en Douai, y en 1598 fue transferido a Amberes, donde inició una escuela especial de matemáticas, que pretendía perpetuar la investigación matemática y el estudio en la sociedad de los jesuitas. Esta escuela produjo geómetras como: André Tacquet, Jean-Charles della Faille y Théodore Moretus. Fue también rector hasta 1616.

Su libro, Opticorum Libri Sex philosophis juxta ac mathematicis utiles (Seis Libros de Óptica, útiles para filósofos y matemáticos), publicado en Amberes en 1613, fue ilustrado por el famoso pintor Peter Paul Rubens. Fue notable por contener los principios de las proyecciones estereográfica, ortográfica y el modelo de coloración tricromática, e inspiró las obras de Gerard Desargues y Christiaan Huygens.

Como arquitecto, trabajó en los proyectos de las iglesias jesuitas de Tournai y Mons. Fue el arquitecto de la más bella iglesia jesuita del Barroco en los Países Bajos, la Iglesia de la Casa Profesa de los Jesuitas (actual iglesia de San Carlos Borromeo, en Amberes) concluida después de su muerte, por el también jesuita y arquitecto de profesión, Pieter Huyssens. La decoración interior fue a cargo de Peter Paul Rubens.

Referencias

Los Seis Libros sobre Óptica de d'Aguilon

Matemáticos de Bélgica
Arquitectos de Bélgica
Polímatas
Físicos de Bélgica
Jesuitas de Bélgica
Científicos católicos
Religiosos de Bélgica del siglo XVI
Religiosos de Bélgica del siglo XVII
Arquitectos del siglo XVI
Arquitectos del siglo XVII

François d'Aguilon


Congrès pour la République peut désigner :
 Congrès pour la République (Tunisie), parti politique tunisien fondé par Moncef Marzouki en juillet 2001 ;
 Congrès pour la République (Niger), parti politique nigérien fondé par Kassoum Moctar en septembre 2014.

Congrès pour la République


Skansen i Tromsø er et fæstningsværk fra middelalderen. Fæstningsvolden er det eneste bevarede anlæg fra middelalderen, og det anses for det mest værdifulde kulturhistoriske anlæg i kommunen. Borgen har været anlagt på en kunstig ø i Tromsøysundet, og mod landsiden løb en å ned hvor Nordre Tollbugate nu ligger. Åen har delt sig i to og dannet en voldgrav. Dateringen af fæstningsværket varierer fra 1000-tallet til 1400-tallet, mens 1200-tallet og Håkon Håkonssons kirkebygning på Tromsøya ofte har vært nævnt som mulig foranledning.

Bygningerne på Skansen er de ældste bygningene i Tromsø. De har tidligere vært brugt som toldbod, bolig, skoler, lasaret, alderdomshjem og bymuseum.

Anlægget

Skansen er et cirkelrundt borganlæg med en diameter på om omkring 50 meter som ligger på østsiden af Tromsøya, lige syd for Tromsøbroen som i dag forbinder øen med fastlandet. Anlægget består af et rundt, kunstig plateau, omgivet af en 3-4 meter høj vold. Fra indersiden bliver volden op mod 1 meter høj. I dag ligger anlægget på grund af landhævning godt inde på land, men tidligere har den ligget på et næs omgivet af hav i syd, øst og nord. Tidligere havde Skansen en voldgrav på landsiden mod vest. Anlægget må oprindelig have virket mere dominerende i landskabet end i dag. Voldgraven er i dag borte, men tilstedeværelsen af voldgrav tyder på at anlægget er førreformatorisk, og vi må antage at det tidligere har været en palisade på toppen af volden.

Datering og historie
Skansen blev oprindelig anlagt på en lille ø strategisk placeret hvor Tromsøysundet var smallest.

I 1999 blev organisk materiale fra borgplateauet udtaget til kulstof 14-datering. Dateringerne indikerede menneskelig aktivitet fra omkring midten af 1200-tallet til begyndelsen af 1300-tallet, men giver ikke nogen direkte indikation på hvornår Skansen blev grundlagt. Den vigtigste indikationen på opførelsesår bliver dermed sagn som fortalte at Skansen var anlagt for at gi beskyttelse mod russiske angreb. Perioden mellem starten af 1200-tallet og 1400-tallet er således mest sandsynlig. Antagelig før første halvdel af 1300-tallet da Vardøhus formodentlig blev bygget. Norge var på dette tidspunkt i konflikt med den russiske republik Novgorod, som dominerede de finsk-sprogede kareler nord for Novgorod. Selvom denne perioden er kendt for en række stenborge som Tunsberghus og Akershus, er det ikke usandsynlig at Skansen blev bygget i denne perioden. Dette skyldes at russerne og karelernes belejringsteknik fortsat var så enkel at en træ- og jordborg kunne modstå deres belejringer, hvilket der er flere eksempler på fra områderne omkring Den Finske Bugt.

Midt i 1800-tallet blev Tromsø værft anlagt nær ved fæstningsanlægget, og værftet har vært i drift til i dag.

Skansen i dag

I dag bruges bygningerne på Skansen til forskellige offentlige formål. Hovedhusets indeholder bl.a. et galleri med billeder af kunstnere som Idar Ingebrigtsen og, Hans Haakø. Middelalderborgens udeareal (skansevolden) bruges til kulturarrangementer.

Kanonlavetterne som står placeret på voldens østside, er kopier af dem som findes på Vardøhus fæstning.

Skansen blev ramt af brand i 2003, og efter dette er bygningen blevet fuldstændigt restaureret. Ingen museumsgenstande blev ødelagt under brandene. Bygningerne og området er fredet, og restaureringen foregik derfor i samarbejde med fylkeskonservatoren og der blev anvendt gamle byggeteknikker og materialer.

Tusenårssted
Skansen er Tromsø kommunes tusenårssted, og som tusenårssted er området ment at være et samlingssted og mødeplads for kulturoplevelse og interaktion for alle.

Litteratur
 Reidar Bertelsen og Marit Chruickshank (red.) Skansen i Tromsø redigert udgivet af Universitetet i Tromsø, Arkeologiseksjonen 1990

Eksterne henvisninger

Tusenårsstedet Skansen - klar til bruk i nye tusen år, artikel på tromso.kommune.no

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Tromsø
Tusenårssteder

Skansen (Tromsø)


Lone Nørgaard (født 18. september 1952 i København) er en dansk forfatter og samfundsdebattør.

Uddannelse og arbejdsliv

Nørgaard er student fra Frederiksberg Gymnasium. Hun blev uddannet som cand.mag. i dansk og engelsk fra Københavns Universitet i 1981. Fra 1982-2018 var hun ansat som lærer ved VUC Roskilde.

Fra 2005 til 2015 var Nørgaard tilknyttet Jyllands-Posten som fast kronikør og litteraturanmelder.

Anden offentlig fremtræden

Nørgaard er en ivrig debattør i offentligheden, ikke mindst om kønsforhold og om emnet islam og den  kvindeundertrykkelse, hun mener udgår fra det muslimske tørklæde.

Nørgaard er mangeårigt medlem af Trykkefrihedsselskabet og er medlem af selskabets bestyrelse. Hun er desuden medlem af partiet Dansk Samling. Ved kommunalvalget 2017 stillede hun op som eneste kandidat for Dansk Samling i Frederiksberg Kommune, hvor hun fik 39 personlige stemmer ved valget.

I 2021 stiller hun igen op til kommunalvalget på Frederiksberg, dog for Frihedslisten.

Nørgaard har skrevet en lang række indlæg i  Den Korte Avis og har siden 2016 været aktiv på bloggen NewSpeek.

Under Corona-pandemien markede Nørgaard sig ved at være coronaskeptiker

Kilder

Debattører fra Danmark

Lone Nørgaard


Blur is the fifth studio album by the English rock band Blur, released on 10 February 1997 by Food Records. Blur had previously been broadly critical of American popular culture and their previous albums had become associated with the Britpop movement, particularly Parklife, which had helped them become one of Britain's leading pop acts. After their previous album, The Great Escape, the band faced media backlash and relationships between the members became strained.

Under the suggestion of the band's guitarist, Graham Coxon, the band underwent a stylistic change, becoming influenced by American indie rock bands such as Pavement. Recording took place in London as well as in Reykjavík, Iceland. Drummer Dave Rowntree described the music on the album as being more aggressive and emotional than their previous work. Producer Stephen Street claimed that lead singer-songwriter Damon Albarn had started writing about more personal experiences while Coxon revealed that listening to his lyrics it was clear to him that "he'd obviously gone off his head a bit more".

Despite worries from Blur's label, EMI, and the music press that the change in style would alienate the band's predominantly teenage fanbase and that the album would flop as a result, Blur, as well as lead single, "Beetlebum", reached the top of the UK charts and the album was certified platinum. The album also reached the top 20 in six other countries. The success of "Song 2" led to Blur becoming the band's most successful album in the US where the Britpop scene had been largely unsuccessful. The album received positive reviews from most music critics, many praising the stylistic change as well as Albarn's songwriting. This is the last album to feature longtime producer Stephen Street, until his return for The Magic Whip (2015).

Background

Despite Blur's previous album, The Great Escape being released to positive reviews, and entering the UK charts at number one, the album's success was left in the shadows compared to (What's the Story) Morning Glory? by Britpop rivals Oasis which went quadruple platinum in the US. Blur became perceived as an "inauthentic middle class pop band" in comparison to the "working class heroes" Oasis, which made lead singer-songwriter, Damon Albarn feel "stupid and confused". Bassist Alex James later summarised, "After being the People's Hero, Damon was the People's Prick for a short period ... basically, he was a loser—very publicly."

An early 1996 Q magazine interview revealed that relations between Blur members had become very strained; journalist Adrian Deevoy wrote that he found them "on the verge of a nervous breakup". Guitarist Graham Coxon, in particular, began to resent his bandmates; James for his playboy lifestyle and Albarn for his control over Blur's musical direction and public image. In February 1996, when Coxon and James were absent for a lip-synced Blur performance broadcast on Italian television, they were replaced by a cardboard cutout and a roadie, respectively. Blur biographer Stuart Maconie later wrote that, at the time, "Blur were sewn together very awkwardly."

