Henrik 6. af Staufer-slægten (født i november 1165 i Nijmegen, død 28. september 1197 i Messina) var fra 1169 Romernes Konge og fra 1191 kejser af det tysk-romerske rige. Fra 1194 og frem til sin død var han de iure uxoris (fra sin ægtehustrus ret) på samme tid konge af Sicilien.

Henrik var den anden søn af i alt elleve børn af Frederik Barbarossa og Beatrice af Bourgogne. Han giftede sig i 1186 med Constance, der som datter af normannerkongen Roger 2. af Sicilien var Vilhelm 2.s tante og arving. I sin fars sidste leveår begyndte Henrik at opføre sig gradvist mere uafhængigt, men blev efter sin fars død viklet ind i flere store konflikter. En af de største interne stridigheder i kejserriget var mod Huset Welf og i særdeleshed den tidligere hertug af Sachsen og Bayern, Henrik Løve, som i årene forinden havde fået frataget sit len af kejser Frederik. Den største eksterne stridighed startede med Vilhelm 2. af Siciliens død i 1189, da Henriks dronning Constances krav på tronen ignoreret af de sicilianske adelige, som i stedet ophævede Tancred af Lecce til konge. Dette fik Henrik til at erklære det sicilianske kongerige krig - en krig, som han dog i første omgang tabte efter et militært nederlag ved Napoli i 1191.

Under en fyrstesammensværgelse, udløst af stridigheder om hvem der skulle regere Fyrstbispedømmet Liège, lykkedes det Henrik at få overdraget den tilfangetagne engelske konge Richard Løvehjerte, og efter at have sikret sig et enormt løsepengebeløb og Richards militære assistance lykkedes det endelig Henrik at erobre Sicilien i 1194. I årene 1195 og 1196 forsøgte Henrik at gøre kejsertitlen til et arveligt monarki, og at få det sicilianske kongerige juridisk indlemmet i det tysk-romerske rige, men førstnævnte blev blokeret af rigets fyrster, der frygtede en tiltagende centralisering af magten i kejserriget og sidstnævnte blev blokeret af pavemagten, som at Henriks slægt ville opnå en for stor geopolitisk magt i Middelhavsområdet. Henrik døde under forberedelserne til korstoget i 1197 (også kendt som Henrik 6.s korstog eller det tyske korstog), hvis mål var erobringen af Jerusalem, men muligvis også at bane vejen for en erobring af det Byzantinske Rige.

Tidlige historikere roste Henrik for hans magtpolitiske succeser og betragtede hans regeringstid som højdepunktet for Stauferslægtens autoritet, men nyere historikere har sået tvivl om hvorvidt dette ry er velfortjent. Blandt deres kritikpunkter er, at Henriks ekspansion i Sicilien og et vedvarende behov for at forsvare kejserlige titler i Norditalien førte til at hans muligheder for at forsvare sine tyske besiddelser blev særdeles begrænsede, og at behovet for kejserens personlige tilstedeværelse i mange forskellige dele af riget skabte et konstant fravær og overlod mange af rigets fyrster til sig selv, mens deres kejserlige funktion blev erstattet af ministermøder .

Liv

Kejsersøn (1165–1185)

Henrik blev født i efteråret 1165 (formodentlig oktober eller november) i Valkhof som anden søn af kejser Frederik 1. Barbarossa og Beatrice 1. af Burgund. Ved pinse 1169 forbigik Frederik officielt sin førstefødte søn af samme navn og fik gennem en valghandling ved en hofdag i Bamberg i stedet den andenfødte Henrik valgt til Romernes Konge. Valget var givetvis et forsøg fra kejser Frederiks side på at fastlægge en arvefølge, og fravalget af hans førstefødte søn blev formentlig truffet på grund af dennes dårlige helbred. Der lader ikke til at have været nogle fyrstelige modkrav for accept af Henriks valg, og forhandlinger med kurien skabte sågar forhåbninger om afslutning af det skisma, der var opstået efter det dobbelte pavevalg i 1160 - kejser Frederik anerkendte ikke Pave Alexander 3., men Henrik ville selv senere anerkende Alexander i et forsøg på at skabe mere ro om sin rolle som tronarving. Frederik havde derudover tilsyneladende et ønske om at Henrik skulle regere som medkejser med de pavetro biskoppers velsignelse, men disse planer slog dog fejl, da Frederik stillede for vidtrækkende krav i forhold til hvad biskopperne kunne acceptere. Henrik blev kronet til konge 15. august 1169 i Aachen.

Henriks navn fremgår i 1173, angivet som vidne i et dokument, hvilket dermed er hans første kendte politiske handling. I de følgende fire år fulgte han med sin far på dennes togt til Italien. I denne tid modtog Henrik sandsynligvis undervisning fra hofkapellan Godfred af Viterbo. Kronikører beretter om at Henrik på dette tidspunkt, omkring 12 år gammel, kunne læse og skrive, og beherskede det latinske sprog, og Godfred har siden berettet om Henriks bibliotek i Hagenau-paladset og hans interesse for filosofiske studier.
I kredsen omkring den unge kong Henrik fandtes der digtere som Frederik af Hausen, Bligger af Steinach og Bernger af Horheim, og hans navn blev også kendt fra skjaldesangen Kaiser Heinrich - Codex Manesse og Weingartner Liederhandschrift indeholder hver otte strofer af denne, omend det ikke har været muligt at lave en endelig inddeling af stroferne.

I 1178 vendte Henrik tilbage til Tyskland gennem kongeriget Burgund. Fra denne tid begyndte han gradvist at få mere og mere selvstændigt politisk ansvar. Mens hans far stridedes med Bayern- og Sachsenhertugen Henrik Løve, beskæftigede Henrik sig hovedsageligt med rigets vestlige del, og i 1182, da han var omkring 17 år gammel, agerede han sågar mægler i en konflikt mellem den franske konge og greven af Flandern.

Ved hofdagen i Mainz i 21. maj 1184 blev Henrik og hans bror slået til ridder ved et såkaldt Schwertleite. 26. juli samme år undgik Henrik med nød og næppe at blive et offer for latrinkatastrofen i Erfurt, da han sad i et indhug til et stenvindue, og ikke på det trægulv, der styrtede sammen i katastrofen. Omkring denne tid var Henrik også engageret i et togt i Polen for at hjælpe storhertug Mieszko i dennes kamp mod sin bror Kasimir 2.. Felttoget, der ikke bød på nævneværdige slag, endte kort efter med en sejr til Kasimir.

Omkring den samme tid forhandlede kejser Frederik sig sammen med Vilhelm 2. af Sicilien, en tidligere pavestøtte, frem til et ægteskab mellem Henrik og Vilhelms tante, Constance. Vilhelm på det tidspunkt barnløs og ved dårligt helbred, og i ægteskabskontrakten blev Constances arveret derfor særligt fremhævet hvorved de sicilianske adelige anerkendte Constances og Henriks fælles krav på tronen. I oktober samme år forsøgte endnu engang at få Henrik ophævet til medkejser, men uden held.

Henrik i kejser Frederiks sidste år (1185–1190)
I 1185 forberedte Henrik sig i rigets vestlige del på et felttog mod Frankrig for at støtte det tysk-romerske riges allierede England. Greverne af Hainaut og Flandern kunne dog af forskellige grunde ikke deltage i felttoget, hvilket tvang Henrik til at slutte fred med Frankrig.

Kort efter begav Henrik sig mod Italien, hvor han 27. januar 1186 som 19-årig blev gift med den 31-årige Constance i Milano. De blev derefter udråbt som konge og dronning af Italien, hvilket på daværende tidspunkt hovedsageligt var en ceremoniel titel tildelt kejsere af det tysk-romerske rige. Fra dette tidspunkt begyndte Henrik også at benytte titlen Cæsar, givetvis inspireret af de antikke romerske kejsere og det faktum at Staufer-slægtens syn på kejserens rolle var stærkt inspireret af romerretten. Henriks tildeling af titlen som Cæsar kan også ses som en reaktion på hans fars mislykkede forsøg på at få ham kronet som medkejser af det tysk-romerske rige.

Et kejserlige angreb på Cremona førte til en væbnet konfrontation med pave Urban 3., og Henrik indtog i denne forbindelse Toscana, hvorfra hans hær, under den øverstbefalende Markward af Annweiler, hærgede store dele af kirkestaten frem til en fredsaftale blev indgået i august 1186. Frem til slutningen af 1187 forblev Henrik for at se til kejserlige anliggender der, hvorefter han rejste tilbage til Tyskland.

I marts 1188 var han ved hofdagen Hoftag Jesu Christi i Mainz, da kejser Frederik bekendtgjorde sin hensigt om at gennemføre et korstog, og da Frederik året efter drog ud på det tredje korstog, overtog Henrik kontrollen med hele riget. Hen mod årets slutning belønnede Henrik grev Balduin af Hainaut med det nyoprettede markgrevskab Namur. Med Balduins udnævnelse forsøgte Henrik, i hvad der ligner en fortsættelse af sin fars politik, at skabe en modvægt til ærkebiskopperne i Kurfyrstendømmet Köln og det større Flandern. Henrik forhandlede også en aftale på plads mellem Balduin og Henrik af Brabant. Samtidig indledte han igen forhandlinger med kurien om sin fremtidige kejserkroning, og forsikrede i denne sammenhæng paven om at alle kirkelige besiddelser, som på daværende tidspunkt var besat af Staufere, ville blive returneret. I juni det følgende år druknede kejser Frederik i floden Salef under sit korstog.

Allerede i 1189, kort tid efter kejser Frederiks død og inden Henrik var blevet bekendt med den, vendte Frederiks gamle fjende Henrik Løve tilbage fra eksil, i strid med en tidligere aftale med den nyligt afdøde kejser, og støttet af ærkebiskop Hartwig af Bremen bekrigede han i tiden herefter sine saksiske fjender. I november 1189 drog kong Henrik mod Sachsen for at konfrontere Henrik Løve, omend den sene årstid tvang ham til at afbryde sit felttog. Henrik erfarede kort efter at Vilhelm 2. af Sicilien var død, og at på grund af uroligheder og en mellemkomst ved den sicilianske vicekansler Matthæus af Salerno var Tancred af Lecce blevet valgt til siciliansk konge af et flertal af de sicilianske baroner. Dette valg var et klart brud på arveloven, der ellers gav forrang til Henrik og Constances krav på den sicilianske trone. Efter sin kroning havde Tancred hurtigt taget forbindelse til kurien, og hans udnævnelse menes at være sket med pavens fulde støtte. Kroningen førte til kampe mellem Tancreds tilhængere og Staufer-venlige kræfter i Apulien, sidstnævnte under ledelse af grev Roger af Andria, og Henrik sendte i denne forbindelse sin marskal Henrik Testa til Italien for at støtte Roger.

I det følgende år led Henrik Løve et militært nederlag i Sachsen, da hans tilhængere blev besejret af Adolf 1. af Dassel og i midten af juli blev der, med Henriks for bordenden, indgået en fredsaftale i Fulda: Henrik Løve modtog halvdelen af rigets indtægter i Lübeck, men måtte afgive Lüneburgs og Brunsvigs befæstninger, og hans søn Henrik af Brunsvig skulle forflyttes til Italien og tjene i den kongelige hær.

Kroning til kejser og felttog mod kongeriget Sicilien (1190–1191)

Henrik var i færd med at forberede sit Italienstogt fra Augsburg, da han hørte om sin fars død i korstoget. Inden han kunne nå andet, blev Henrik dog nødt til at forlade den kongelige hær, som fortsatte mod Italien, mens han selv rejste til Thüringen, da landgreve Ludvig 3. i oktober var død i korstoget, og hans bror Herman nu forlangte at blive indsat som ny landgreve. Henrik havde oprindeligt haft planer om selv at beholde landgrevskabet, men opgav sine planer efter Herman var villig til at gøre indrømmelser. Kongen gav således landgrevskabet til låns, og modtog til gengæld to byer (hvilke byer fremgår ikke af historiske tekster), og et provincia, hvilket sandsynligvis var en form for adelstitel. Med krisen i Thüringen under kontrol, kunne Henrik i begyndelsen af året efter følge sin hær til Italien, hvor hans mål udover at blive kronet til kejser også omfattede erobringen af kongeriget Sicilien.

I januar 1191 indledte Henrik i Lodi forhandlinger med Eleonora af Aquitanien, som var Henrik 2. af England's enke. Eleonora havde siden 1169 forsøgt at få ophævet forlovelsen mellem hendes søn Richard Løvehjerte og Filip 2. August af Frankrigs halvsøster. Henrik var også interesseret i at få ophævet forlovelsen, fordi Richard var en af Tancreds støtter, og på daværende tidspunkt opholdt sig i Messina. Henrik regnede med at en ophævelse af forlovelsen ville forværre forholdet mellem England og Frankrig, og tvinge Richard til at forlade Messina, hvorefter Tancred ville være politisk isoleret. Til gengæld forsikrede Henrik Eleonora om at han ikke ville gribe ind i eventuelle sammenstød mellem den franske konge (der på daværende tidspunkt var Henriks allierede) og England. Eleonora og Henrik var dog langt fra politiske venner, og kort efter deres møde rejste Eleonora videre til Rom, hvor det lykkedes hende, med hjælp fra pave Celestin 3., at få annulleret ægteskabet mellem Henriks bror Konrad 2. af Schwaben og Berengaria 1. af Castilien. Med dette strategiske træk lykkedes det således Eleonora at forpurre Staufernes forsøg på at opnå fodfæste på den iberiske halvø, hvilket efterlod dem med Frankrig som deres eneste allierede.

I Lombardiet søgte Henrik nye allierede blandt de norditalienske bystater, og forsøgte i denne forbindelse at undgå at favorisere Milan. Han forhandlede blandt andet med Pisa og Genova om at få assistance fra deres flåder imod Sicilien. I april begyndte de officielle forhandlinger med pave Celestin 3. om kejserkroningen, hvor paven blandt andet krævede at Henrik skulle overdrage Tusculum, hans allierede, til kommunen Rom. Henrik accepterede, men overdragelsen - og Roms efterfølgende totale ødelæggelse af Tusculum med både pavens og Henriks stiltiende accept - blev af mange i samtiden anset som uhæderlig og forkastelig. Påskemandag, 15. april, blev Henrik endelig kronet til kejser af det Tysk-romerske rige af Celestin 3. I denne forbindelse skulle den nykronede kejser angiveligt have krævet at investiturretten burde høre under kejserriget, og derved have udfordret Wormskonkordatet fra 1122 efter investiturstriden. Den senere pave Innocens 3., som muligvis var til stede ved kroningen, berettede efterfølgende om, at Henrik efter kroningen havde fortalt Celestin, at investiturretten tilfalder kejseren gennem Rigsæblet. Innocens konkluderede omvendt at paven har forrang over kejseren, og blot indsætter kejseren som sin lensmand til at forvalte denne magt .

Efter kejserkroningen drog Henriks hær til Apulien, hvor den Staufertro grev Roger af Andria var blevet besejret og henrettet året forinden. I maj påbegyndte hæren en belejring af Napoli, men i højsommeren udbrød der en epidemi iblandt de belejrende styrker, og mens Henrik selv overlevede smitten døde flere højtstående personligheder i hans hær. Da den sicilianske admiral Margaritus efterfølgende drev den pisanske, og kort efter den genoanske, flåde på flugt, måtte Henrik endegyldigt opgive belejringen i slutningen af august. Henrik oplevede yderligere modgang, da Constance, som under kampene ved Napoli havde opholdt sig i Salerno, blev kidnappet og overdraget til Tancred i Palermo - hun blev frigivet i foråret 1192 efter mægling fra paven. Frem til årets udgang opholdt Henrik sig i Norditalien, og indgik i den forbindelse en alliance med Filip 2. af Frankrig imod Richard Løvehjerte. Tancred udnyttede samtidig Henriks militære tilbagetrækning til at indtage normannerrigets fastlandsområder.

Henrik arvede efter Welf 6.'s død i 1191 dennes besiddelser i Schwaben, og blev herigennem i stand til at styrke Staufernes magt i området.

Fyrstemodstanden mod Henrik (1192)
I Tyskland havde Henrik Løve brudt fredsaftalen i Fulda, og snart udbrød der igen væbnet konflikt mellem ham og hans sachsiske fjender, Askanier-slægten og Schauenburgerne, og Henrik Løves søn, Henrik af Brunsvig, havde tillige deserteret fra kejserens hær i Napoli. Nogle kilder, heriblandt Annales Stederburgenses, beskriver hvordan Henrik af Brunsvig flygtede fra kejserens entourage ved belejringen af Napoli, mens Arnold af Lübeck beretter at Henrik af Brunsvig allerede deserterede den kejserlige hær ved begyndelsen af felttoget mod Sicilien i det sydlige Italien. Da kejseren fik nys om denne desertion gjorde han Henrik af Brunsvig fredløs i pinsen 1192 ved hofdagen i Worms. Kejseren foretrak dog at finde en fredelig løsning på konflikten, da han ikke ønskede eksplicit at støtte de anti-welfiske kræfter i Sachsen.
Da ærkebiskop Wichmann af Magdeburg, Staufernes største støtte i Nordtyskland, døde, blev der indgået en våbenhvile med Henrik Løve, som på kejser Henriks opfordring blev forlænget.

I september 1192 begav Henrik sig til Liège for at sikre sig at Lothar af Hochstaden blev indsat som biskop. Efter Henrik ved hofdagen i Worms i foråret havde afvist modkandidaten Albert af Leuven, bror til Henrik 1. af Brabant, var Albert gået til paven, havde opnået dennes velsignelse til biskopembedet i Reims og opnåede herigennem bispesædet i Liège med støtte fra sin bror. Lothar og grev Balduin af Hainaut lagde imidlertid pres på Henrik for at få omstødt udnævnelsen, og senere på året blev Albert myrdet af en gruppe tyske riddere, som Alberts bror, Henrik af Brabant, anklagede kejseren for at have stået bag. Disse begivenheder førte hurtigt til fornyet konflikt mellem kejseren og den vesttyske adel, som Henrik netop ville forsøge at holde under kontrol ved at udpege Lothar som biskop. Dette førte imidlertid blot til fornyet modstand, denne gang under ledelse af Kölns ærkebiskop Bruno, og snart efter med opbakning fra hertugerne af Limburg og Brabant - hvoraf sidstnævnte angiveligt havde overvejelser om ligefrem at sværge troskab til den franske konge. Oprørerne tog også kontakt til Mainz' ærkebiskop, Konrad, landgreven af Thüringen, markgreven af Meißen, hertugen af Böhmen, de engelske og danske kongehuse såvel som den Welfiske Henrik Løve. Kurien var også blevet irriteret over udnævnelsen af Lothar til bispesædet i Liège, og Zähringernes placering ved den øvre del af Rhinen udgjorde tilmed også en fare for Staufernes overherredømme i området. Desuagtet den kraftige modstand gik Henrik til militært modangreb på Lothars modstandere, og tvang af denne vej Henrik af Brabant til at indgå en fredsaftale.

I oktober fik kejseren afsat ærkebispen af Bremen, Hartwig, som var en af Henrik Løves gamle støtter. I rigets østlige del forhandlede han en fred på plads mellem landgreve Herman af Thüringen og markgreve Albert af Meißen.

Tilfangetagelsen af Richard Løvehjerte (1192–1194)

På samme tid som Henrik mødte modstand fra sine fyrster, lykkedes det at tage Richard Løvehjerte tilfange på dennes rejse hjem fra korstog. Richards skib var stødt på grund ved Aquileia og gik i land i grevskabet Görz, men i december 1192 blev han taget til fange af Babenbergeren Leopold 5. af Østrig og efterfølgende indespærret i Dürnstein-borgen. Tilfangetagelsen havde Henrik, sammen med den franske konge Filip oprindeligt beordret i foråret 1190 som reaktion på den militæralliance som Richard havde indgået med Tancred af Lecce. Korsfarere på hjemrejse stod dog under en særlig kirkelig beskyttelse, og efter det kom frem at Leopold havde taget Richard til fange, blev Leopold ekskommunikeret af Celestin 3. Den tilfangetagede Richard blev overdraget til Henrik personligt i Speyer i 1193, og Henrik holdt ham efterfølgende indespærret i Trifels-fæstningen i Pfalz.

Fængslingen af Richard, som havde været en betydningsfuld politisk allieret for de oprørske fyrster, var et betydeligt nederlag for dem, og da Henrik efterfølgende truede med at udlevere Richard til den franske konge, indvilligede fyrsterne i juni 1193 i at indlede forhandlinger med Henrik. I denne sammenhæng forsøgte Henrik at distancere sig fra mordet på Albert af Leuven, og beordrede morderne landsforvist, mens hertugerne af Brabant og Limburg fik lov til at støtte deres kandidater til bispevalget i Liège. Ærkebiskoppen af Köln, Bruno 3., fik en garanti for bevarelsen af hans autoritet, mens hertugen af Bøhmen, der ligeledes tilhørte fyrsteoppositionen, blev fjernet fra sin post gennem et angreb fra biskoppen af Prag.

Selvom både Filip August og Richards bror Johan uden Land, som regerede England, tilbød at betale Henrik store summer hvis Henrik ville beholde Richard et år længere i fangenskab, indgik Henrik en aftale med Richard i juni 1193. Henrik gav Richard muligheden for at gå fri til gengæld for 100.000 mark i løsepenge, hvoraf halvdelen skulle gå til Leopold (officielt betegnet som en medgift til Richards niece, som skulle giftes med en af Leopolds sønner). Ydermere skulle Richard stille med en hær og deltage i en militærkampagne mod sin tidligere allierede, Tancred. Slutteligt måtte Richard stille gidsler til gengæld for sin løsladelse. Richard, hvis mor Eleonora støttede løsladelsen, forpligtede sig til at tage England som len for kejseren og betale en årlig rente på 5.000 mark udover den umiddelbare løsesum på 100.000 mark. Med denne aftale anerkendte Richard i praksis kejserens overhøjhed over kongeriget England. Henrik fremsatte herefter et krav til både kong Filip og Johan om at alle Richards besiddelser skulle returneres, under trusler om militær indgriben hvis dette ikke skete. Denne løsning havde den strategiske fordel for Henrik at han de facto havde fået kong Richard som vasal, og ikke længere udelukkende var afhængig af Frankrig. Richards fortsatte kampe mod Frankrig skulle dog ske som uafhængig konge, da kong Filip ligeledes var afhængig af alliancen med Henrik, og ikke skulle indblande ham i konflikten, og kejseren fik dermed manøvreret sig selv ind i en god midterposition mellem England og Frankrig. I den stille uge 1194 skete den endelige rituelle forsoning mellem den tysk-romerske kejser og den engelske konge: Ved en hofdag i Speyer beskyldte Henrik Richard for at have begået mord, og tilskrev ham yderligere forbrydelser. Richard erklærede sig som aftalt uskyldig i alle anklager, men knælede foran kejseren, der som svar steg ned fra tronen og gav Richard et fredens kys. Efter dette ritual indgik de to de endelige betingelser for Richards løsladelse.

I februar 1194 blev konflikten med Welferne endegyldigt løst gennem et ægteskab mellem Henrik Løves søn af samme navn, som kejser Henrik tidligere havde gjort fredløs, og Agnes af Hohenstaufen, der var den rheniske pfalzgreve Konrad af Hohenstaufens enke. Dette arrangement var en stor succes for Welferne i den vesttyske del af riget, da de herigennem fik forandret pfalzgrevetitlen fra et kejserligt embede til en titel med territorial suverænitet. I marts sluttede Henrik 6. endeligt fred med Henrik Løve.