Coxon struggled with drinking problems and, in a rejection of the group's former Britpop aesthetic, made a point of listening to noisy American alternative rock bands such as Pavement. In the 2010 documentary on the band, No Distance Left to Run, Coxon stated that he was getting more influenced by American guitarists as "a lot of them were doing very interesting stuff with guitars and I needed to be nourished. I suppose as a guitar player and there was none of that happening in English music although English music was now more popular [so] I started listening to more stuff from the States from smaller labels."

Although he had previously dismissed it, Albarn grew to appreciate Coxon's tastes in lo-fi and underground music, and recognised the need to significantly change Blur's musical direction once again. "I can sit at my piano and write brilliant observational pop songs all day long but you've got to move on", he said. He subsequently approached Street, and argued for a more stripped-down sound on the band's next record. Coxon, recognising his own personal need to, as drummer Dave Rowntree put it, "work this band", wrote a letter to Albarn, describing his desire for their music "to scare people again".

Recording

Recording sessions for the album started in June 1996 at Mayfair studios in London. After the initial sessions, the band left to record the rest of the album in Reykjavík, Iceland, away from the Britpop scene. It was in Iceland that the vocals to "Strange News from Another Star", "Essex Dogs", "Beetlebum", and "On Your Own" were recorded. "We just recorded some vocals there," Albarn revealed in an Addicted to Noise interview. "I have a house there and it's the perfect place to write because of the light [The sun doesn't rise until midday]. Not good during the summer because it's sunshine all the time, 24 hours a day."

Apart from a change in musical style, the band changed the way they recorded. "It was the first time we sort of jammed," Coxon revealed. "We've never really jammed before. We've been quite white-coaty, overall about recording, like in a laboratory. Yeah, we did actually feel our way through just playing whatever came to our minds and editing, which was really exciting." "We just played together for two weeks in a way we hadn't done since 1991," Dave recalls. "We wanted to purify the sound, to not have anything there not played by us. We reasoned that if we made small changes at the input end, we could effect large changes in the output." According to producer Stephen Street, "Blur had decided that commercial pressures and writing hit singles wasn't going to be the main consideration any more. The mood in the studio was very different to when I'd first worked with them." "In the studio, once we got past those first few days, where I felt everyone was treading on eggshells, there was a great atmosphere. I think it was because they didn't want to be competing with anyone on this record, they wanted to make a record that would help keep the band together." Street had acquired a new piece of hardware, described as "muso-ish to talk about but really useful" that enabled him to sample loops and otherwise cut-and-paste entire sections of the band's jam sessions.

Music

Rowntree stated that the band decided to give Coxon a much freer hand on Blur. Street also observed a change of Albarn's writing style, as he "was much more prepared to write in the first person, rather than about interesting characters. I think [Albarn had] grown a bit and was prepared to start writing about his own experiences rather than transposing them on to a character like Tracy Jacks or Dan Abnormal." Coxon agreed, and felt "Damon's songs were revealing more to me than to him" and said that when he heard some of his home demos he realised "he'd obviously gone off his head a bit more". The album features the first song to appear on a studio album in which Coxon not only wrote the lyrics, but also sang lead vocal—"You're So Great".

According to Mark Redfern of Under the Radar, Blur eschewed Britpop in favour of American indie rock. NME magazine similarly argued that it favoured lo-fi and alternative rock over Britpop. By contrast, Margaret Moser of The Austin Chronicle characterised its music as "a punchy brand of muscular Brit-pop", while AllMusic's Stephen Thomas Erlewine said it "may superficially appear to be a break from tradition" but is a "logical progression" from Britpop rather than an abandonment of it. Album opener "Beetlebum" has been described as a "Beatles tribute" by several publications; Erlewine wrote that the song "[runs] through the White Album in the space of five minutes." Q magazine's Andrew Collins compared the song to The Auteurs as well as a "slightly menacing Free as a Bird", due to "a slight drone undulating in the foreground" and a "sweet, elongated coda busied by what sounds like an invasion of turkeys." Albarn admitted that "Beetlebum" was about heroin and the drug experiences he had with his then-girlfriend, Justine Frischmann of Elastica. Albarn also stated that the song describes a complicated emotion, sort of "sleepy" and sort of "sexy". The song's title alludes to the phrase "chasing the beetle", a variation of the phrase, "chasing the dragon", which refers to inhaling the smoke from heated heroin, morphine, or opium that has been placed on a piece of tin-foil. "Song 2" is notable for its hook which features Albarn yelling "woo-hoo!" The song's intro has been called Coxon's "finest moment".

Erlewine described "Country Sad Ballad Man" as bizarrely affecting, strangled lo-fi psychedelia, whilst Collins claimed that "the seated intro is a rustic mess from which arises a simply beautiful, lazy riff." "M.O.R." was described by James Hunter of Rolling Stone as a homage to Mott the Hoople. The song borrows the chord progression from David Bowie's "Boys Keep Swinging" and "Fantastic Voyage", the latter of which was co-written by Brian Eno. "On Your Own" is notable for its usage of a Roland TR-606 Drumatix, a 1980s drum machine. Erlewine described the song as "an incredible slice of singalong pop spiked with winding, fluid guitar and synth eruptions." "There's a terrace singalong in here somewhere", Collins claimed, "undermined by its indistinct drum sound".
"Theme from Retro" was described as "obligatory space-rock trip-hop" by The Austin Chronicle, whilst Collins claimed that it "presents Blur in dub", referring to it as "an unyielding, lovely row. Like, say, a Blur B-side." "You're So Great", performed only by Coxon, was described by Collins as "the most American of all" as "[Coxon's] voice – faraway badly recorded, wavering but heartfelt – belongs to anyone but Old Blur." Tom Sinclair of Entertainment Weekly described the song as recalling the "whacked-out plangency of Midwestern lo-fi heroes Guided By Voices".

Lindsay Zoladz's review of the album (as part of Blur 21) for Pitchfork claimed that "Death of a Party" is the album's highlight, speculating that it influenced Gorillaz – another musical project that features Albarn as the chief songwriter. Collins claimed that it sounded like Blur's "second homage" to The Specials' "Ghost Town", speculating that the lyrics, "Why did we bother?/ Should've stayed away" reflected Blur's recent withdrawal from the public eye despite the song being written years before, and summarised the track as "a genuinely creepy piece". Sinclair described "Chinese Bombs" as sounding like a "Lower East Side mosh-pit den", while Zoladz felt that "I'm Just a Killer for Your Love" was "exquisitely bleary-eyed". In "Look Inside America", Albarn recalls the band waking up from a previous night's show, swigging Pepsi to find the energy to do a local TV show. Hunter called the song a "classic '90s road ballad". The song contains the refrain "Look inside America, she's all right; she's all right," which was said by Erlewine to "cleverly subvert the traditional Blur song, complete with strings." Collins described "Strange News from Another Star" as "Blur's Space Oddity", stating that the "acoustic guitar, quiet intro, nutty mood-change into a darker passage [and] a melancholy report whose central thrust ("I don't believe in me") [express] further doubt from the troubled Albarn." Originally performed as a poem at the Albert Hall in July 1996, the studio version of "Essex Dogs" was described by Erlewine as a "six-minute slab of free verse and rattling guitar noise." Collins revealed that "here it's set to a starter-motor riff so berserk even its author, Coxon, confesses to find it hard to listen to." Collins also described it as "a fitting ending (all eight exploratory minutes of it) to a challenging, barbed masterwork." The song is followed by "Interlude", a hidden track which was described by Collins as "a distressed instrumental sign-oft that goes nowhere".

In a November 1996 video interview, Rowntree claimed, "It's a much more aggressive record in many ways as well as a more emotional record. I think the music we're making now is the music that we've always wanted to make but got distracted from in a way."

Artwork and packaging
The artwork for Blur, as well the album's associated singles, was designed by design company Yacht Associates, which consists of Chris Thomson and Richard Bull. The pair had also been involved in the design process for Blur's previous album covers as part of Stylorouge. The cover art depicts a patient being rushed into an emergency ward. Searching for an image that conveyed "both optimism and scariness", Yacht Associates chose the stock photo from Tony Stone Images, describing it as "an anaesthetic dream". In 1001 Albums You Must Hear Before You Die, reviewer Mark Bennett speculates that the cover art represented the band's critical status prior to the album.

The back cover and inside sleeve by Paul Postle depict sulphur fields in Iceland, where much of the album was recorded. Postle also took photos of the band rehearsing for the gatefold. Blur is also the group's first album not to have lyrics printed in the liner notes, instead having a composite photo of the band in the studio spread out over three panels. When questioned on this decision, Albarn revealed they "didn't wanna have to go through explaining what the lyrics are about because they're quite odd to explain," although he stated that "'Death of a Party' and 'Strange News From Another Star' are [both] pretty clear."

Release and promotion
The music press predicted that the lo-fi sonic experimentation would alienate Blur's fanbase. These fears were also shared by James who revealed that the front rows of the gigs that the band were performing at during the Britpop years were primarily attracting 15-year-old girls and that he thought the change in style was a "fucking big balls move". Andy Ross, who was running Food Records at the time, admitted that when he first heard it he was "taken aback. We'd won Brits, we'd won two consecutive Q magazine Albums of the Year and my initial reaction was it's awkward and difficult. My immediate reaction was will you sell as many records? Where's my royalties? Everyone's first reaction to it was that it was a departure: that's clear from the artwork onwards." Albarn dismissed EMI's concerns, calling them "The usual thing—'It's got no singles on it'. Meanwhile, they're giving Radiohead the full marketing works. That hurt for a while because we've done so well for them. We were trying to be really brave. But it was all made up pretty quickly." Parlophone MD Tony Wadsworth was enthusiastic however as Coxon recalls, "We played him "Song 2" as a bit of a test of whether he was on our wavelength. We told him this was the second single. Course, we had no idea that it would be. He sat there, grinning—'Definitely! Definitely a single!'"