Erobringen af Kongeriget Sicilien (1194–1195)
Imens Henrik måtte bekæmpe fyrsteoppositionen i Tyskland, fortsatte sammenstødene i Italien. Efter Henriks nederlag ved Napoli havde Tancreds svoger, grev Richard af Acerra, generobret størstedelen af Apulien. Det var lykkedes Tancred at få pave Celestin 3. til at anerkende Tancreds krav på den sicilianske trone, under forudsætning af at Tancred anerkendte pavens overhøjhed over det sicilianske monarki. Henrik nægtede dog fortsat at anerkende Tancred som siciliansk konge, og i sommeren 1192 indgik han således en alliance med en række vigtige norditalienske bystater samt markgreven af Montferrat for at opretholde en fred i Lombardiet frem til den planlagte gen-invasion af Sicilien. I Etrurien fik Konrad af Lützelhardt overdraget rigsforvaltningen.

I februar 1194 døde kong Tancred, hvorefter hans midreårige søn Vilhelm 3. blev indsat som hans efterfølger med dennes mor, Sibylle, som regent.
I maj påbegyndte Henrik, godt finansieret af Richard Løvehjertes løsepenge, et nyt felttog mod Sicilien. I Lombardiet fejrede han pinse i Milano, og sikrede sig endnu en gang støtte fra Genova og Pisas flåder i den kommende invasion. I august åbnede Napoli byens porte for kejseren uden nogen kamphandlinger. Salerno, hvis adel havde fængslet kejserinde Constance og udleveret hende til Tancred i 1191, blev i september 1194 brændt ned til grunden. 20. november 1194 indtog Henrik Palermo og blev juledag, 25. december 1194, kronet til konge af Sicilien i byens domkirke. Dagen efter kroningen fødte Constance hendes og Henriks eneste barn, den senere kejser Frederik 2., i Jesi nær Ancona.

Kort tid efter sin kroning arresterede Henrik flere fremtrædende normanniske adelige på Sicilien under påskud af en sammensværgelse mod ham, og benyttede lejligheden til at få den normanniske kongeskat bragt til Tyskland sammen med den normanniske kongefamilie, der blev beskyldt for at være med i sammensværgelsen.

Ved en rigsdag i Bari i marts 1195 forsøgte Henrik at omsætte de forgangne års successer politisk: Hans kone Constance skulle fungere som regent i Sicilien sammen med den kejsertro, ædelfrie stadtholder Konrad af Urslingen. Siciliens kansler blev Walter af Pagliara. Andre normanniske embeder blev også erstattet med ministerielle poster. Markward af Annweiler blev udnævnt til hertug af Ravenna, greve af Romagna og markgreve af Ancona. Henriks bror Filip fik overdraget hertugdømmet Toscana og de matildiske godser. Målet med disse ændringer var at forbinde Sicilien tættere med Norditalien, og gøre normannerriget til en uløselig del af det tysk-romerske rige. Derudover lader Henrik også til at have haft til hensigt at opbygge Sicilien som en rig, moderne og administrativt udviklet hovedbase for kejserriget og Hohenstaufer-slægten.

Korstogsplanerne (1195)
Ved hofdagen i Bari lovede Henrik kurien at gennemføre et korstog. Han havde sandsynligvis flere bagtanker med dette - korstoget skulle blandt andet overbevise pave Celestin 3. om at godkende Siciliens inkorporering i det tysk-romerske rige (unio regni ad imperium) og derigennem få paven til at opgive sin overhøjhed over det sicilianske kongerige. Henrik lovede kurien at 1.500 riddere og samme antal fodsoldater ville slutte sig til korstoget indenfor et år. Yderligere diskussioner med kardinaler i Ascoli bragte dog ikke kejserens planer om Siciliens status i kejserriget tættere på at gå i opfyldelse.

Eskatologiske idéer har sandsynligvis spillet en central rolle i denne sammenhæng, da Henrik givetvis var af den opfattelse at han, eller i det mindste en efterfølger fra hans hus, var "fredskejseren", den sidste kejser før den kristne Dommedag. I henhold til den gængse opfattelse af den kristne eskatologi på Henriks tid skulle den sidste kejser forene øst og vest, konvertere jøderne til kristendommen, besejre hedningene i det hellige land, og efter erobringen af Jerusalem nedlægge krone og scepter på Golgatha-bakken hvorefter dommedag skulle oprinde. Henriks territoriale ambition med korstoget var således ikke at erobre så mange territorier som muligt, men derimod at bringe ære og anerkendelse til den kejserlige Staufer-slægt ved at indtage Jerusalem. Ligesom de gamle romerske kejsere anså de middelalderlige kristne kejsere sig selv som den samlede kristendoms retmæssige overherrer, uden at have et reelt magtgrundlag for dette, men kejserkronen gav en ideel mulighed for at udøve en formel suverænitet over andre riger.

Historikere er uenige om, hvorvidt Henriks ekspansionsplaner også var rettet mod det byzantinske rige. I 1194 havde udsendinge fra den byzantiske vasal Leo 2. af Armenien fået Leos kongekrone og en del af Syrien i len af Henrik, og i 1196 modtog Amalrich 1. af Cypern ligeledes sit rige som len fra kejseren.
I foråret 1195 drog Henriks udsendinge til Byzans for på hans vegne at kræve at få overdraget en stribe land, der strak sig fra Durazzo til Thessaloniki, og som tidligere havde tilhørt Henriks forgænger på posten som Siciliens konge, Vilhelm 2.. Dette bliver af den tyske historiker Claudia Naumann anset som værende bevis på at Henrik fortsatte den normanniske politik overfor det byzantiske rige. Kort efter blev den byzantiske kejser Isak 2. væltet af sin bror Alexios 3., og ved slutningen af 1195 anmodede en ny delegation fra Henrik den nye byzantiske kejser om at støtte det snartkommende korstog med den byzantiske flåde og en årlig donation på 5.000 pund guld, og truede med at angribe Byzans hvis anmodningen blev afslået. Det lykkedes dog Byzans at få summen forhandlet ned til 1.600 pund guld, hvilket bekræftes af den byzantiske kronikør Niketas Choniates.

Ifølge Naumann havde Henrik ikke nogle konkrete planer om at angribe det byzantinske rige, men brugte truslen til at sikre sig dets hjælp til at få gennemført korstoget.
Omvendt er der andre andre, der har påpeget at Henrik havde muligheden for at gøre krav på hele det byzantinske rige efter Isak 2. blev væltet, da Henriks bror Filip havde giftet sig med Isaks datter (og Tancreds tidligere svigerdatter), enken Irene af Byzans. Dette ægteskab gav Henrik muligheden for at forsvare den faldne kejsers ret til tronen. Med hjælp fra Cypern og Armenien kunne Henrik have bragt den østlige del af Middelhavsregionen under sin autoritet, hvilket kunne have kulmineret i en erobring af det byzantinske rige.

En anden vigtig del af Henriks planer om at beherske Middelhavsregionen var at gøre krav på de gamle normanniske besiddelser i Nordafrika. Kaliffen af Tripoli og Tunis indvilligede i at betale tribut til Henrik, ikke mindst motiveret af den interne muslimske trussel fra almohaderne.

Inden Henrik nåede videre stødte han dog på et nyt problem: Våbenhvilen mellem Pisa, der var Henriks vigtigste allierede til havs, og Republikken Venedig udløb i november 1195, og Pisa invaderede kort herefter Adriaterområdet, indtog Pula, men led i marts 1196 et stort nederlag. I Venedig blev Henriks handlinger på daværende tidspunkt set som en fortsættelse af den normanniske politik med at bemægtige sig baser på begge sider af Adriaterhavet - noget som man i Venedig var meget imod, da det ville true republikkens frie handel med den østlige Middelhavsregion. 23. august 1196 tildelte Henrik det betydningsfulde venetianske kloster S. Ilario e Benedetto et kejserligt privilegium, og 1. september samme år lykkedes det ham at få forhandlet en fred på plads mellem Venedig og Pisa i en aftale, der alt taget i betragtning var overordentligt mild overfor krigens taber, Pisa. De gode toner mellem Henrik og Venedig fortsatte, og 6. juni 1197 bekræftede han alle de privilegier som hans forgængere på posten som kejser - og især hans far - havde tildelt Venedig, og garanterede dermed overfor venetianerne at deres frihandel med områderne ud for det østlige Middelhav kunne fortsætte.

Arverigeplanen (1195–1196)
I sommeren 1195 rejste Henrik tilbage til Tyskland både for at samle opbakning til korstoget og for at sikre en arvefølge i tilfælde af at han, ligesom sin far, skulle dø på det. Først var han imidlertid tvunget til at beskæftige sig med markgrevskabet Meißen, hvor der lige siden han besteg tronen havde været en fejde mellem de to brødre Albert og Didrik. Henrik anså Albert som en trussel imod det nærliggende Pleißenland, som var regeret af Henriks egen Staufer-slægt, og efter Alberts død i juni 1195 opstod der derfor en gylden mulighed for Henrik til at svække Wettinernes magt, idet Henrik nægtede at give Didrik markgrevskabet i len og i stedet beholdt det for sig selv.

I oktober 1195, ved en hofdag i Gelnhausen, nåede Henrik til enighed med Hartwig, som Henrik havde afsat som ærkebiskop af Bremen i 1192. Under den nye aftale fik Hartwig, til gengæld for visse territoriale og materielle indrømmelser, Henriks velsignelse til at vende tilbage til posten som ærkebiskop af Bremen. Herudover fik Henrik også i Gelnhausen mange sachsiske og thüringiske adeliges opbakning til korstoget. I december blev hans korstogsappel meget godt modtaget ved hofdagen i Worms, og han planlagde i denne forbindelse korstogets afgang til at være den næste jul. Ved samme lejlighed udpegede Henrik sin søn Frederik til af blive sin efterfølger som tysk konge, men dette mødte protester fra ærkebiskoppen af Köln, Adolf af Altena.

Der var et udbredt ønske blandt fyrsterne om at få muligheden for at kunne videregive deres len i arv gennem uægte børn og kvindelige linjer, sandsynligvis for at undgå situationer uden legitime arvinger, som derfor ville se deres len returneret til kejseren.
Ved årsskiftet 1195/96 arbejdede Henrik og hans inderkreds, muligvis i Hagenau-paladset, på den såkaldte "arverigeplan" (tysk: Erbreichsplan). Det formodes at en pavelig legat var til stede under disse forhandlinger. I marts 1196 foreslog Henrik i Mainz for første gang fyrsterne at gøre det tysk-romerske rige arveligt. Fyrsterne var selvsagt meget skeptiske overfor idéen, da de derigennem ville miste deres mulighed for at vælge kejseren, men efter trusler fra Henriks side indvilligede de dog i at forhandle. Forhandlingerne skulle være afsluttet ved en hofdag i Würzburg i slutningen af marts, og det siges at Henrik her offentligt erklærede sit ønske om at Sicilien skulle integreres direkte i kejserriget, og at kejserriget udelukkende skulle kunne gå i arv. Til gengæld for dette ville fyrsterne få muligheden for at lade deres len gå i arv gennem kvindelig slægtslinje. For at vinde opbakning fra de gejstlige fyrster, for hvem arvelinje var irrelevant, ville Henrik afskaffe den såkaldte regalieret, som ellers gav kejseren mulighed for at konfiskere en gejstlig besiddelses indtægter hvis kirkesædet stod tomt. Fyrsterne accepterede denne handel, og lovede i denne forbindelse at vælge Henriks søn, Frederik, som Romernes Konge. Godkendelsen var dog ikke enstemmig, da særligt fyrsterne fra Sachsen var særdeles utilfredse med aftalen, og ærkebiskop Adolf af Köln mødte slet ikke op på hofdagen.