Worries of "commercial suicide" were eased when the lead single, "Beetlebum", debuted at number one on the UK Singles Chart. Blur topped the UK Albums Chart when it was released in February,  knocking White on Blonde by Texas off the top spot. Blur eventually went on to be certified Platinum. Although the album could not match the sales of their previous albums in the UK, Blur became the band's most successful internationally, reaching the top twenty in Switzerland, France, and Norway. In the US, the album peaked at number sixty-one on the Billboard 200, Blur's highest-charting album at the time, and was certified gold. The album's US success has been attributed partially to the popularity of "Song 2", which peaked at number six on the Modern Rock chart. After "Song 2" was licensed for use in soundtracks, advertisements and television shows—it became the most-recognisable Blur song in the US. After the success of Blur, the band embarked on a nine-month world tour.

Critical reception

Blur received generally positive reviews from music critics in the United States, but reviews were mixed in the UK press. The Guardian praised it, whereas The Times was more ambivalent and The Independent was negative. Stephen Thomas Erlewine of AllMusic said the album highlights "the band's rich eclecticism and sense of songcraft. Certainly, they are trying for new sonic territory, bringing in shards of white noise, gurgling electronics, raw guitars, and druggy psychedelia, but these are just extensions of previously hidden elements of Blur's music." Margaret Moser of The Austin Chronicle praised the album for "unveiling a punchy brand of muscular Brit-pop that dances around raucous, Kinks-like garage-pop ("Movin' On," "M.O.R."), tender, Beatles-like harmonies ("Beetlebum," "Look Inside America"), punky quirk ("Chinese Bombs"), soulful balladry ("Country Sad Ballad Man"), obligatory space-rock trip-hop ("Theme from Retro," "I'm Just a Killer for Your Love"), and a raise-yer-mug singalong ("On Your Own")." Jonathan Bernstein of Spin also felt that, "despite their traitorous pronouncements, Blur's highlights are consistently British-bred." James Hunter, writing for Rolling Stone, claimed that "what still makes [Blur] great is their deep grasp of style and genre. What they haven't done on Blur is roll out of bed, strum a few chords and loudly free-associate about the first thing that pops into their heads. This is a record that inhabits current American rock biases as cogently and intelligently as Parklife corralled the last few decades of British rock."

Many praised lyrics such as the ones in "Look inside America/She's alright", and noting Albarn's "obligatory nod to Beck, [and promotion of] the new Pavement album as if paid to do so", reviewers felt the band had come to accept American values during this time—an about-face of their attitude during the Britpop years. Erlewine wrote that "Blur might be self-consciously eclectic, but Blur are at their best when they are trying to live up to their own pretensions, because of Damon Albarn's exceptional sense of songcraft and the band's knack for detailed arrangements that flesh out the songs to their fullest." Alternative Press called it "a whirl of weird esotericism, precious, precocious and impressively". Robert Christgau of The Village Voice was less enthusiastic and cited only "Song 2" as a "choice cut", indicating "a good song on an album that isn't worth your time or money". However, there was strong praise from the Pittsburgh Post-Gazette, who awarded the album four out of four stars. Ed Masley wrote that "you can hear the new infatuation with indie rock stylings all over the latest release, with its clattering sonic collages and transistor radio vocals. At times, it's as though they've forgot that they're British. They are British though. It's what makes this eponymous record their greatest."

At the 1998 NME Awards, Blur received a nomination for Best Album. However, it lost to Radiohead's OK Computer. In 2013, NME ranked it at number 137 in its list of 500 Greatest Albums of All Time. The album was also included in the book 1001 Albums You Must Hear Before You Die.

Unlike some of Blur's previous albums, praise from the band members has remained. "I'm really fond of that record," Coxon said in 2009. "I think it's one of our best."

Track listing
All lyrics by Damon Albarn (except for "You're So Great" by Graham Coxon).
All music by Damon Albarn, Graham Coxon, Alex James and Dave Rowntree except "M.O.R.", written by Albarn, Coxon, James, Rowntree, David Bowie and Brian Eno.

Notes
 The length of track 14 on the American version of the album is 11:24, with "Dancehall" as a hidden track in between "Essex Dogs" and "Interlude".
 The European version came with a live CD recorded in the Netherlands (also with selected B-sides from the "Blur" singles) that was also released separately in The Netherlands as simply "Blur Live E.P."
 The Australian version came with a second CD featuring the complete Peel Acres sessions (as released in the UK on the "On Your Own" singles)
 The Japanese version of the album has "Dancehall" as a separate, listed track (15), which includes "Interlude".

Bonus track notes
Tracks 1–4 from the single "Beetlebum", January 1997
Tracks 5–7, 13-14 from the single "Song 2", April 1997
Tracks 8-9 from the single "M.O.R.", September 1997
Track 10 from the UK promotional single "Death of a Party", 1997
Track 11 from "Dead Man on Campus (Music from the Motion Picture)", 1998

Personnel
 Damon Albarn – lead vocals, piano, keyboards, Hammond organ, acoustic guitar
 Graham Coxon – electric and acoustic guitars, backing vocals, vocals on "You're So Great", theremin, additional drums on "Song 2" and "Strange News from Another Star"
 Alex James – bass guitar
 Dave Rowntree – drums, percussion, drum programming on "On Your Own"
 Produced by Stephen Street, except for "I'm Just a Killer for Your Love" produced by Blur
 John Smith – engineer (all tracks except for "I'm Just a Killer for Your Love")
 Jason Cox – engineer ("I'm Just a Killer for Your Love")
 Arnþór "Addi 800" Örlygsson – additional engineering

Charts

Weekly charts

Year-end charts

Certifications

References

External links

 Blur at YouTube (streamed copy where licensed)

1997 albums
Blur (band) albums
Parlophone albums
Albums produced by Stephen Street
Albums produced by Damon Albarn
Albums recorded at Studio 13
Food Records albums
Indie rock albums by English artists

Blur (Blur album)


Burning er en koreansk film fra 2018 instrueret af Chang-dong Lee med Yoo Ah-In, Steven Yeun og Jeon Jong-seo i hovedrollerne. Filmen havde premiere under filmfestivalen i Cannes, hvor den deltog i hovedkonkurrencen i 2018. Den vandt Sølvspejlet under Film fra Syd i 2018.

Filmen var Sydkoreas bidrag til bedste fremmedsprogsfilm ved Den 91. Oscaruddelingen.

Medvirkende
 Ah-In Yoo som Jong-su Lee
 Sang-yeop Yeun som Ben
 Jong-seo Jeon som Hae-mi Shin
 Soo-Kyung Kim som Yeon-ju
 Seung-ho Choi som Yong-seok Lee
 Sung-Keun Moon som Advokat

Kilder

Eksterne henvisninger

Film fra 2018
Dramafilm fra Sydkorea

Burning (film)


MKS Sparta Złotów is the sports club of the Polish town Złotów, since 1928.
The club provides seven sections:
 Soccer - The junior and senior men's team play in provincial league. The women's team formerly played in the Ekstraliga, Poland's highest league.
 Volleyball - The women's team plays in the Polish national third league, Seria B, first league.
 Badminton
 Athletics
 Table tennis
 Boxing
 Aikido

Sparta, in past years, was a famous club with a very good ice hockey team. The most famous sportsmen, Paulina Maj, Wanda Wiecha (volleyball), Jakub Wawrzyniak (soccer), were national teams players.

References

Multi-sport clubs in Poland
Złotów County
Sport in Greater Poland Voivodeship

Sparta Złotów


La terre nous est étroite et autres poèmes est une anthologie de poèmes de Mahmoud Darwich parus de 1966 à 1999, publiée en 2000.

Ce recueil est considéré comme un jalon dans la littérature palestinienne, qui .

De ce recueil se dégagent principalement les thèmes de l'exil, et d'expression de la cause de la Palestine : .

Les poèmes sont généralement en vers libre, plus rarement en prose poétique, le recueil reste .

En 2016, ce recueil est proposé pour l'agrégation de lettres modernes 2017, en littérature comparée avec Fureur et Mystère de René Char et Complaintes gitanes de Federico García Lorca.

Notes et références

Recueil de poèmes en arabe
Littérature palestinienne
Œuvre de Mahmoud Darwich


معبد باربار هو موقع أثري يقع في قرية باربار بالبحرين والذي يعتبر جزءا من ثقافة دلمون. تم اكتشاف أحدث ثلاث معابد في باربار من قبل الفريق الأثري الدنماركي في 1954. تم اكتشاف معبدين آخرين في نفس الموقع ويعود تاريخهما إلى 3000 قبل الميلاد. بنيت المعابد من كتل الحجر الجيري ويعتقد أن اقتطعت من جزيرة جدة.

التاريخ
بنيت المعابد الثلاثة فوق بعضها البعض حيث بُني المعبد الثاني بعد المعبد الأول بخمسمائة سنة بينما بُني المعبد الثالث ما بين 2100 قبل الميلاد و 2000 قبل الميلاد.

يعتقد أن المعابد شيدت لعبادة الإله إنكي وهو إله الحكمة والمياه العذبة وزوجته نينهورساغ. يحتوي المعبد على مذبحين اثنين ومياه ينابيع طبيعية التي يعتقد أنها وجدت من أجل زيادة الروحانية للمصلين. أثناء الحفر في الموقع عثر على العديد من الأدوات والأسلحة والأواني الفخارية والقطع الصغيرة من الذهب والتي هي الآن على معروضة في متحف البحرين الوطني. كان الاكتشاف الأكثر شهرة رأس ثور من البرونز.

الموقع هو على القائمة المؤقتة للتراث العالمي لليونسكو.

علم الآثار
اكتشف الموقع من قبل ب. ف. غلوب في 1954. قاد فريق الحفريات الدنماركي هيلموت أندرسن وبيدير مورتنسن الذي بدأ من ذلك العام وامتد حتى عام 1962. العمل في الموقع استؤنف في 2004.

المعبد الأول
بِني المعبد الأول وهو الأقدم على منصة مستطيلة الشكل تقريبا تبلغ 25 متر طولا ومن 16 متر إلى 18 متر عرضا. شُيّد هذا المعبد في الأصل على سرير من الرمال النظيفة والذي يبدو أنه قد تم توحيده من قبل طبقة من الطين الأزرق. تمت تغطية المعبد بطبقة ثانية من الرمل النظيف.

بُني المعبد في الأساس من الطين ويتكون من بئر مقدس وهو مغتسل للطهارة مبني من قوالب جيرية فوق ينبوع ماء طبيعي. وهذا البئر مثلها كمثل الضريح الرئيسي قدس الأقداس في وسط مجمع المعابد حيث كان موضعا مقدّسا لكونه يمثل بالفعل المدخل الذي يمكن من خلاله الوصول إلى الآلهة نفسها. عثر على العشرات من كؤوس الطين في مجموعات منفصلة تحتوي كل منها على سبعة أكواب التي كانت مكسورة ودفنت ضمن أسس الشرفة. كما أودعت القطع النحاسية في أكوام صغيرة أو منفردة. في الركن الجنوبي الغربي من هذا المعبد أدت الخطوات إلى الوصول إلى بئر مربع الشكل. احتفظ بالشرفة التي يبلغ ارتفاعها متران مع بقايا الضريح على شكل شبه منحرف في الوسط والغرف المجاورة. بُنيت من أول حجر بحريني محلي. العبادة تمتاز ميزات بضريح تحت الأرض وبئر مقدس وقاعة التضحية البيضاوية.

المعبد الثاني
المعبد الثاني هو الأكثر معيشة مع وجود الجدران الاستنادية والمدرجات القاسية ففي المرحلة الأولى بنيت الشرفة البيضاوية بالحجر المحلي ولكن بعد التوسعة بنيت من الحجر الجيري التي اقتطعت باليد بشكل أنيق من جزيرة جدة وأتي بها عن ظهر قارب. المهارة التي تم تنفيذ بها هذه المهمة يمكن رؤيتها بوضوح في جدران المعبد وخصوصا حول البئر المقدس. إن المذبح الدائري المزدوج ومائدة القرابين بنيت في وسط الضريح. إلى الجنوب كانت هناك ثلاثة أحجار للعبادة على شكل مراسي للسفن التجارية. الحجر المركزي يحمل رأس حيوان جاحظ مثل الموجود في الأختام. كنز المعبد يوجد في في حفرة في الزاوية الشمالية الشرقية. الشرفة المركزية مبنية من قطع الحجر مع رصفه. المباني الصغيرة تتجمع حوله وتغطي بقية الشرفة. لم تكن هناك مبان على الشرفة الخارجية البيضاوية ولكن كانت المذابح ورموز العبادة مرئية. اسطوانة حجر تقع إلى الجنوب مع ثلاث ركائز كانت تقع بالقرب من الجدار الشمالي الغربي. صف مزدوج من القاعدة الحجرية مصطفة على جانبي الدرج من الشرفة العليا. القاعدة الحجرية كان تتكون من ثقبين بشكل مربع مصطفة مع ورقة من البيتومين والنحاس مسمرة على الخشب. يوجد عمودين من النحاس منقوش عليهما شعارات إلهية مثل الموجودة على الأختام، أو ربما التماثيل الخشبية. من الشرفة المركزية يوجد درج الاحتفالية يؤدي إلى ضريح تحت الأرض حيث جرت مراسم عبادة المياه في ذلك المكان. في منتصف طريق أسفل الدرج كان مدخل الدرج مسقوف. النبع الذي يملأ البركة ربما يفسر تحديد موقع المعبد في باربار. يسكب الماء من وعاء حجري مثقوب بجانب الحجر خط نصف دائري على عتبة غرفة بالقرب من الحوض الجاف. بنيت قنوات حجرية عميقة تجاه المعبد لمرور المياه إلى الحقول والحدائق المحيطة.

يتم تفسير هذا المزار تحت الأرض باعتباره رمز أبزو وهو دار إنكي إله الحكمة والمياه العذبة. يعتقد أن أبزو هي هاوية المياه العذبة في المحيطات. ورد ذكر معبد أبزوس في النصوص المسمارية في بلاد ما بين النهرين. شرق المعبد وضعت قاعة الأضاحي البيضاوية المرتبطة مع منصة المعبد المركزية المنحدرة من معبد وسلم. تمت تغطية أرضية القاعة بالرماد وعظام أضحيات البقر والغنم.

المعبد الثالث
استخدم المعبد الثالث اعتبارا من القرون الأولى من الألفية الثانية وكان أكبر من سابقيه. لا يزال الجدولين الدائريين من الحجر يقطع المذبح المنخفض وبينهما فناء. توجد ثلاث كتل من الحجر المثقوب. يعتقد أن هذه كانت نقطة ربط الأضاحي. يبلغ مساحة شرفة المعبد الثالث حوالي 30 متر مربع.

نظرية الدكتور ك. لوغناثان
وفقا للدكتور ك. لوغناثان فإن كلمة بربر تعود في الأصل إلى كلمة باربار حسب لغة التاميل من جنوب الهند. باربار هو اسم آخر لإله التاميل المقدس سيفا. أيضا يعود أصل ديل مون السومرية إلى الاسم التاميلي تيلاي مانرو وهو ما يعني مكان مانرو حيث تتجسد الأرواح للحصول على جسد جديد. لتمييز المفهوم الميتافيزيقي لكلمة تيل مون من الناحية الجغرافية الشمال وهو ما ينطبق حتى على أسماء مثل تشيدامبارام.

كتب في أحد كتب التاميل تشيدامبارام
أرض تيلاي مانرو (ديل مون) هو نقية ونظيفة ومشرقة. المكان الذي يوجد به سيفا (إنكي) مع زوجته نينهورساغ. المنطقة محاطة من قبل أطفال منحنيين والحملان والثيران والأسود والفهود ونباتات الذرة والطيور المنقطة مثل الغربان. لا يحق سوى للأمير تغيير مسار القناة. توجد النساء والرجال الكبار في السن. العذارى اللاتي لا يسكبون المياه في المدينة لم يحق لهن الزواج. هو مكان نقي لهم.

أنظر أيضا
 قلعة بو ماهر

مصادر

وصلات خارجية
 معابد باربار التاريخية (40 صورة)

آثار البحرين
السياحة في البحرين
مبان ومنشآت اكتملت في القرن 30 ق م
مواقع أثرية في البحرين

معبد باربار


Cloratul de potasiu este un compus anorganic ce conține potasiu, clor și oxigen, fiind sarea de potasiu a acidului cloric, și are formula KClO3. În forma sa pură, este o substanță cristalină albă. Este utilizată pentru proprietățile sale oxidante, ca agent oxidant, la prepararea oxigenului, ca dezinfectant, în chibrituri și ca explozibil (în artificii).

Obținere
La scară industrială, cloratul de potasiu se obține prin procedeul Liebig, care presupune trecerea clorului prin hidroxid de calciu încălzit, iar ulterior adăugând clorură de potasiu:
{6Ca(OH)2} + 6Cl2 -> {Ca(ClO3)2} + {5CaCl2} + 6H2O
{Ca(ClO3)2} + 2KCl -> {2KClO3} + CaCl2

Cloratul de potasiu mai poate fi produs în cantități mici printr-o reacție de disproporționare a unei soluții de hipoclorit, urmată de o reacție de dublu schimb cu clorura de potasiu:
{3NaClO} -> {2NaCl} + {NaClO3}
{KCl} + {NaClO3} -> {NaCl} + {KClO3}

Referințe

Legături externe

P
Compuși ai potasiului
Oxidanți

Clorat de potasiu


Nielstrup er en bebyggelse beliggende ved Primærrute 40 i Elling Sogn i Frederikshavn Kommune. Rimmen Station på Skagensbanen er placeret lige nord for Nielstrup.

Nielstrup Boldklub og Ungdomsforening blev stiftet 10. januar 1967. Den var selvstændig idrætsforening indtil 2010, hvor den fusionerede med Strandby-Elling-Nielstrup Idrætsforening.

Fodboldspiller Harald Nielsen havde et større landsted i Nielstrup, beliggende på en 54.740 kvadratmeter stor grund.

Referencer

Byer i Frederikshavn Kommune

Nielstrup (Frederikshavn Kommune)


Oğuz Kağan Destanı Türk destanlarından, Hun-Oğuz destanları grubundandır. Oğuz Kağan Destanı'nın dört ayrı yazması vardır. Çağatayca, Farsça ve Uygurca yazmalardaki Oğuz Kağan Destanı; Oğuz boyları, Türk dili, edebiyatı, folkloru, târihi ve kültürü hakkında bilgi verir. Destan Türklerin atası olduğu varsayılan Oğuz Kağan'ın hayatını anlatır.

Paris Elyazması
Oğuz Kağan Destanının Uygur yazması, Paris Millî Kütüphanesi'nde bulunmaktadır. Uygur Oğuz Kağan Destanı M.Ö. 201 - 126 yılları arasında büyük bir göçebe devleti kuran Hiung-nu'larla ilgilidir. Oğuz Kağan'ın bu devleti kuran Mete olduğu ileri sürülmektedir. Zeki Velidi Togan'a göre ise, Oğuz Kağan Destanı'nın kökeni daha eski çağlara, M. Ö. VII. yüzyılda merkezi Orta-Asya'da bulunan Sakalar ile birkaç asır sonraki İskitlerdir.

Paris elyazmasının transkripsiyonu 1891 yılında W. Radloff tarafından Kutadgu Bilig basımının içinde yayınlandı.

Rıza Nur'un Oğuznâme'si
Rıza Nur, Oğuz Kağan Destanı'nı başka destanlardan parçalarla zenginleştirerek Oğuznâme adlı yaklaşık 6100 mısralık bir manzum eser meydana getirdi. Rıza Nur'un Oğuznâme'si 1928 yılında Kahire'de yayımlandı. "Oğuz Kağan'ın Duası" olarak bilinen metin başta olmak üzere daha sonraları Oğuz Kağan Destanı'nın bir parçası olarak tanınmaya başlanan kimi metinler, Rıza Nur'un kaleme aldığı ve 1928 tarihli Oğuzname'de yayınlanan metinleridir.

Bang-Arat Basımı
Paris'te muhafaza edilen Uygurca metnin yeni bir transkripsiyonu Willi Bang Kauf ve Reşit Rahmeti (Arat) tarafından hazırlanmış ve 1932 yılında Almanya'da yayımlanmıştır. Metin daha sonra Reşid Rahmeti Arat tarafından günümüz Türkçesine çevrilerek, 1936'da İstanbul'da yayımlanmıştır. 1970 yılında Türkiye Cumhuriyeti Millî Eğitim Bakanlığı'nın 100 Temel Eser dizisine Muharrem Ergin'in açıklayıcı önsözü ile, Uygurca metin de eklenerek tekrar yayınlanmıştır. Ergin,metni hazırlarken W. Bang ve Reşid Rahmeti Arat'ın Oğuz Kağan Destanı'nı esas almıştır.