I juli 1196 tog Henrik via Burgund til Italien. Der forhandlede han med pave Celestin 3. om sin få sin søns dåb og kongelige salvelse gjort af paven, for hvem Henrik udadtil drog på korstog. For at opnå en permanent balance med kurien gav Henrik Celestin det Henrik betragtede som "det højeste tilbud" - men da ingen historiske kilder indeholder detaljer om hvad dette tilbud var, er der stor spekulation om dette tilbud gik ud på. Historikeren Johannes Haller forbinder tilbuddet med det, der skete under Henriks egen kroning til kejser, og konkluderer at kejseren må have tilbudt paven at anerkende dennes suverænitet over det tysk-romerske rige. Nyere forskning antager derimod at Henrik tilbød kurien ejerskab over præbende fra alle rigets større bispekirker. Uanset hvad tilbuddet var, så blev det afvist af Celestin, da pavelig salvelse af den unge Frederik ville kunne tolkes som pavelig accept af Staufer-slægtens dominans over Sicilien, og kirkestaten var på daværende tidspunkt tæt på at være omringet af Staufere. I mellemtiden var der i Tyskland begyndt at samle sig en større modstand mod arverigeplanen, særligt i Thüringen og Sachsen, fra fyrster, som sandsynligvis forsøgte at tvinge Henrik tilbage til forhandlingsbordet ved at udsætte forberedelserne til korstoget. Efter Henrik havde sendt forskellige formaninger til fyrsterne, trak flere af sig dog fra oprøret og gik tilbage til at pege på Frederik. Da paven nægtede at forhandle videre under de eksisterende forhold, frigav kejseren formelt fyrsterne fra deres løfte. Desuagtet blev Frederik valgt til Romernes Konge i Frankfurt am Main julenat 1196.

Tidlig død og svækkelse af staufisk magt (1197)

I slutningen af 1196 drog Henrik fra Mellemitalien til Capua, hvor han på grusom vis henrettede Tancreds svoger, grev Richard af Acerra, som havde været med til at forpurre Henriks invasion af Sicilien i 1191, men sidenhen var blevet fanget af Henriks ministeriale Diepold af Schweinspeunt. I marts 1197 gik han i land på siciliansk jord, hvor han i Palermo gennemgik de privilegier, der tilfaldt den sicilianske adel, før han i maj drog videre til Messina for at forberede korstoget. Mens han var i Messina blev Henrik underrettet om en større sammensværgelse af sicilianske adelige, der planlagde at myrde ham og overtage Sicilien. Oprøret, der var samlet i Catania, blev slået ned af Markward af Annweiler og Henrik af Kalden. Efter at have fanget oprørets leder, som havde søgt tilflugt i Castrogiovanni, lod Henrik en glødende krone blive naglet på dennes hoved. Både Celestin 3. og Henriks egen kone, Constance, blev mistænkt for at have støttet oprørerne, omend særligt sidstnævnte påstand bliver anset som usandsynlig af flere moderne historikere.

I slutningen af august skulle Henrik angiveligt være blevet ramt af kraftige kulderystelser under en jagt i Fiumedinisi. Først henimod slutningen af september viste der sig tegn på forbedring i hans tilstand, men på trods af dette døde han 28. september i en alder af 32 år i Messina. Det formodes at Henrik døde af malaria, som han blev smittet med under belejringen af Napoli i 1191, omend der også begyndte at gå rygter om at hans kone, Constance, havde forgiftet ham.

Formodentlig i begyndelsen af maj 1198 fik Constance begravet Henrik i Messina i en sarkofag af porfyr under en baldakin bestående af seks porfyrsøjler i Palermos katedral.

Efter Henriks død blev Staufer-imperiet kastet ud i flere store kriser. I Tyskland valgte staufiske loyalister i et dobbeltvalg Henriks yngste bror Filip af Schwaben og Welfen Otto 4. af Brunsvig, Henrik Løves søn, til konge. I Rom blev Innocens 3. i 1998 valgt til ny pave med et erklæret mål om at udskifte Staufernes dominans med en pavelig dominans. I Henriks testamente, hvis indhold behændigt nok kun blev vist til Innocens, skulle der angiveligt stå at paven skulle få tildelt visse territorier i Mellemitalien for til gengæld at krone Henriks søn Frederik til kejser. Ifølge Innocens dikterede testamentet ligeledes at kongeriget Sicilien skulle tilfalde paven såfremt Frederik og Constance begge skulle omkomme uden andre arvinger. Samme år døde Constance, som havde regeret Sicilien på vegne af den to-årige Frederik. Ifølge Innocens dikterede Constance i sit testamente at han selv skulle fungere som Frederiks regent.

Korstoget, som Henrik havde brugt så lang tid på at forberede, fejlede totalt uden hans lederskab, da mange af hans generaler efter Henriks død i stedet vendte tilbage til Tyskland for at kunne deltage i det næste kejservalg, og de adelige der forblev i korstoget kun lykkedes med at erobre Sidon og Beirut inden de vendte tilbage til Tyskland.

Henriks regeringstid

Rejsekongedømme
Henriks regeringstid bestod af nærmest konstante rejseaktiviteter, og var et såkaldt rejsekongedømme. Som opholdssted foretrak han normalt kejserlige bispedømmer eller kongelige godser, og forsøgte at opveje antal og varighed af ophold ligeligt mellem de to typer. Denne vægtning indikerede selv for Henriks tid et fald i antallet af rigskirkelige indkvarteringer af kongen og hans følge og var en del af en generel trend, der særligt ville vise sig fra det 13. århundrede, hvor rigskirken spillede en stadig mindre rolle som støtte for det kongelig styre, og herskere i højere grad begyndte at opholde sig på deres egne besiddelser.

Henrik opholdt sig hovedsageligt i det centrale og øvre tyske område langs Rhinen, samt i rigets kerneland, og sammenlignet med sin far rejste han kun i meget særlige tilfælde til Sachsen, Bayern eller den nedre del af Rhinen. Herudover var han også kun sjældent i Schwaben, omend dette kan forklares med at der ikke var behov for kejserens opmærksomhed, da det var Staufer-slægtens hjemland.

Generelt skete i Henriks regeringstid en svækkelse af kongemagten i en række af rigets randområder. Områderne i rigets nordlige og nordvestlige del blev næsten ikke længere behersket direkte af Henrik. Hvis man tager udgangspunkt i Henriks rejseplaner kan man også konstatere en større begræsning af Hohenstaufernes kerneområder, og dermed en svækkelse af centralmagten, i de sachsiske og bayeriske områder af riget.

Historikeren Theo Kölzer ser Henriks fortsættelse af sin fars italienpolitik som en overbelastning af mulighederne for effektivt at kunne udøve kejsermagten overfor de frankisk-tyske fyrster. Som Sybel-Ficker-kontroversen demonstrerer må det dog betragtes som en anakronisme at lægge moderne anvendelighedshensyn til grund for Henriks italienpolitik. Kölzer betragter målet om at opnå den kejserlige krone, der er forbundet med herredømmet over det kejserlige Italien, som en del af en religiøst motiveret "herskerselvforståelse i den senantikke karolingiske og kristne tradition".

Personlig støtte
Størstedelen af Henriks politik blev forvaltet fra det kejserlige kancelli og kapel. Der kendes dog kun meget få navne på tilhørerne i kapellet og kancelliet, da de tyske notarer ikke angav forfatter til de forskellige dokumenter. Deres antal kan kun bestemmes ved at undersøge forskellige skrifttyper.

Kanslerembedet var under Henrik 6. oprindeligt besat af Diether af Katzenelnbogen, og efter dennes død under belejringen af Napoli i 1191 forblev embeddet ubesat. Formodentlig blev kanslerens opgaver herefter varetaget af Henriks betroede protonotar Henrik af Utrecht, biskoppen af Worms. At Henrik i 1192 udnævnte Lothar af Hochstaden til ny kansler skal nok hovedsageligt ses som et forsøg på at legitimere den kontroversielle Liège-biskop. I 1194 gjorde Henrik protonotar Sigelo til siciliansk kansler, omend denne døde kort efter. Året efter blev Konrad af Querfurt udnævnt til kansler af Henrik, som i samme ombæring gjorde ham til biskop af Hildesheim.

I modsætning til under Frederik Barbarossa havde kancelliet kun meget begrænset betydning i Henriks regeringstid, og det var først da Konrad af Querfurt blev kansler at embedet begyndte at genvinde en politisk betydning.

Henriks legationer blev for det meste anført af højtstående gejstlige. Gejstlige rigsfyrster som ærkebiskopperne Filip af Köln eller Konrad af Mainz handlede således ofte snarere som repræsentanter for kejseren end i egen interesse. Militære udfordringer uddelegerede Henrik ofte til sine ministeriale, såsom Markward af Annweiler.

Opbakningen til Henrik kom, udover Babenbergerne i Østrig, primært fra hans egen slægt, stauferne. Især Henriks onkel Konrad og hans brødre Otto, Konrad og Filip (de to sidstnævnte efterfulgte hinanden som hertug af Schwaben) var vigtige stedfortrædere for den kejserlige magt når Henrik var i Italien.

I Italien havde Henrik kun relativt få lokale tilhængere, heriblandt Roger af Andria, der dog døde inden erobringen af kongeriget.

Eftermæle

Samtidige kilder og tekster
Hvad der vides om Henrik 6.'s liv stammer hovedsageligt fra samtidige tekster og kronikker. Henrik udstedte adskillige dokumenter via sit kancelli, og disse har givet indblik i kejserens rejseruter og de mennesker han omgav sig med, samt de processer som hans forhandlinger bestod af. Som modstykke hertil har kuriens historiske dokumenter ofte kunnet beskrive situationen fra modpartens synspunkt.

På grund af deres politiske nærhed til det regerende hus betegnes kilder fra staufiske hof ofte som staufisk hofhistoriografi. En vigtig kilde er i denne sammenhæng Godfred af Viterbo, som understregede den tætte forbindelse mellem de antikke romerske kejsere og de tysk-romerske Hohenstaufiske kejsere. Han skrev den såkaldte Gotifredi Viterbiensis speculum regum, der beskriver magtoverdragelse hele vejen fra syndfloden til Henrik. Digter og teolog Peter af Eboli dedikerede sin billedkronik Liber ad honorem Augusti sive de rebus Siculis til Henrik. Værket, der muligvis er lavet i 1196, illustrerer primært Henriks aktiviteter i Syditalien, set fra kejserens perspektiv og med særligt fokus på hans krav på den sicilianske trone. Peter var sandsynligvis til stede ved mange af de begivenheder han har illustreret, mens han muligvis har fået andre gengivet via sin forbindelse til det kejserlige hof, kansler Konrad af Querfurt. Peter af Eboli skrev også flere andre værker om Henrik, men disse er sidenhen gået tabt.

Andre vigtige overleveringer stammer fra klostre i det sydlige Tyskland. Burchard af Ursbergs nedskrevne tekster er særdeles staufervenlige. Marbach-klosterets annalist kan lejlighedsvist have udført ordrer i Henriks tjeneste. Otto af St. Blasiens kejserkronik er dog mere fjern.

Nogle kilder beskriver ikke så meget rigets overordnede tilstand, men beretter snarere i regional sammenhæng, hvorved man kan få et indblik i de lokale fyrsters perspektiv. Henriks aktivitet i Nordtyskland, såvel som hans konflikter med welferne, bliver beskrevet af Benediktineren og Welf-tilgængeren Arnold af Lübeck og kronikørerne i Steterburg stift. I Thüringen har man en kronik fra Reinhardsbrunn-klosteret, der var landgreverne af Thüringens huskloster. Til at få indblik i staufisk politik i Flandern har man beretninger fra Giselbert af Mons, Balduin af Hennegaus kansler.