Zeki Velidi Togan Versiyonu
Zeki Velidi Togan, Raşit al-Din Hamadani'nin Cami'üt-Tevarih adlı kitabının ikinci cildinde yer alan Tarih-i Oğuzân ve Türkân başlıklı bölüme dayanarak 1972 yılında yeni bir "Oğuz Kağan Destanı" yayımlanmıştır.

Togan, Residettin'in "Camiü't-tevarih" adlı eserinde bulunan yazılı ve sözlü kaynaklardan alınan söylentilerin tarihi gerçeklere uygunluğunu destanda bulunan yaşayış biçimi ve hayata bakış biçimine göre değerlendirir.

 Tarih-i Oğuzân ve Türkân'da göçebe ve akıncı Oğuz'un belli bir yere bağlanması ve şehir kurması çok dikkate değerdir.
 Tarih-i Oğuzân ve Türkân'da Oğuz Han ve babası arasında dinî bir anlaşmazlıktan söz edilir.
 Tarih-i Oğuzân ve Türkân'da Uygurca Oğuz Kağan ve Dede Korkut Kitabı'ndaki gibi kahramanın şahsiyet kazanmak için vahşi veya azgın hayvanı öldürme güdüsüne rastlanılmaz.
 Tarih-i Oğuzân ve Türkân'da kendisinden uzunca bahsedilen Tuman Han hayvanların konuşmalarından anlar. Onunla Kol Erki Han arasındaki söylentiler tarihî olmaktan daha çok bir masal karakteri taşır.
 Tarih-i Oğuzân ve Türkân'da hanlardan çoğu dünyayı fethe koşacak yerde, iktidara geçmek için birbirleriyle uğraşırlar.

Tarih-i Oğuzân ve Türkân'daki şekliyle Oğuz Kağan Destanı ile ilgili makale yazanlardan biri Abdülkadir İnan'dır. İnan, "Oğuz Destanı'ndaki Irkıl Ata" adlı makalesinde Oğuznâme'nin Reşidettin tarafından Farsça yazılan parçasında geçen Bilge Irkıl Hoca'yı inceler. Burada Irkıl Hoca Türk töre ve ayinlerini ilk koyan bilge kişidir. Ebugazi Bahadır Han'ın gerek "Secere-i Türk" ve gerekse "Secere-i Terâkime''" adlı eserlerinde Irkıl Ata Türk bilgesi olarak geçer. Yakut Türkleri'nde ve Buryat'larda Irkıl kültü bugüne değin yaşamaktadır. Yakut inanışlarına göre ilk kamın adı An Argıl'dır.

İnsanlık tarihini iki ayrı evrede veren destanın ilk kısmı Âdem'den Nuh'a kadar olan kısmı genellikle Tevrat kaynak alınarak ve peygamberler tarihi biçiminde anlatılmaktadır. İkinci kısım ise Nuh ve Ön Türklerin neslinden türediği belirtilen Nuh'un oğlu Yafes ekseninde başlamaktadır. İlk kısımda Orta Doğu halkları dışında herhangi bir topluluktan bahsedilmezken ikinci kısımda Nuh Tufanı ve insan neslinin yeniden türemesi ekseninde farklı coğrafya ve halklardan bahsedilmektedir. Anlatıya göre Nuh dünyayı oğulları arasında paylaştırmış, Yafes'e Türkistan düşmüştür. Türklerin ve Moğolların atası olarak anılan Yafes bu halkların yaşam tarzına uygun biçimde göçebe olarak tasvir edilmektedir.

Kaynakça
Özel

Genel

Dış bağlantılar
 Oğuz Kağan Destanı, Texas Tech University Destan Bölümü
 Oğuz Kağan Destanı Kültür ve Turizm Bakanlığı

Ayrıca bakınız
 Oğuz Han
 Ay Han
 Dağ Han
 Deniz Han
 Yıldız Han
 Gök Han
 Gün Han

Türk destanları
Türk mitolojisi

Oğuz Kağan Destanı


Curacas es el segundo álbum de estudio de la banda chilena Curacas, lanzado en 1971 por el sello discográfico Peña de los Parra de los hermanos Isabel y Ángel Parra, y distribuido por el sello DICAP.

Los instrumentos musicales utilizados para el álbum son guitarra acústica, charango, bombo, caja militar, quena, tiple, kosko y matraca. El disco está conformado en su mayoría por canciones de la tradición popular, así como por composiciones de Ángel Parra y su madre Violeta Parra. El lado B inicia con un cachimbo titulado «La cuyaca» y compuesto por el integrante de la banda Pedro Aceituno. Ángel además colabora en los arreglos musicales.

Lista de canciones

Créditos
 Integrantes
 Pedro Aceituno
 Mario Necochea
 Carlos Necochea
 Alberto Zapicán
 Ricardo Yocelevzky
 Otros
 Ángel Parra y Curacas: arreglos musicales

Referencias

Álbumes de 1971
Álbumes de Peña de los Parra
Álbumes de Discoteca del Cantar Popular
Álbumes en español

Curacas (álbum)


O Prédio do "Curro Velho" é uma edificação histórica na cidade de Belém, no estado do Pará, no Brasil. Construída para abrigar o Antigo Matadouro Municipal, atualmente é a Fundação Curro Velho. Por sua importância histórico-cultural, foi tombado como patrimônio cultural do estado do Pará, pelo Departamento de Patrimônio Histórico Artístico e Cultural do Estado do Pará (DPHAC), em 1984.

Histórico
A edificação está localizada no bairro do Telégrafo, às margens da Baía de Guajará, no centro histórico de Belém. Foi construída em 1861 em arquitetura neoclássica para abrigar o primeiro matadouro da cidade, e inaugurado por Francisco Carlos Brusque, então presidente da Província. Sua construção foi motivada por uma situação local insalubre: com o aumento demográfico da cidade de Belém no período da borracha e a escassez de carnes nos mercados, muitos açougueiros passaram a vender carne deteriorada, falsificar o peso dos produtos e realizar o abate clandestino de bois e porcos.

Durante 40 anos, forneceu carne certificada para a população belenenses. Sua decadência se iniciou em 1905, quando o intendente Antônio Lemos inaugurou um novo matadouro na então Vila de Pinheiros (hoje distrito de Icoaraci). O Curro Público funcionou até 1912 e intercalou períodos de abandono com atividades como depósito de gás e de produtos químicos.

Em 1991, foi restaurado e passou a sediar a Fundação Curro Velho: um núcleo de educação não-formal para estudantes de escolas públicas, populações de baixa renda e comunidades tradicionais, incluindo indígenas, ribeirinhos e quilombolas.

Tombamento
O Prédio do "Curro Velho" (Antigo Matadouro Municipal - Atual Fundação Curro Velho) - foi tombado como patrimônio cultural do estado do Pará, pelo DPHAC, em 17 de maio de 1984.

Belém (Pará)
Patrimônio tombado pelo DPHAC
Patrimônio cultural do Pará

Prédio do Curro Velho


Antonio Francisco Braga (født 15. april 1868 i Rio de Janeiro, Brasilien - død 14. marts 1945) var en brasiliansk komponist, lærer, dirigent og pianist.

Braga studerede privat i hos forskellige lærere i Rio de Janeiro. Han tog i 1890 til Paris, hvor han studerede komposition og direktion på musikkonservatoriet hos Jules Massenet.
I 1900 rejste han tilbage til Brasilien, hvor han underviste i komposition på Instituto Nacional de Musica. Han skrev den brasilianske nationalmelodi.

Braga har skrevet orkesterværker, 3 operaer, kammermusik, sange, klaverstykker og symfoniske digtninge etc.

Udvalgte værker

 Episodio Sinfonico (1898) - for orkester
 Jupira (1898) - opera
 A Paz (18?) - (Symfonisk digtning) - for kor og orkester
 Hino á Bandeira (1905) - Den Brasilianske National Hymne

Kilde
 Om Antonio Francisco Braga på www.naxos.com

Komponister fra Brasilien
Pianister fra Brasilien
Dirigenter
Lærere

Antonio Francisco Braga


Carl Pope est l'ancien directeur exécutif du Sierra Club, une organisation environnementale américaine fondée par l'écologiste John Muir en 1892. Carl Pope a été nommé à son poste de directeur exécutif en 1992 et a servi jusqu'au 20 janvier 2010, date à laquelle il a été remplacé par Michael Brune. Carl Pope a ensuite été président du Sierra Club jusqu'à ce qu'il démissionne de ce poste en novembre 2011. Il a été conseiller principal sur le climat de l'ancien maire de New York et candidat à la présidence de 2020 Michael Bloomberg depuis 2017.

Biographie
Carl Pope a travaillé avec le Sierra Club pendant plus de 30 ans et a été membre du conseil d'administration d'autres organisations, notamment la National Clean Air Coalition, California Common Cause et Public Interest Economics Inc. Il a été directeur politique de Zero Population Growth. Il a été volontaire du Corps de la paix en Inde de 1967 à 1969.

Carl Pope contribue régulièrement au Huffington Post, un site Web progressiste fondé par Arianna Huffington.

Le 7 juin 2006, à Washington, DC, Carl Pope, avec le leader syndical Leo Gerard, a annoncé la formation de l'Alliance Bleue/Verte des Métallurgistes unis et du Sierra Club, après cinq ans de négociations entre les deux groupes. L'alliance se concentre sur des questions interdépendantes que les deux organisations jugent importantes, notamment : un environnement propre, de meilleurs emplois et un monde plus sûr.

En juillet 2008, Carl Pope est apparu dans une interview télévisée à l'émission d'information satirique The Colbert Report.

En 2008, Carl Pope a exprimé son soutien au plan Pickens, un effort de T. Boone Pickens pour réduire la dépendance des États-Unis vis-à-vis du pétrole étranger. Pickens, un investisseur pétrolier milliardaire, républicain et financier de causes conservatrices, a emmené Carl Pope dans son ranch de l'ouest du Texas, où Pickens et un groupe d'investisseurs prévoient d'investir 12 milliards de dollars dans des éoliennes.

Il est diplômé du Harvard College en 1967.

Livres
En 2004, il a publié un livre avec Paul Rauber intitulé Strategic Ignorance : Why the Bush Administration Is Recklessly Destroying a Century of Environmental Progress.

Le 18 avril 2017, Carl Pope a publié un livre avec Michael Bloomberg intitulé Climate of Hope: How Cities, Businesses, and Citizens Can Save the Planet. Il est apparu dans The Daily Show avec Trevor Noah, avec Michael Bloomberg le 3 mai, pour assurer la promotion du livre.

Références

Liens externes
 Documents du Carl Pope Sierra Club, 1973-1988 à la bibliothèque Bancroft
 Le blog de Carl Pope, Prendre l'initiative
 Site de l'Alliance Bleue/Verte

Volontaire du Corps de la paix
Écologiste américain

Carl Pope


William Curry "Billy" Keller (nacido el  en Indianapolis, Indiana) es un exjugador de baloncesto estadounidense que disputó siete temporadas en la ABA y una más en la AABA. Con 1,78 metros de estatura, jugaba en la posición de base.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante tres temporadas en los Boilermakers de la Universidad de Purdue, en las que promedió 14,1 puntos y 4,1 rebotes por partido. Actualmente tiene la segunda mejor marca de la historia de la universidad en porcentaje de tiros libres en una temporada, con un 89,8 % en 1969, y la tercera mejor en una carrera, con un 85,9%. fue el primer ganador del Frances Pomeroy Naismith Award, galardón que se otorga al mejor universitario del año de estatura inferior a 1,83 metros. En su última temporada llevó a su equipo a disputar la Final de la NCAA, en la que cayeron ante UCLA. Fue elegido en el mejor quinteto de la Final Four.

Profesional
Fue elegido en la octogésimo séptima posición del Draft de la NBA de 1969 por Milwaukee Bucks, y también por los Indiana Pacers en la octava ronda del Draft de la ABA, fichando por estos últimos. En su primera temporada en el equipo actuó como suplente de Freddie Lewis en el puesto de base, promediando 8,7 puntos y 2,9 asistencias, y logrando su primer anillo de campeón de la ABA, al derrotar en las Finales a Los Angeles Stars.

Al año siguiente se haría con un puesto en el quinteto titular, mejorando sus estadísticas hasta los 14,3 puntos y 5,3 asistencias por partido. Y ya en la temporada 1971-72 conseguiría su segundo campeonato, derrotando en las Finales a los New York Nets, colaborando con 9,7 puntos y 3,5 asistencias por partido.

Pero sin duda su temporada más destacada fue la 72-73, en la cual, además de lograr su tercer anillo de campeón, lideró la estadística de tiros libres de la liga, con un 87,0% de acierto, además de anotar 71 triples, el que más de toda la competición. Sus estadísticas mejoraron con respecto a la temporada anterior, promediando 13,8 puntos y 4,3 asistencias por partido.

Sería en la temporada 1974-75 cuando lograría un nuevo récord absoluto de la competición, al conseguir anotar 30 de 30 tiros libres en los partidos de playoffs. Al año siguiente volvería a ser el jugador de la liga con más triples conseguidos, con 123, acabando su carrera en la ABA con el segundo mejor porcentaje de tiros libres de la historia de la competición, con un 87,2%, solo superado por Rick Barry.

Al término de la temporada, cuando la ABA desapareció, se retiró de las pistas, pero regresó en 1978 para ejercer como jugador-entrenador en los Kentucky Stallions de la efímera All-American Basketball Alliance, promediando 8,1 puntos por partido.

Vida posterior
Tras retirarse del baloncesto, Keller regresó en 2001 para entrenar a los Indiana Legends de la nueva ABA 2000. En la actualidad posee su propio campus de baloncesto, actividad que compagina con la de Director de desarrollo de jugadores de los Indiana Pacers.

Estadísticas de su carrera en la ABA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Campus de Billy Keller
 Remember the ABA: Billy Keller

Nacidos en Indianápolis
Baloncestistas de Indiana
Entrenadores de baloncesto de Estados Unidos
Baloncestistas de la ABA
Baloncestistas de los Purdue Boilermakers
Baloncestistas de los Indiana Pacers

Billy Keller


Borodianka (, ) est une commune urbaine de l'oblast de Kiev, en Ukraine. Elle compte  en 2021.

Histoire

Lors de l'invasion de l'Ukraine par la Russie en 2022, les bombardements russes détruisent des habitations, entraînant des centaines de victimes. Le 7 avril 2022, Volodymyr Zelensky précise, que la situation humanitaire à Borodianka est « bien plus horrible » par le nombre de morts qu'à Boutcha.

Symboles
Lors de la visite des destructions de la ville, un Coq en faïence intact est photographié par  et la députée du conseil municipal de Kiev, Victoria Burdukova. La photographie du Coq en faïence de Vassylkiv survivant des ruines d'un des immeubles détruits de cette ville de Borodianka, est devenu l'un des symboles de résilience de l'Ukraine et aussi appelé le «Phoenix ukrainien».

Par la suite, le coq et l'armoire de cuisine sur laquelle il était posé, ont été emmenés pour une exposition du Musée national de la Révolution de la Dignité.

Références

Commune urbaine dans l'oblast de Kiev

Borodianka


Šuplji mlađak (šuplja šupaljka, lat. Corydalis cava) je biljka iz porodice makovki (Papaveraceae), rod šupaljka. Smatra se otrovnom biljkom, a rabi se u narodnoj medicini. U Hrvatskoj raste po šumama.

Sastav
Šuplji gomolji biljke sadrže alkaloide bulbokapnin, korikavamin, korituberin, koridin, izokoridin, korikavamin, kotibulbin, izokoribulbin, koridalin, protopin, koripalmin, palmatin, korikavin i druge, ukupno svih oko 5 %.

Djelovanje
Biljka djeluje sedativno, antispazmodički, antibiotski, analgetički, kardiotonički i vazokonstriktivno.

Dodatna literatura
Cicin N.V. 1962. Atlas lekarstvenih rastenij SSSR. Moskva.

Vanjske poveznice

Izvori

Vanjske poveznice

Makovke
Otrovne biljke
Ljekovito bilje

Šuplji mlađak


An Xanthorrhoeaceae in uska familia han Liliopsida. An Xanthorrhoeaceae in nahilalakip ha ordo nga Asparagales, classis nga Liliopsida, punoan nga Tracheophyta, ngan regnum nga Plantae. An familia nga Xanthorrhoeaceae in naglalakip hin 1187 ka mga species, sumala ha Catalogue of Life.

Ilarom nga taxa

 Agrostocrinum
 Aloe
 Arnocrinum
 Asphodeline
 Asphodelus
 Astroloba
 Astroworthia
 Bulbine
 Bulbinella
 Caesia
 Chortolirion
 Corynotheca
 Dianella
 Eccremis
 Eremurus
 Gasteria
 Geitonoplesium
 Haworthia
 Hemerocallis
 Hensmania
 Herpolirion
 Hodgsoniola
 Jodrellia
 Johnsonia
 Kniphofia
 Pasithea
 Phormium
 Simethis
 Stawellia
 Stypandra
 Thelionema
 Trachyandra
 Tricoryne
 Xanthorrhoea

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Xanthorrhoeaceae

sv:Grästrädsläktet

Xanthorrhoeaceae


El cantón de Avize era una división administrativa francesa, que estaba situada en el departamento de Marne y la región de Champaña-Ardenas.

Composición
El cantón estaba formado por dieciocho comunas:
 Avize
 Brugny-Vaudancourt
 Chavot-Courcourt
 Cramant
 Cuis
 Flavigny
 Gionges
 Grauves
 Le Mesnil-sur-Oger
 Les Istres-et-Bury
 Mancy
 Monthelon
 Morangis
 Moslins
 Oger
 Oiry
 Plivot
 Villers-aux-Bois

Supresión del cantón de Avize

En aplicación del Decreto n.º 2014-208 de 21 de febrero de 2014, el cantón de Avize fue suprimido el 22 de marzo de 2015 y sus 18 comunas pasaron a formar parte; trece del nuevo cantón de Épernay-2 y cinco del nuevo cantón de Vertus-Llanura de Champaña.

Referencias

Avize

Cantón de Avize


Akıl Defteri (özgün adı: Memento), Christopher Nolan tarafından yazılıp yönetilen, 2000 yılı Amerikan yapımı psikolojik gerilim filmidir. Nolan filmin senaryosunu, kardeşi Jonathan Nolan tarafından yazılmış kısa hikâye "Memento Mori"den uyarlamıştır. IMDb'de tüm zamanların en iyi filmleri arasında yer almaktadır. BBC tarafından yayımlanan ve dünya çapında 117 film eleştirmenin görüşleriyle oluşturulan "21. Yüzyılın En İyi Filmleri" listesinde 25. sırayı almıştır.

Memento, özellikle de doğrusal olmayan kurgusuyla Nolan'a büyük beğeni getirmiştir. Filmin sondan başa doğru ilerleyen kurgusu, anlatıcının "gerçek zamanlı" hikâyesiyle iç içe geçer. Nolan bu kurguyla izleyiciyi hafıza sorunu olan ana karakterin koltuğuna oturtmayı amaçlamıştır. İzleyici olayları ana karakterle eş-zamanlı olarak yaşar ve gelişmeleri onunla birlikte keşfeder.

Konu
Memento, eski bir sigorta müfettişi olan ve ender rastlanan bir unutkanlık hastalığına (anterior grade memory loss) yakalanan, karısının öldürüldüğü andan itibaren yeni hiçbir olayı hatırlamayan Leonard'ın hikâyesini anlatır. Leonard kim olduğunu bilmesine ve geçmişini hatırlamasına rağmen yeni bir anı sahibi olamamaktadır. Bir yandan hafıza sorunuyla baş etmeye çalışırken bir yandan da intikam almak için karısının katilini aramaktadır.