Henriks aktiviteter i Italien beskrives i flere kronikker om nord- og mellemitalienske byer, samt i værker af biskop Romuald af Salerno og Frederik 2.'s notar, Richard af San Germano.

De positive rapporter fra det tyske område står i modsætning til negative udsagn fra engelske kronikører. Beretninger fra det engelske hofs perspektiv stammer fra tekster af Roger af Howden og Gervasius af Tilbury. Særligt Roger af Howden tog den det engelske Angevin-hofs side og beskrev Henrik negativt som følge af konflikten med Richard Løvehjerte.

En anden kilde er Joachim af Fiore, som forudsagde Henriks verdensherredømme og beskrev dets fundamenter.

Senere rygte
Dante nævner i sin Guddommelige Komedie indirekte Henrik i forbindelse med hans søn Frederik. Henrik bliver ikke omtalt efterfølgende i værket, så det er uklart hvorvidt Dante ville placere ham i Himlen eller Helvede.

Henrik 6. indenfor forskningen
Det 19. århundredes historieforskning præsenterede på mange måder Henrik 6.'s regeringstid som Staufer-slægtens absolutte højdepunkt, og et højdepunkt for den tyske middelalderhistorie. Dette perspektiv skal dog ses i kontekst med den tyske nationalstats ønsker i den tid historieforskningen fandt sted: De middelalderlige herskeres gerninger blev betragtet som en styrkelse af "den tyske nations ære og suverænitet". Henrik 6. har altid stået i sin fars skygge i forhold til popularitet indenfor den tyske nationalhistorie, og den tidlige forskning så hans tidlige død og det efterfølgende dobbeltvalg som afgørende faktorer i den gradvise decentralisering af magten i det Tysk-romerske rige fra kejseren til fyrsterne, og den efterfølgende territoriale fragmentering gjorde i den tidlige forsknings øjne Henriks død til "den mest forfærdelige katastrofe i den tyske middelalderhistorie".
Theodor Toeche dømte allerede Henriks regeringstid i sine romantiske værker i 1867, som fuldendelsen af "det hans store far i årtier havde forsøgt uden held. […] Med [Henriks] tidlige død mistede Verdenshistorien en af de største begivenheder, realiseringen og afprøvningen af disse middelalderlige idealer, og vores folk mistede et af sine mest gloværdige minder"
Herbert Grundmann så Henriks død som en "epokegørende indskæring, ikke kun for Tysklands historie", et afgørende vendepunkt hvorved senmiddelalderen i mange henseender allerede var begyndt.

Nyere forskning er på dette område væsentligt mere varieret. Ingeborg Seltmann henviser til begrænsningen af Heinrichs personlige handlemuligheder i den kejserlige region nord for Alperne til Hohenstaufen-magtcentrene og stiller spørgsmålet om hvorvidt Henriks regeringstid vitterligt kan siges at være et højdepunkt for Stauferne, når man tager den betydelige svækkelse af den kejserlige magt i den nordlige og nordvestlige del af riget i betragtning.

Moderne forskning stiller på ingen måde spørgsmålstegn ved Henriks evne til at regere. Odilo Engels anser ham som en "politisk fremragende personlighed, der må have holdt det staufiske overherredømmes centrifugalkræfter sammen med en jernvilje". Theo Kölzer beskylder imidlertid Henrik for at repræsentere kongemagten stærkt udadtil, men indadtil forsømme at styrke Stauferne. Kölzer understreger at det først og fremmest var det strukturelle aspekt af overstrækningen af det tysk-romerske rige som i det lange løb dødsdømte Stauferslægtens dominans.

Henriks "grusomhed"
Et særligt fokuspunkt i Henriks eftermæle er hans påståede grusomhed, især som den kom til udtryk overfor hans fjender i kongeriget Sicilien. Allerede Henriks samtidige, pave Innocens 3. sammenlignede Henriks ledelsesstil i Sicilien med "Nordenvindens rasen" og mange har også efterfølgende forklaret Henriks grusomhed med hans oprindelse i den "barbariske" nordlige kultur - heriblandt Voltaire, der i Oplysningstiden beskrev Henriks handlinger som en undertrykkelse af middelhavscivilisation gennem "nordisk barberi".

Historikere i det 19. og 20. århundrede malede overvejende ligeledes et negativt billede af Henriks personlighed på dette punkt. Theodor Toeche anså det som en formildende omstændighed at hårde straffe med en afskrækkende effekt var en politisk nødvendighed for at fastholde en højtagtelse af kronen i Sicilien, mens Dietrich Schäfer i sin Deutschen Geschichte siger: "Fra sin far havde han ikke fået meget andet end en følelse for magt, patologisk forøget. Han manglede alle egenskaber, der vinder hjerter og binder troskab".

Karl Hampe beskrev senere Henrik som en grusom hersker, der kun interesserede sig for statskunsten og som var "utilgængelig for følelsesmæssige værdier". Nyere historikere såsom Theo Kölzer eller Peter Csendes har også hældt delvist i denne retning. Peter Csendes betragter således Henrik som en dygtig og pragmatisk magtpolitiker, hvis til tider hensynsløse tilgang - såsom ved prisgivelsen af hans allierede i Tuscurum - har gjort at han generelt er blevet anskuet som kold og grusom. For Csendes står disse egenskaber i kontrast til de royale dyder, der normalt sætter tonen i den typologiske stilisering af en middelalderlig hersker.

Konfliktforskningens analyser viser at hen mod slutningen af Henriks regeringstid var konflikthåndtering i kongeriget Sicilien præget af de normanniske traditioner, sandsynligvis pga. manglen på en erfaren lederklasse. Derfor havde Henrik overtaget de lokale sanktionsmekanismer. I modsætning til i de nordlige dele af riget, hvor man praktiserede tilgivelse ved fornyelse af venskaber eller underkastelse, stolede Henrik i Sicilien snarere på den afskrækkende virkning, der skulle opnås gennem grusom henrettelse af en modstander. Gerd Althoff slår således fast: "Henrik har været lige så lidt grænseoverskridende som Frederik Barbarossa eller Otto 3. Han var snarere både i nord og syd forpligtet til de ritualer, som hans tid praktiserede til at gennemføre og afvikle konflikter. […] Så hvis man konstaterer direkte grusomhed i ham, skal man vide at disse er aklager rettet mod en hel epoke, ikke mod en enkelt person".

Henvisninger

Kilder
 Peter af Eboli: Liber ad honorem Augusti (sc. Henrici VI.) sive de rebus Siculis. Codex 120 II der Burgerbibliothek Bern. Eine Bilderchronik der Stauferzeit. (Hrsg.): Theo Kölzer og Marlis Stähli. Tekstrevision og oversættelse af Gereon Becht-Jördens. Jan Thorbecke, Sigmaringen 1994,  l
 Richard af San Germano: Ryccardi de Sancto Germano notarii Chronica, hg. v. Carlo Alberto Garufi, 1936–38
 Godfred af Viterbo: Gotifredi Viterbiensis speculum regum. ed. Georg Waitz, i SS 22 (Hannover 1872), S. 21ff.

Litteratur
 Gerd Althoff: Kaiser Heinrich VI. I: Werner Hechberger, Florian Schuller (Hrsg.): Staufer & Welfen. Zwei rivalisierende Dynastien im Hochmittelalter. Pustet, Regensburg 2009, S. 142–155, .
 Gerhard Baaken: Die Altersfolge der Söhne Friedrich Barbarossas und die Königserhebung Heinrichs VI. I: Deutsches Archiv für Erforschung des Mittelalters / Bd. 24 (1968) S. 46–78.
 Peter Csendes: Heinrich VI. (Gestalten des Mittelalters und der Renaissance). Darmstadt 1993.
 Joachim Ehlers: Heinrich VI. I: Bernd Schneidmüller und Stefan Weinfurter (Hrsg.): Die deutschen Herrscher des Mittelalters. München 2003, S. 258–271 og S. 582f. (Bibliografie).
 Odilo Engels: Die Staufer. 8. Auflage. Kohlhammer, Stuttgart 2005, S. 126–140, .
 Thomas Ertl: Studien zum Kanzlei- und Urkundenwesen Kaiser Heinrichs VI., Wien 2002, .
 Gesellschaft für staufische Geschichte (Hrsg.): Kaiser Heinrich VI. Ein mittelalterlicher Herrscher und seine Zeit. Göppingen 1998. .
 Johannes Haller: Heinrich VI. und die römische Kirche. Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1962 (først udgivet i: Mitteilungen des Instituts für Österreichische Geschichtsforschung 35 (1914), S. 385–454, 545–669).
 Sigrid Hauser: Staufische Lehnspolitik am Ende des 12. Jahrhunderts 1180–1197. Lang, Frankfurt am Main 1998.
 Hartmut Jericke: Kaiser Heinrich VI. – Der unbekannte Staufer. Gleichen 2008 (ikke-videnskabelig præsentation).
 Hartmut Jericke: Imperator Romanorum et Rex Siciliae – Kaiser Heinrich VI. und sein Ringen um das normannisch-sizilische Königreich (Europäische Hochschulschriften III/765). Frankfurt am Main 1997.
 Hartmut Jericke: Begraben und Vergessen?. DRW, Leinfelden-Echterdingen 2005, .
 Claudia Naumann: Der Kreuzzug Kaiser Heinrichs VI. Lang, Frankfurt am Main 1994, .
 Ingeborg Seltmann: Heinrich VI.: Herrschaftspraxis und Umgebung. Palm & Enke, Erlangen 1983, .
 Theodor Toeche: Kaiser Heinrich VI. Jahrbücher der Deutschen Geschichte. Leipzig 1867, ND Darmstadt 1965.
 Walter Zöllner: Heinrich VI. I: Evamaria Engel, Eberhard Holtz (Hrsg.): Deutsche Könige und Kaiser des Mittelalters. Böhlau, Köln u. a. 1989, S. 188–196, .

Opslagsværker

Eksterne henvisninger

 Edition der Urkunden Heinrichs VI.

Tysk-romerske kejsere
Henrik 01 af Sicilien
Katolske monarker
Fyrster fra middelalderen

Henrik 6. (Tysk-romerske rige)


الحاج مشري بلدية بولاية الأغواط.
هي إحدى بلديات ولاية الأغواط الـ 24 تقع في أقصى الشمال الغربي من الولاية في الحدود مع ولايتي تيارت والبيض وغير بعيد عن ولاية سعيدة، تشتهر بتربية الخيول والفانتازيا حيث يقام بها سنويا احتفالية تسمى بوعدة سيدي الناصر.
كانت تتبع القطاع الوهراني في عهد الاستعمار، وجد بها أهم معلم أثري بالولاية وهو حجر اقناب والذي يعد معلم روماني يدل على وصول الرومان إلى هذه المنطقة.

الموقع الجغرافي
تقع في الجهة الشمالية الغربية من الولاية على الحدود مع ولايتي البيض وتيارت.

تبعد عن عاصمة الولاية مدينة الأغـواط بـ 180 كم.

يحدها شمالا ولاية تيارت، غربا ولاية البيض، جنوبا بلدية بريدة وولاية البيض (بلدبة سيدي سليمان) وشرقا كل من بلدية عين سيدي علي وبلدية قلتة سيدي سعد.

تقع على خط الطول 1 درجة و35 دقيقة شرقاً وخط العرض 33 درجة و 57 دقيقة شمالاً.

تتبعها عدة قرى نذكر منها:
 فكارين
 سيدي الناصر
 الكدية الزرقاء
 فرطاسة
 اقناب
 الثنية
 عين البكاي
 عين جيلالي
 عين كريمة
بها جبل قرن عريف الذي يعد من أعلى قمم جبال العمور.