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Official site
 A detailed analysis of the film by Andy Klein at Salon.com
 Interview: Christopher Nolan by the Onion AV Club
 Review of Memento by the Onion AV Club
 Plot Holes: Memento , a musing on how certain discrepancies might be plot holes or of more significance, on Slate
 Memento and anterograde amnesia
 Metacritic: Memento
 Cinematographic analysis of Memento
 A guide to navigating the film's DVD menus
 Memento  Script - Dialogue Transcript.
 Memento  18-Minute Analysis By Christopher Nolan On Story & Construction Of Memento.

2001 çıkışlı filmler
2000'lerde gizem filmleri
2000'lerde gerilim filmleri
Amerika Birleşik Devletleri gizem filmleri
Christopher Nolan'ın yönettiği filmler
Summit Entertainment filmleri
Amnezi hakkında filmler
Konusu Los Angeles'ta geçen filmler
Çevrimiçi Sinema Eleştirmenleri Topluluğu En İyi Film Ödülü sahipleri
Toronto Sinema Eleştirmenleri Derneği En İyi Film Ödülü sahipleri
Los Angeles'ta çekilmiş filmler
Psikolojik deney filmleri
İntikam teması içeren Amerika Birleşik Devletleri filmleri
En İyi Film Bağımsız Ruh Ödülü sahipleri
Postmodern filmler
Christopher Nolan'ın senaryosunu yazdığı filmler
Amerika Birleşik Devletleri polisiye gerilim filmleri
Amerika Birleşik Devletleri psikolojik gerilim filmleri
Amerika Birleşik Devletleri bağımsız filmleri
Amerika Birleşik Devletleri Ulusal Film Arşivi filmleri
Amerika Birleşik Devletleri neo-noir filmleri
Edgar Ödülü kazanan eserler
2000'lerde bağımsız filmler
2000'lerde İngilizce filmler

Akıl Defteri


في صباح 4 نوفمبر 1956 جرت معركة بحرية أمام شاطئ بحيرة البرلس، في البحر المتوسط بين ثلاث زوراق طوربيد مصرية ومجموعة من القطع البحرية التابعة للبحرية الإنجليزية والفرنسية ضمن قوة الغزو خلال أحداث العدوان الثلاثي. يطلق على المعركة اسم معركة البرلس البحرية أو معركة برج البرلس البحرية وانتهت بغرق زوارق الطوربيد المصرية الثلاث بعد مهاجمتها جواً دون أي خسارة للقوات الأنجلو-فرنسية.

المعركة
خلال أحداث العدوان الثلاثي على بورسعيد خرج سرب من ثلاث زوارق طوربيد مصرية بقيادة صاغ بحري جلال الدسوقي من ميناء الإسكندرية ليلة 3 نوفمبر وتوجه إلى القوة البحرية الغازية الرابضة قبالة بورسعيد وعلى بعد 10 أميال شمال فنار البرلس تعرضت الزوارق لعدد من القطع البحرية التي كانت في حراسة إحدى حاملات الطائرات لكنها لم تصب أياً منها وفي طريق عودتها باغتتها الطائرات المنطلقة من حاملة الطائرات وأغرقتها جميعها وقُتل كل من عليها فيما نجى ثمانية فقط.

الدعاية الناصرية عن المعركة
صورت الدعاية الناصرية التي كتبت عن المعركة في عدد من وسائل الإعلام المصرية المختلفة عقب الحرب، أنها انتصاراً مصرياً كبيراً استطاعت فيه ثلاث زوراق مصرية إغراق بارجة فرنسية ومدمرة إنجليزية وعدد من الطائرات بل أنها أنتجت فيلماً سينمائياً باسم «عمالقة البحار» في 1960 لتخليد المعركة.

وحتى الآن ما زالت هذه الدعاية المضللة موجودة في وسائل الإعلام المصرية الحكومية والخاصة وعلى رأسها كتاب وزارة التربية والتعليم الموجه لطلبة الصف الثاني الإعدادي «قصة كفاح شعب مصر»، حيث يزعم الجانب المصري إغراقه لبارجة فرنسية خلال المعركة تعرف باسم جان بارت وهي بارجة فرنسية حازت شهرة كبيرة خلال الحرب العالمية الثانية وقبل بداية العدوان الثلاثي كانت تتمركز في الجزائر قبل تحركها إلى ميناء طولون وانضمامها إلى مجموعة السفن الفرنسية المعدة لعملية الغزو.

وفي 1 نوفمبر غادرت السفن طولون ووصلت ليماسول، قبرص في 4 نوفمبر، حيث انتقل المظليون وأفراد الضفادع البشرية إلى السفن الهجومية البرمائية استعداداً لعملية إنزال. وفي 5 نوفمبر، تحركت جان بارت جنوباً لقصف بورسعيد، لكنها أطلقت أربع طلقات فقط من بطاريتها الرئيسية قبل إلغاء الإنزال. وظلت خارج المدينة لمدة يومين قبل أن تغادر في 7 نوفمبر إلى طولون عن طريق ليماسول في 13 نوفمبر.

وفي 1 أغسطس 1957 خرجت من الخدمة وظلت في الاحتياط حتى بيعت لتفكيك السفن كخردة في 21 مايو 1970.
إضافة إلى ذلك يزعم الجانب المصري إغراقه لمدمرة إنجليزية لم يسمّها بالرغم من أنه لم يقدّم إلى الآن دليلاً واحداً على صحة ادعائاته خاصة مع عدم وجود حطام السفن الغارقة أمام سواحل فنار بحيرة البرلس التي يصور خطئاً أن المعركة جرت بها وليس في البحر المتوسط.

خسائر البحرية المصرية في المعركة

كرّمت الحكومة المصرية من سقطوا في المعركة بإطلاق أسمائهم على بعض الشوارع والميادين بالقاهرة والمحافظات كما اتخذت محافظة كفر الشيخ من يوم 5 نوفمبر عيداً قومياً لها وأقامت نُصباً تذكارياً لشهداء البحرية في بلطيم، نٌقل لاحقاً إلى البرلس مع إقامة نُصب تذكاري جديد.

الملاحظات

المراجع

العدوان الثلاثي
تاريخ مصر العسكري
محافظة كفر الشيخ
معارك بحرية

معركة البرلس


La route régionale 484 () est une route régionale allant de Honkavaara à Joensuu jusqu'à Rasivaara à Rääkkylä en Finlande.

Présentation
La seututie 484 est une route régionale de Carélie du Nord de 28,7 kilomètres de long.

La route régionale 484 va de la jonction de la  route nationale 6 et de  route nationale 9 à Honkavaara jusqu'à Rasivaara à Rääkkylä, où elle rejoint la route régionale 482.

La route 484 traverse la ligne de Carélie, la ville d'Hammaslahti et le village de Nieminen. Il y a encore huit kilomètres entre Rasivaara et le centre municipal de Rääkkylä.

Références

Annexes

Liens externes

Cartes

Articles connexes
 Seututie

484

Transport à Rääkkylä
Pyhäselkä
Transport à Pudasjärvi

Seututie 484


Gaasterlân-Sleat é um antigo município no norte da Holanda. Seu nome oficial é em frísio ocidental, sendo o nome holandês Gaasterland-Sloten (pronuncia-se [ˌɣaːstərlɑnt ˈsloːtə(n)] (ouvir)). Em 2014 fundiu-se com os municípios de Lemsterland e Skarsterlân para formar o novo município De Fryske Marren.

Rijs tem uma área de 209,34 km2, uma elevação de 1 m e população de 10.186 pessoas segundo o censo de 2013.

Ligações externas

Antigos municípios da Frísia (província)
Geografia dos Países Baixos

Gaasterlân-Sleat


Hacklab, hackerspace, hackspace ili makerspace radni je prostor, često neprofitan, kojim upravlja zajednica i u kojem se osobe koje dijele zajedničke interese poput računarstva, strojne obrade, tehnologije, znanosti, digitalnih ili elektroničkih umjetnosti mogu sastajati, družiti i surađivati.

Hrvatska

Povijest
Prvi HackLab u Hrvatskoj osnovala je u Puli 2002. godine udruga Monte Paradiso. Iz zagrebačkog kluba MaMa 2004. godine program "Razmjena vještina" proširio se na Rijeku, Split, Čakovec i Osijek. Iste je godine u Puli organiziran prvi međunarodni hackerski susret TransHackMeeting. 2007. godine osnovan je HackLab u Rijeci te je započeli susreti "Ništa se neće dogoditi". Godine 2009. nastaju Hacklab u MaMi i HackLab01 u Autonomnom kulturnom centru Medika. I'MM_Medialab unutar programa zagrebačkog Studentskog centra Kultura promjene sadrži hacklab radionicu 2011. godine, a tad se osniva i zagrebačka udruga Radiona. LabOS je osnovan u Osijeku 2012. godine, a Hacklab u Križevcima 2018. godine.

Monteparadiso HackLab
Monteparadiso HackLab osnovala je 2002. godine udruga Monteparadiso u Puli s ciljem bavljenja medijskim aktivizmom, slobodnim softverom i uporabom novih tehnologija te je 2004. godine organizirala prvi međunarodni hakerski susret Transhackmeeting.

Razmjena vještina
Program "Razmjena vještina" nastao je u travnju 2004. godine inspiriran GNU pokretom slobodnog softvera te su se unutar programa razmjenjivale vještine "vezane uz korištenje GNU/Linuxa, instaliranje GNU/Linuxa na sve uređaje na koje se uopće može instalirati, konfiguriranje raznih perifernih uređaja, programiranje, pokretanje korisnih i beskorisnih servisa, beskrajno podešavanje korisničkog sučelja i slično". Program se održavao u zagrebačkom klubu MaMa, a srodne inicijative pokrenute su i u Rijeci, Splitu, Čakovcu i Osijeku.

TransHackMeeting
TransHackMeeting, prvi međunarodni hakerski susret održan je 25. lipnja-27. lipnja 2004. godine u društvenom centru Monteparadiso u Puli. Kasniji TransHackMeeting susreti dogodili su se u Oslu 2007. godine i u Istanbulu 2010. godine.

Poziv na TransHack Meeting:

HackLab u Rijeci

Prvi hacklab u Rijeci organiziran je 7. studenog 2007. u prostorijama Peek & Poke kluba - muzeja starih računala, a 2008. godine preselio se u prostore Molekule.