السكان
ينقسم سكان بلدية الحاج المشري وهم ذرية سيدي عبد الرحمن بن الناصر بن عبد الرحمن إلى عشرة (10) دواوير – الدُّوار يعني العشيرة – وهم: أولاد سي بوعلي، والبراهمة، والـڤرينات، والعثامنة، والمهارة، وأولاد الحاج، وأولاد زاجية، والعزايز، والوسخية، والبراكتة.

وكانت المساحة التي يتكون منها إقليم بلديتهم الحالية التابعة لدائرة بريدة في أقصى شمال ولاية الأغواط - بمحاذاة ولاية البيض من جهة شمالها الغربي، وولاية تيارت من جهة شمالها الشرقي، في السهوب الغربية الجزائرية المتاخمة لسلسلة جبال الأطلس الصحراوي – تُعرف بين عموم الناس بتسمية "" بوبياضة ""، وهي موزعة إلى مناطق كثيرة منها "" واد سيد الناصر "" في الشمال الغربي للبلدية أين توجد الزاوية القرآنية التاريخية للجد الأعلى لعرش النواصر، ومنها "" عين البكّاي "" في الجنوب الشرقي للبلدية أين توجد الزاوية القرآنية للمشارة.

أصبحت بلدية الحاج المشري رغم قدمها واتساع شساعتها تضم حوالي ستة آلاف نسمة 6400، وهذا بعد أن هجرها الكثير من المواطنين نتيجة الجفاف الذي كبح النشاط الفلاحي والرعوي خاصة، وغياب وسائل الاستقرار، كالمسالك التي تزيد في عزلة المنطقة.

حقبة الاستعمار الفرنسي
لقد جعلتها فرنسا تابعة في بداية الفترة الاستعمارية لمكتب مدينة تيارت، وبعد ثورة أولاد سيد الشيخ حوّلتها إداريا فأصبحت تابعة لمكتب مدينة البيض / Géryville ، وعند أفول القرن التاسع عشر تم تحويلها إداريا مرة أخرى فأصبحت تابعة لمكتب مدينة آفلو، وخلال هذه الفترة التاريخية المتميزة بمقاوماتها الشرسة للاستعمار الفرنسي لقد حدث تجريد أولاد سيد الناصر من معظم أراضيهم بسبب مشاركاتهم الفعالة في مقاومات ذلك العصر، كما حدث نفيهم مرتين أولاهما إلى جبال العمور بجانب آفلو والأخرى إلى منطقة السرسو بجانب تيارت، وسمتهم فرنسا "" عرش الشياطين / La tribu des diables "" بعد أن قتلتْ وشرّدت تسعة أعشارهم (كانوا عند وصول فرنسا في منتصف القرن 19م حوالي 400 خيمة، ولم يبق منهم بعد عودتهم من المنفى الثاني على مقربة من نهاية القرن إلا 40 خيمة)...

مقبرة اقناب
مر على هذه المقبرة أكثر من ألفين (2000) سنة من الزمان، وهي مستعملة إلى يوم الناس هذا... والدلائل الأثرية الموجودة فيها وفي محيطها، بخاصة على ضفاف الوادي وفي الجبل المجاورين لها والحاملين للتسمية نفسها، تؤكد أنها كانت مقبرة أمازيغية ثم رومانية ثم عربية إسلامية....... فالتسمية القادمة من جذور التاريخ يبدو أنها أمازيغية لكن لا أحد يعرف دلالتها بدقة أو حتى بصورة تقريبية، ويوجد في محيطها - بخاصة في الأماكن الوعرة من الجبل

مراجع

روابط ذات صلة
 الزاوية المشراوية
 حجر اقناب

أماكن مأهولة في ولاية الأغواط
بلديات ولاية الأغواط

الحاج المشري


සඳකඩපහණ යනූ‍වෙන් හැදින්වෙනුයේ පඩිපෙළෙහි අවසාන පඩියයි. එය අටුවාවෙහි විස්තර කොට ඇත්තේ අඩ්ටචන්දපාසාන යනුවෙන්ය.එනම් පියගැට පාමුළෙහි ඇති අඩසඳක හැඩයේ ගල්පුවරුව යනුවෙනි. පසුව මෙය අලංකාර ලෙස නිර්මාණය කිරීම පුරුද්දක් ලෙස සඳකඩපහණ අනුරාධපුරයේ ගොඩනැගිළි තැනීම ඇරඹුන මුල් කාළයේදීම එනම් ක්‍රි.පු. 3 වන සියවසේදී ආරම්භ වු බව සිතිය හැක. සඳකඩපහණ හත්වන හා නවවන සියවස්වලට අයත් වේ. මුල් කාළයේ මෙය කැටයම් වලින් තොරව චාම් අන්දමින් නිමවා තිබුණි. පසු කාළයේදී කැටයම් වලින් සැරසු බව සිතිය හැක.පසු කාළයේ වුවද කැටයම් සහිත සඳකඩපහණ යොදන ලද්දේ පිළිම ගෙවල් වැනි වැදගත් ස්ථාන සදහාය.

අනුරාධපුර අභයගිරිවිහාරයේ බිසෝමාළිගාවේ ඇති සඳකඩපහණ කලාත්මක අතින් උසස්ම නිර්මාණයක් ලෙස සැළකේ. පැරණි විහාරයන්හි කැටයම් අලංකාර වැනි දේ අගය නොකළ යුතු දේවල් ලෙස සැළකින. ඒ නිසා කැටයම් යොදන ලද්දේ පඩිපෙළවල් වැනි පාගාගෙන යන ස්ථානවලටය. මහාචාර්ය පරණවිතාන මහතාගේ මතය අනුව මෙම කැටයම් වලින් බෞද්ධ අදහස් පිළිමගෙවල්වලට ඇතුල්වන තැනැත්තාට සිහිපත් කරවයි. එතුමාගේ අදහස් වලට අනුව අඩකවයේ වටයේ ඇත්තේ කලාත්මක ලෙස නිරෑපණය කරන ලද ගිනි දැල්ලයි. එයින් අදහස් වන්නේ සාමාන්‍ය ලෝකය කරදර, දුක්ගැහැට, වලින් පිරී තිබෙන බවයි.

අනතුරුව දැක්වෙන සතුන් සතර දෙනාගෙන් ලෝකයෙහි ජීවත්වන අයට මුහුණදීමට සිදුවන ජාති, ජරා, ව්‍යාධි සහ මරණ යන සතර භයයි.අනතුරුව දැක්වෙන ඝන ලියවැල මෙම කරදරවලට මුල්වන තෘෂ්ණාව දක්වයි.ඊළඟට දැක්වෙන හංස පේළියෙන් කියවෙනුයේ බුද්ධිමත් පුද්ගලයන් ලෝකයේ පවතින නරක අතහැර යහපත් ධර්මය අනුගමනය කරන බවයි. එසේ තෝරාගත් විට ක්‍රමයෙන් තෘෂ්ණාව තුනීවන බව දැක්වීමට ඊළඟට තුනී වු ලියවැලක් දක්වා ඇත. අවසාන වශයෙන් නෙලුමෙන් දැක්වෙනුයේ මෙම ස්ථානයට ඇතුළුවීමෙන් පසුව සිතේ ඇතිවන පිරිසිදු බවත් එය නිර්වාණයට මාර්ගය බවත් ය.

පොළොන්නරු යුගයේදී එනම් දොළොස්වන සියවසේ දී හින්දු ආගමික බලපෑම තදින්ම ඇතිවීමත් සමඟ ගවරූපය ශිව  දෙවියන්ගේ වාහනය ලෙස සළකන හෙයින් එය කැටයම් යලින් ඉවත් කරන ලදි.පසු කාළයේදී විවිධ හැඩයෙන් යුතු සඳකඩපහණ් දක්නට ලැබේ.සඳකඩ පහණ මැද ඇත්තෙ නෙලුම් මලක අර්දයක

සඳකඩපහණේ නිමිත්ත
 එම්.සී.පී.බෙල් මහතා ප්‍රකාශ කරනු ලබන්නේ සඳකඩ පහණ සතර දිසාව නිරූපණය කරන්නක් බවයි. වින්සන් ද ස්මිත් ඡේ. ඡී. ප්‍රගල්, බෙන්ඡමින් රෝලන්ඩ් ද යන අය ද බෙල්ගේ අදහස අනුමත කරයි.

 සෙනරත් පරණවිතානමොහු‍ගේ මෙම අදහස අනුව සඳකඩ පහනේ අග පිහිටි කවාකාර තීරුවේ පෙනෙන ගිනිදල් මෝස්තරය කමාග්නියේද, කෝධාන්තියේද සංකේතයකි. ඇතා අශ්වයා, සිංහයා, වෘෂභයා යන සතුක් සිව්දෙනා සංකේතවත් කරන්නේ ඡාති, ජරා, ව්‍යාධි, මරණ යන සතර බියයි. ලියවැල වු කලී තණ්හාවේ සංකේතය වන ලතාවයි. හංස රූප අභිනිෂ්ක්‍රමණය ද මැද පියුම් ශ්‍රද්ධාවද දක්වන සංකේතවේ. මේ අනුව මුළු සදකඩපහණ ම සංසාරය පිළිබඳ සංකේතයකි. තවද සදකඩපහණ  අර්ධ කවයක හැඩයෙන් දක්වන නමුත් එය සම්පූර්ණ කවයකින් අඩක් පමණ බවත් සියලු භවවලින් ගහණ වූ භව චක්‍රය එයින් නිරූපිත වන බවත් පරණවිතාන මහතා කියයි.මෙම අර්ථකථනය නිර්මානාත්මක වූවද සංසාරය එතෙර වීම වැනි ශුද්ධ වූ අදහසක් නිරූපනය වන සදකඩපහණ ප‍යට පෑගෙන ස්ථානයක තබනු ඇතැයි ද යන සැකය මතු වේ.

ශ්‍රී ලාංකික ගෘහ නිර්මාණ ශිල්පය
ශ්‍රී ලාංකික සංස්කෘතිය

සඳකඩපහණ


Jean-Baptiste Édouard Bornet (født 1828 i Guérigny, Nièvre departement, Frankrig, død 1911 i Paris) var en fransk botaniker, særlig algolog.

Kilder

Botanikere fra Frankrig

Jean-Baptiste Édouard Bornet


Otton Sachelarie (n. 2 iulie 1837 – d. 18 octombrie 1910, Craiova) a fost un general român.

Viața
La 25 august 1852 intră cadet în Batalionul model din Moldova, iar la 1 octombrie același an, la Școala militară de ofițeri din Iași. Avansat sublocotenent la 7 aprilie 1856, locotenent la 11 septembrie 1858, comandant de companie în Batalionul de geniu în 1861, Otton Sachelarie este înaintat căpitan la 26 august același an. Maior la 30 august 1864,locotenent colonel la 26 septembrie 1868 și colonel la 15 ianuarie 1871, este numit comandant al Regimentului 7 dorobanți la 1 martie 1873. Șef de stat major al Diviziei 3 infanterie în 1875 și al Diviziei 4 infanterie în 1876, este numit la 15 martie 1876 comandant al Regimentului 1 dorobanți.

Participă la Războiul de Independență în calitate de comandant al Brigăzii 1 din Divizia de rezervă pe frontul Plevnei, având în subordine Regimentul 1 infanterie de linie, Regimentul 7 dorobanți, Batalionul 4 vânători, Regimentul 2 infanterie de linie și Regimentul 12 dorobanți. Conduce coloana de atac care asaltează la 6 septembrie reduta Grivița 2.

Pentru modul cum și-a comandat trupele în timpul Războiului de Independență, Otton Sachelarie este decorat cu "Steaua României" în grad de ofițer, "Virtutea Militară" de aur, "Trecerea Dunării", "Apărătorii Independenței", ordinul rus "Sf. Ana", cl.2 și "Medalia comemorativă de campanie" rusă.