Ništa se neće dogoditi
Ništa se neće dogoditi (NSND) okuplja zajednicu ljudi zainteresiranih za hakerske teme, slobodni softver, društveni aktizivam u sferi digitalnog ili opisano možda najboljim označiteljem: zaljubljenici u geek kulturu. NSND se tradicionalno održava u Moravicama (zima), Splitu (ljeto), Beogradu (proljeće), te na Ohridu. Također su održana okupljanja u Sarajevu, Nišu, Puli i Rijeci. Događaji se organiziraju spontano koristeći visoko participativne digitalne alate poput wikija, ali sam program rada, predavanja i radionica dogovara se sudjelovanjem svih prisutnih na licu mjesta u jutarnjim sesijama. Programske jedinice se mogu ponuditi od strane onih koji su pripremili svoje teme ili vrlo često se različite teme traže od ljudi za koje se zna da bi tu temu mogli dobro prezentirati drugima. Nakon što se dogovori set tema, predavanja i radionica s obzirom na broj zainteresiranih organiziraju se prostori i ostali resursi potrebni za realizaciju programa:

Hacklab u MaMi
Hacklab u MaMi kao javni radni prostor tehnoloških entuzijasta u klubu MaMa inicirala je skupina okupljena oko programa Razmjena vještina 2009. godine.
Metodologiju, atmosferu i filozofiju rada Hacklaba u MaMi odlikuju neformalnost, prijenos znanja u malim skupinama (vrlo često jedan na jedan) gdje su uloge učitelja i učenika vrlo fleksibilne pa tako velik dio ljudi barem povremeno preuzima ulogu učitelja, a svi u takvom ambijentu kontinuirano uče.

HackLab01
Hacklab01 nastao je 2009. godine u Autonomnom kulturnom centru Medika kao slobodna zona sa računalima i GNU/Linux operativnim sustavom koja služi kao besplatan cyber-caffe i prostor za edukaciju o korištenju slobodnog softvera. Zamišljen je kao mjesto društvenog ekperimenta i susreta tehničkih "uradi sam" znalaca te društveno angažiranih aktivista/ica. U Hacklabu se koristi isključivo GNU/Linux i primarna mu je namjena približavanje ovog besplatnog operativnog sustava krajnjim korisnicima koji su u zamci piratskog i neprilagodljivog komercijalnog softwarea.

I'MM_ Medialab
I'MM_ je Media lab osnovan u lipnju 2011. u Zagrebu kao dio programa Kultura promjene u Studentskom centru. I'MM_ se sastoji od tri platforme: a) hacklab − radionica, b) otvorene vikend radionice s domaćim i međunarodnim predavačima/hakerima/umjetnicima, c) media lab (teorija, kustoske prakse, predavanja međunarodnih izlagača na području intermedijskih umjetnosti).

Radiona
Radiona.org je neprofitna organizacija i građanski laboratorij koji se sastoji od makerspacea/hackerspacea, laboratorija za medijsku umjetnost – media lab, Repair Cafe-a i rezidencijalnog programa (A-I-R), osnovana 2011. godine.

labOS
LabOS je osnovan u Osijeku 2012. godine kao inkluzivna zajednica kreativaca kojoj su glavni ciljevi razmjena znanja, vještina i ideja, slobodan pristup zajedničkom prostoru i alatima te učenje kroz rad i druženje.

Hacklab Križevci
Prvi Hacklab u Križevcima održao se 10. kolovoza 2018. godine u organizaciji udruge P.O.I.N.T. u učionici Pučkog otvorenog učilišta koje se nalazi u sklopu Gradske knjižnice Križevci. Zamišljen je kao prostor za razmjenu vještina i znanja za osobe koje tehnologiju koriste na nove načine i prenamjenjuju ju u druge svrhe i za druge ciljeve.
Od 2019. godine povezuje se s projektom Kulturshock i orijentira prema slabo poznatim područjima računalne tehnologije.

Izvori

Hakeri
Tehnička_kultura

Hacklab


Fraxinus cuspidata er tegund af eskitré sem vex í norður Mexíkó og suðvestur Bandaríkjunum. Þetta er ilmandi runni eða lítið tré og nefnt Fragrant ash á ensku.

Tilvísanir

Smjörviðarætt

Fraxinus cuspidata


La piemontita es un mineral sorosilicato con la fórmula química  Ca2(Al,Mn3+,Fe3+)3(SiO4)(Si2O7)O(OH). Es un miembro del grupo de las epidotas.

De coloración marrón rojiza a negro rojiza, la piemontita tiene una raya roja y un lustre vítreo.

La localidad tipo corresponde a la mina Prabornaz en Saint-Marcel, valle de Aosta, Italia.

Aparece en rocas metamórficas de la nefrita a las anfibolitas, facies metamórficas y en filones de baja temperatura en rocas volcánicas alteradas. También se lo encuentra en depósitos metasomáticos de menas de manganeso. Entre sus minerales asociados se encuentran: epidota, tremolita, glaucofana, ortoclasa, cuarzo y calcita.

Historia

El primer análisis químico se atribuye a Axel Frederik Cronstedt en 1758, que lo designó como röd magnesia [varilla magnesia]. El caballero Napione rehízo los análisis de Cronsted y le dio el nombre de «manganeso rojo». René Just Haüy propuso en 1801 el nombre de «Manganèse oxidé violet silicifère» [manganeso oxidado violeta silicifero]. Después, a propuesta de Louis Cordier en 1803, Haüy adoptó el nombre  de «épidote mangésifère»  [epidota mangenifera] en su tratado de 1822. En 1853, Kenngott propuso el nombre de «piedmontite», que la modernidad ha transformado en piemontita. El Piamonte fue la región de origen del topotipo (después la región de Aosta es una región autónoma).

Referencias

Enlaces externos

Minerales de manganeso
Minerales de calcio
Sistema monoclínico
Minerales descubiertos en 1758
Minerales descubiertos en Italia
Piamonte
Italia en el siglo XVIII

Piemontita


Constantin-Cătălin Zamfira () este un deputat român, ales în 2016, din partea . În noiembrie 2018, a demisionat din partid.

Vezi și
 Legislatura 2016-2020 (Camera Deputaților)
 Parlamentul României

Note

Legături externe
 Activitatea parlamentară

Politicieni români în viață
Deputați români 2016-2020
Membri ai Partidului Social Democrat

Constantin-Cătălin Zamfira


Muawiya II o Muawiya ibn Yazid (28 de marzo de 661 - 684) fue el tercer Califa Omeya, que asumió el control de la dinastía después de la muerte de su padre Yazid I en 683. Era hijo de Yazid I y de una mujer desconocida de la tribu Banu Kalb. A menudo se la confunde con Umm Hashim Fakhita bint Abi Hashim, madre del medio hermano de Muawiya, Khalid ibn Yazid.

Antes de que su padre muriese, le había reconocido mediante el bay'a. De esta forma, Muawiya II sucedió a su padre en Damasco en 64 AH (noviembre de 683). Gobernó brevemente pues en plena segunda Fitna y ante el empuje de Ibn al-Zubayr y con probales problemas de salud, abdicó a las pocas semanas en su primo Marwan I, que fue declarado califa en Siria, muriendo ese mismo año de 684.

Con su muerte sin descendencia, se terminó la rama sufyaní o sufyanida de los omeyas, pasando a la rama marwaní.

Referencias

Califas omeyas del Califato de Damasco
Califas del siglo VII
Árabes del siglo VII
Nacidos en Damasco

Muawiya II


Cvrčak (ruski: цикада, čit. cikada), ruski satelitski navigacijski sustav u kojemu je deset satelita u niskoj orbiti oko Zemlje (LEO). Odašilja s istih dviju nosačkih frekvencija kao američki satelitski sustav TRANSIT. Prvi iz ove serije lansiran je 1974. godine.

Vidi
Ciklon
Parus
GLONASS

Izvori

Umjetni sateliti
Znanost i tehnologija u Rusiji

Cikada (satelitski sustav)


Çerçiler, Araç - Kastamonu ili Araç ilçesine bağlı köy
 Çerçiler, Seydiler - Kastamonu ili Seydiler ilçesine bağlı köy
 Çerçiler, Adapazarı - Sakarya ili Adapazarı ilçesine bağlı mahalle
 Çerçiler, Çarşamba - Samsun ili Çarşamba ilçesine bağlı mahalle

Çerçiler


An Kefersteinia lafontainei in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Karlheinz Senghas ngan Günter Gerlach. An Kefersteinia lafontainei in nahilalakip ha genus nga Kefersteinia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Kefersteinia (Orchidaceae)

Kefersteinia lafontainei


Domnișoara doctor (titlul original: Fräulein Doktor) este un film dramatic de spionaj coproducție italo-iugoslavă, realizat în 1969 de regizorul Alberto Lattuada cu Suzy Kendall, titlul fiind dat de porecla spioanei germane Elsbeth Schragmüller din timpul Primului Război Mondial.

Conținut

Distribuție
 Suzy Kendall – Fräulein Doktor (Domnișoara doctor)
 Kenneth More – colonel Foreman
 Nigel Green – colonel Mathesius
 Alexander Knox – general Peronne
 Olivera Katarina – marchiza de Haro
 Capucine – Dr. Saforet
 James Booth – Meyer
 Roberto Bisacco – Hans Schell
 Giancarlo Giannini – locotenent Hans Ruppert
 Mario Novelli – Otto Latemar
 Malcoim Ingram – Cartwright
 Kenneth Poitevin – locotenent Wiechert
 Bernhard De Vries – locotenent von Oberdoff
 Ralph Nossek – Lean, un spion britanic
 Michael Elphick – Tom
 Andreina Paul – Elena De Rivas
 Silvia Monti – Marganta
 Virginia Bell – Julia
 Colin Tapley – general Metaler
 Gerard Herter – căpitan Munster
 Walter Williams – general Paul von Hindenburg
 John Atkinson – maiorul Rops
 James E. Mishler – generalul Erich Ludendorff
 Dusan Djuric – adjutantul
 Dušan Bulajić – colonel Delveaux
 Miki Mikovic – Blondel

Vezi și
 Elsbeth Schragmüller
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1969
Filme regizate de Alberto Lattuada
Filme de spionaj
Filme în limba engleză
Herbert Kitchener în cultura populară

Domnișoara doctor