Avansează până la gradul de general de brigadă

Bibliografie
Anuar, 1877;
"Resbelulu orientalu ilustratu", p. 713-714;
"România Militară", nr. 33/1893, P. 535-536;
Cronica participării armatei române la Războiul pentru Independență, p. 8

Nașteri în 1837
Decese în 1910
Generali români din secolul al XIX-lea
Militari români în Războiul pentru Independență
Decorați cu Ordinul Steaua României
Decorați cu Virtutea Militară
Decorați cu Medalia Apărătorii Independenței
Decorați cu Crucea Trecerea Dunării
Decorați cu Ordinul "Sfânta Ana"

Otton Sachelarie


Wishpoosh, Čudovište iz mitologije Indijanaca Probušenih noseva.

Mit
Prema Nez Percé Indijancima iz Washingtona, dabrovo čudovište Wishpoosh nije dopuštalo nikome da lovi ribu. Kad god bi netko došao do jezera u kojem je živio, uhvatio bi ribara svojim ogromnim pandžama i povukao ga na dno. Tako su Nez Percéi zamolili boga prevaranta Kojota za pomoć. Kojot je napravio golemo koplje s dugom, snažnom drškom i pričvrstio ga za zapešće lanenom uzicom. Zatim je otišao do jezera uloviti ribu.

Wishpoosh je zgrabio boga prevaranta, ali je primio udarac dugog koplja. Na dnu jezera Wishpoosh i Coyote toliko su se žestoko borili da su se okolne planine povukle. Kad je čudovište dabar pokušalo pobjeći nizvodno, Kojot ga je probo dovoljno snažno da ga nosi s njim. Njihova titanska borba proširila je rijeke, probila brda i stvorila goleme klance. Došavši do obale Tihog oceana, Wishpoosh je zaronio u valove, hvatao kitove i jeo ih kako bi obnovio svoju snagu, dok je Coyote zastao da se odmori. Lukavstvo i promjena pomogli su umornom prvaku. Pretvorio se u granu jele i otplutao do Wishpoosha, koji ga je nenamjerno progutao. Unutar želuca čudovišta dabra, Kojot se vratio u svoj životinjski oblik i oštrim nožem napao srce. Udarao je i udarao dok Wishpoosh nije bio mrtav.

Od golemog leša Kojot je stvorio novu rasu ljudi. Bili su to Indijanci sa sjeverozapadne obale i šuma: Chinook, Klickitat, Yakima i Nez Percé. Ono što je Kojot zaboravio učiniti u ovom naletu stvaranja bilo je dati ovim plemenima oči i usta. Kasnije je shvatio svoju pogrešku i ispravio je, ali njegov je nož postao toliko tup da je neka usta učinio iskrivljenima, a neka prevelikima. To objašnjava, kažu Nez Percé Indijanci, zašto su njihova usta ružna.

Izvori

Indijanska mitologija (čudovišta)
Nez Perce

Wishpoosh


Tab Hunter (born Arthur Andrew Kelm; July 11, 1931 – July 8, 2018) was an American actor, singer, film producer, and author. Known for his blond, clean-cut good looks, Hunter starred in more than forty films. He was a Hollywood heartthrob of the 1950s and 1960s appearing on the covers of hundreds of film magazines. Hunter's film credits include Battle Cry (1955), The Girl He Left Behind (1956), Gunman's Walk (1958), and Damn Yankees (1958). Hunter also had a music career in the late 1950s; in 1957, he released a number one hit single "Young Love". Hunter's 2005 autobiography, Tab Hunter Confidential: The Making of a Movie Star, was a New York Times bestseller.

Early life
Arthur Andrew Kelm was born in Manhattan, New York City, the son of Gertrude () and Charles Kelm. Kelm's father was Jewish, and his mother was a Catholic German immigrant from Hamburg. He had an older brother, Walter. Kelm's father was reportedly abusive, and within a few years of his birth, his parents divorced. He was raised in California, living with his mother, his brother, and his maternal grandparents, John Henry and Ida (née Sonnenfleth) Gelien; the family resided in San Francisco, Long Beach and Los Angeles. His mother re-assumed her maiden surname, Gelien, and changed her sons' surnames as well. As a teenager, Arthur Gelien (as he was then known) was a figure skater, competing in both singles and pairs. Gelien was sent to Catholic school by his religious mother.

Gelien joined the United States Coast Guard at age fifteen, lying about his age to enlist. While in the Coast Guard, he gained the nickname "Hollywood" for his penchant for watching movies rather than going to bars while on liberty. When his superiors discovered his true age, they discharged him. Gelien met actor Dick Clayton socially; Clayton suggested that he become an actor.

Career

1950s
Dick Clayton introduced Gelien to agent Henry Willson, who specialized in representing beefcake male stars such as Robert Wagner and Rock Hudson. It was Willson who named him "Tab Hunter".

Hunter's first film role was a minor part in a film noir, The Lawless (1950). Hunter was a friend of character actor Paul Guilfoyle, who suggested him to director Stuart Heisler; Heisler was looking for an unknown to play the lead in Island of Desire (1952) opposite Linda Darnell. The film, essentially a two-hander between Hunter and Darnell, was a hit.

Hunter supported George Montgomery in Gun Belt (1953), a Western produced by Edward Small. Small used him again for a war film, The Steel Lady (1953), supporting Rod Cameron, and as the lead in an adventure tale, Return to Treasure Island (1954). He began acting on stage, appearing in a production of Our Town. Hunter was then offered, and accepted, a contract at Warner Bros.

One of Hunter's first films for Warner Bros. was The Sea Chase (1955), supporting John Wayne and Lana Turner. It was a big hit, but Hunter's part was relatively small. Rushes were seen by William A. Wellman, who cast Hunter to play the younger brother of Robert Mitchum in Track of the Cat (1954). It was a solid hit and Hunter began to get more notice.

His breakthrough role came when he was cast as the young Marine Danny in 1955's World War II drama Battle Cry, which was the year's third most financially successful film. His character has an affair with an older woman, but ends up marrying the girl next door. It was based on a bestseller by Leon Uris and became Warner Bros.' largest grossing film that year, cementing Hunter's position as one of Hollywood's top young romantic leads.

In September 1955, the tabloid magazine Confidential reported that Hunter had been arrested for disorderly conduct in 1950. The innuendo-laced article, and a second one focusing on Rory Calhoun's prison record, were the result of a deal Henry Willson had brokered with the scandal rag in exchange for not revealing to the public the sexual orientation of his more prominent client, Rock Hudson. The report had no negative effect on Hunter's career. A few months later, he was named Most Promising New Personality in a nationwide poll sponsored by the Council of Motion Picture Organizations. In 1956, he received 62,000 valentines. Hunter, James Dean, and Natalie Wood were the last actors to be placed under an exclusive studio contract at Warner Bros. Warner decided to promote him to star status, teaming him with Natalie Wood in two films, a Western, The Burning Hills (1956), directed by Heisler, and The Girl He Left Behind (1956), a service comedy. These films also proved to be a hit with audiences. Warners planned a third teaming of Hunter and Wood but Hunter rejected the third picture, thus ending Warners' attempt to make Hunter and Wood the William Powell and Myrna Loy of the 1950s. Hunter was Warner Bros.' most popular male star from 1955 until 1959.

Hunter received strong critical acclaim for a television performance he gave in the debut episode of Playhouse 90 ("Forbidden Area", 1956) written by Rod Serling and directed by John Frankenheimer.

Hunter's acting career was at its peak. William Wellman used him again in a war film, Lafayette Escadrille (1958). Columbia Pictures borrowed him for a Western, Gunman's Walk (1958). Hunter claimed, "When Gunman's Walk premiered the following summer, it was one of the proudest moments of my career." Hunter starred in the musical film Damn Yankees (1958), in which he played Joe Hardy of Washington, D.C.'s American League baseball club. The film had originally been a Broadway musical, and Hunter was the only one in the film version who had not appeared in the original cast. The show was based on the best-selling 1954 book The Year the Yankees Lost the Pennant by Douglass Wallop. Hunter later said the filming was hellish because director George Abbott was interested only in recreating the stage version word for word. He also appeared in the western They Came to Cordura (1959) (with Gary Cooper and Rita Hayworth) and starred in the romantic drama That Kind of Woman (1959) (with Sophia Loren).

Music career

Hunter had a 1957 hit record with the song "Young Love," which was No. 1 on the Billboard Hot 100 chart for six weeks (seven weeks on the UK Chart), and became one of the larger hits of the Rock 'n' Roll era. It sold more than two million copies, and was awarded a gold disc by the RIAA.

Hunter had another hit single, "Ninety-Nine Ways", which peaked at No. 11 in the United States and No. 5 in the United Kingdom. His success prompted Jack L. Warner to enforce the actor's contract with the Warner Bros. studio by banning Dot Records, the label for which Hunter had recorded the single (and which was owned by rival Paramount Pictures), from releasing a follow-up album he had recorded for them. He established Warner Bros. Records specifically for Hunter.

1960s
Hunter's failure to win the role of Tony in the film adaptation of West Side Story (1961) prompted him to agree to star in a weekly television sitcom. The Tab Hunter Show had moderate ratings (due to being scheduled opposite The Ed Sullivan Show) and lasted for one season (1960–61) of 32 episodes. It was a hit in the United Kingdom, where it ranked as one of the most watched situation comedies of the year. Hunter's costars in the series included Richard Erdman, Jerome Cowan, and Reta Shaw.

Hunter had a starring role as Debbie Reynolds' love interest in the romantic comedy The Pleasure of His Company (1961). He played the lead in an Italian swashbuckler shot in Egypt, The Golden Arrow (1962). He was in a war movie for American International Pictures, Operation Bikini (1963).
In 1964, he starred on Broadway opposite Tallulah Bankhead in Tennessee Williams' The Milk Train Doesn't Stop Here Anymore.

He had a starring role in Ride the Wild Surf (1964), a surf film for Columbia, followed by a movie in Britain, the crime drama Troubled Waters (1964). He stayed in England to make another picture for AIP, the science fiction film War Gods of the Deep (1965) starring Vincent Price. Back in Hollywood, he had a supporting role in the comedies The Loved One (1965) and Birds Do It (1966). He starred in a film directed by Richard Rush, the low budget comedy The Fickle Finger of Fate (1967).

For a short time in the late 1960s, after several seasons of starring in summer stock and dinner theater in shows such as Bye Bye Birdie, The Tender Trap, Under the Yum Yum Tree, and West Side Story with some of the New York cast, Hunter settled in the south of France and acted in some Italian films including Vengeance Is My Forgiveness (1968), The Last Chance (1968), and Bridge over the Elbe (1969).

1970s
Hunter had the lead role in the psychological horror film Sweet Kill (1973), the first movie from director Curtis Hanson. His performance earned good reviews.  He won a co-starring role in the successful western film The Life and Times of Judge Roy Bean (1972), starring Paul Newman. He had small roles in Timber Tramps (1975), Won Ton Ton, the Dog Who Saved Hollywood (1976) and Katie: Portrait of a Centerfold (1978). In 1977 he played George Shumway, the father of Mary Hartman (played by Louise Lasser) on Forever Fernwood, a spinoff of the soap-like sitcom Mary Hartman, Mary Hartman.

1980s
Hunter's career was revived in the 1980s, when he starred opposite actor Divine in John Waters' Polyester (1981) and Paul Bartel's Lust in the Dust (1985). Both of these films were hits with audiences.  He played Mr. Stuart, the substitute teacher in the musical Grease 2 (1982), who sang "Reproduction". Hunter had a major role in the horror film Cameron's Closet (1989).

Later career
Hunter's last film role came in the horse-themed family film Dark Horse (1992). Hunter, a longstanding horse owner, wrote the original story and co-produced the film with his life partner, Allan Glaser.

Hunter's autobiography, Tab Hunter Confidential: The Making of a Movie Star (2005), co-written with Eddie Muller, became a New York Times bestseller, as did the paperback edition in 2007. In his memoir, Hunter officially came out as gay, confirming rumors that had circulated since the height of his fame. The book was nominated for several awards. It entered the New York Times bestseller list for a third time on June 28, 2015, upon the release of Tab Hunter Confidential, an award-winning documentary based upon the memoir. The documentary was directed by Jeffrey Schwarz and produced by Allan Glaser. As of June 2022, a feature film about Hunter to be produced by Glaser, J. J. Abrams and Zachary Quinto was in development at Paramount Pictures. Pulitzer Prize- and Tony Award-winning writer Doug Wright is attached to create the screenplay.

Hunter has a star for his contributions to the music industry on the Hollywood Walk of Fame at 6320 Hollywood Blvd. In 2007, the Palm Springs Walk of Stars dedicated a Golden Palm Star to him.

Personal life
Hunter came out publicly as a gay man in his 2005 memoir. According to William L. Hamilton of The New York Times, detailed reports about Hunter's alleged romances with close friends Debbie Reynolds and Natalie Wood during his young adult years had strictly been the fodder of studio publicity departments. As Wood and Hunter embarked on a well-publicized but fictitious romance, insiders had developed their own headline for the item: "Natalie Wood and Tab Wouldn't". Regarding Hollywood's studio era, Hunter said, "[life] was difficult for me, because I was living two lives at that time. A private life of my own, which I never discussed, never talked about to anyone. And then my Hollywood life, which was just trying to learn my craft and succeed..." The star emphasized that the word gay' ... wasn't even around in those days, and if anyone ever confronted me with it, I'd just kinda freak out. I was in total denial. I was just not comfortable in that Hollywood scene, other than the work process." "There was a lot written about my sexuality, and the press was pretty darn cruel," the actor said, but what "moviegoers wanted to hold in their hearts were the boy-next-door marines, cowboys, and swoon-bait sweethearts I portrayed."

Hunter had a long-term relationship with actor Anthony Perkins after having met him at the Chateau Marmont during the filming of Friendly Persuasion in 1956. Their relationship spanned two to four years, and Hunter has said that they only broke up because of Perkins's movie studio, Paramount, and the studio system. However, he remembered Perkins as a "special part of my journey. He wanted to be a movie star more than anything. I wanted that too, but not with the same kind of drive he had. We were such opposites - but then maybe that was the attraction." He also had a relationship with champion figure skater Ronnie Robertson before settling down and marrying his partner/spouse of more than 35 years, film producer Allan Glaser.

Hunter was raised in his mother's Catholic faith. Except for a period in his youth, Hunter was a practicing Catholic for the rest of his life. When asked about his Jewish identity, due to his father and partner/spouse being Jewish, Hunter stated that he did not identify as Jewish. Hunter was an avid horse owner.

Hunter's brother Walter Gelien, who was killed in Vietnam on October 28, 1965, was survived by his wife and seven children.

Death
On July 8, 2018, three days shy of his 87th birthday, Hunter died after suffering cardiac arrest that arose from complications related to deep vein thrombosis. According to his husband Allan Glaser, Hunter's death was "sudden and unexpected."

Filmography

Television

Discography

Notes

References

External links

 Half-Hour TV Interview via Vimeo.com
 Tab Hunter at Find a Grave

1931 births
2018 deaths
20th-century American male actors
20th-century American singers
21st-century American male actors
American male film actors
American male stage actors
American male television actors
American people of German descent
American people of Jewish descent
Burials at Santa Barbara Cemetery
California Republicans
Catholics from California
Catholics from New York (state)
Deaths from thrombosis
Dot Records artists
American gay actors
American gay musicians
American gay writers
LGBT people from New York (state)
LGBT Roman Catholics
American LGBT singers
Male actors from New York City
New York (state) Republicans
Warner Bros. contract players
Warner Records artists
20th-century American male singers
20th-century American LGBT people
21st-century American LGBT people

Tab Hunter


Westminsterangrebet var et angreb, der blev udført den 22. marts 2017 på Westminster Bridge, Parliament Square og området ved Palace of Westminster. En gerningsmand kørte en bil op på fortovet på Westminister Bridge, hvor 12 blev såret tolv og en kvinde dræbt.
Derefter kørte gerningsmanden bilen ind i rækværket uden for parlamentsbygningen.
Gerningsmanden løb derefter mod parlamentets indgang, hvor han stak politibetjenten Keith Palmer ihjel og efterfølgende blev skudt og dræbt af politiet.

Seks personer er omkommet som følge af angrebet, heriblandt en politibetjent, tre civile og den formodede gerningsmand. Flere end 40 personer er såret.

Gerningsmanden var født i Storbritannien og på forhånd kendt af de britiske myndigheder. Islamisk Stat har påtaget sig skylden for angrebet.

Ofre

Efterforskning
Angrebet efterforskes som et terrorangreb af politiet,
der kender identiteten på gerningsmanden.
Politiet mener, at gerningsmanden var inspireret af international terrorisme.
Efter angrebet udførte politiet seks razziaer og syv anholdelser i byen Birmingham og andre steder i landet.

Referencer

Begivenheder i 2017
Terrorhandlinger i England
Londons historie
Islamistisk terrorisme

Westminsterangrebet i 2017


شبراتنا إحدى قرى مركز بسيون التابع لمحافظة الغربية بجمهورية مصر العربية، ومن أعلامها الفريق سعد الدين الشاذلي رئيس أركان القوات المسلحة المصرية أثناء حرب أكتوبر 1973.

التاريخ
ذكرها علي مبارك في كتابه الخطط التوفيقية باسم «شبرى تينى»، حيث ذكر أنها قرية في مديرية الغربية بقسم كفر الزيات، وأن بها جامع بمنارة وبستان، وأن اسمها القبطي كان «جبروناتينى».

السكان
بلغ عدد سكان شبراتنا 5,964 نسمة، حسب الإحصاء الرسمي لعام 2006.

انظر أيضاً
قائمة قرى محافظة الغربية

مصادر

الوحدة المحلية لقرية صا الحجر (بسيون)

شبراتنا


Sri Lanka deltog første gang i olympiske lege under Sommer-OL 1948 i London, og har siden deltaget i alle efterfølgende sommerlege undtaget Sommer-OL 1976 i Montréal. Fra 1948 til 1972 deltog de under sit tidligere navn Ceylon, med landskoden CEY. Sri Lanka har aldrig deltaget i vinterlege.

Medaljeoversigt

Eksterne henvisninger
 Sri Lankas OL-statistik  på Sports-reference.com

Sri Lanka ved sommer-OL
OL

Sri Lanka ved OL


الميسم أو السِّمَة  هو الجزء العلوي في الخباء (طقم الأخبية يشكل المتاع وهو العضو الأنثوي في الزهرة). وظيفة الميسم هي استقبال حبوب اللقاح، التي تنتقل بعد ذلك عبر القلم إلى المبيض.

مراجع

المصادر

روابط خارجية

 Stigma shape and size - English labels
 Terminal versus gynobasic style Images
 Gynobasic Diagram

أجزاء الزهرة
جهاز النبات التكاثري
علم تشكل النبات
نشاط جنسي نباتي

ميسم


Ragnar Jónasson (1976.), islandski je književnik, poznati autor kriminalističkih romana.

Životopis
Po zanimanju je pravnik i profesor je prava na Sveučilištu u Reykjaviku. Preveo je četrnaest romana Agathe Christie s islandskog na engleski jezik.

Djela
Snježno sljepilo (2009.)
Myrknætti (2011.)
Rof (2012.)
Andköf (2013.)
Náttblinda (2014.)

Izvori

Islandski književnici

Ragnar Jónasson


A prefect (, plural ) in France is the state's representative in a department or region. Subprefects (French: ) are responsible for the subdivisions of departments, known as arrondissements. The office of a prefect is known as a prefecture and that of a subprefect as a subprefecture. Regional prefects are ex officio the departmental prefects of the regional prefecture.

Prefects are tasked with upholding the law in the department they serve in, including controlling the actions of local authorities to ensure adhesion to national guidelines. They are authorised to sue local collectivities in the name of the state.

Prefects are appointed by a decree of the President of France when presiding the government's Council of Ministers, following a proposal by the Prime Minister and the Minister of the Interior. They serve at the government's discretion and can be replaced at any meeting of the Council of Ministers.

From 1982 to 1988, under the Socialist administration of President François Mitterrand, prefects were called commissaires de la République (the Republic's commissioners) and subprefects commissaires adjoints de la République (the Republic's deputy commissioners).

Roles

The post of prefect was first created on 17 February 1800 by then-First Consul Napoléon Bonaparte.

Their roles were initially similar to those of the pre-revolutionary intendants. Prefects were initially charged with supervising local governments in their department, ensuring that taxes flowed to Paris and supervising conscription at the local level.

Currently, the main role of the prefect is defined in article 72 of the Constitution of France:

The exact role and attributions are defined in decrees, most notably decrees of 1964, 1982, 2004, each replacing the preceding one.

The prefect of the département containing the chef-lieu de région is also the préfet de région, or the prefect of the région.

Prefects operate under the minister of the interior. Their main missions include.
 representing the state to local governments;
 security
 the coordination of police and gendarmerie forces;
 handling major crises;
 emergency defence procedures;
 safety
 the decision to evacuate zones facing natural disasters; the organisation of relief operations;
 responsibility for official documents, such as
 the production of identity documents, including identity cards and passports;
 the issuing of driving licences, and their administrative withdrawal in case of certain offences;
 the application of immigration rules;
 ensuring respect for legality: officials working for the prefect verify the legality of decisions made by local governments and submit doubtful cases to administrative courts or to financial auditing courts.

Prefects may issue administrative orders in areas falling within the competency of the national government, including general safety. For instance, they may prohibit the use of certain roads without special tyres in times of snow. The prohibition on smoking or leaving the motor running while filling the fuel tank of a motor vehicle is another example of a matter typically decided by a prefectoral administrative order.

On official occasions, prefects wear uniforms.

For much of the time after 1800, the departments largely functioned as transmission belts for policies developed in Paris. As such, prefects originally had fairly extensive powers of supervision and control over departmental affairs. This was especially true during the Consulate and the First and Second Empires when even the most trivial local matter had to be referred to the prefect.  Since 1982, local government has been progressively decentralized, and the prefect's role has largely been limited to preventing local policies from conflicting with national policy.

Special cases
 In New Caledonia and French Polynesia, the prefect's roles, with certain differences in status, are fulfilled by a high commissioner; in Wallis and Futuna, by a superior administrator.
 The French Southern and Antarctic Lands used to be run by a superior administrator, but since 2004 are run by a prefect. The prefect, however, is not based in the territories, but in Réunion.
 Paris, which is both a city (commune) and a department, is an exception. While it has a prefect, who is also prefect of the Île-de-France region, another prefect handles law enforcement in Paris and some surrounding areas, as well many other administrative duties: the Prefect of Police of Paris. In Paris, the law enforcement powers exercised in other French cities and towns by the mayor belong to the Prefect of Police. In 2012, a Prefecture of Police of the Bouches-du-Rhône was also created, seated at Marseille, with similar powers.
 The authority of the state over the sea is exercised by the Maritime Prefect of the relevant region.

See also
 Prefect
 Subprefect
 Maritime prefect
 Prefectures in France

External links
  Decree of 14 March 1964, regarding the powers of prefects
  Decree of 10 May 1982, regarding the powers of prefects
  Decree of 29 April 2004, regarding the powers of prefects

References

French civil servants
Government occupations
Government of France

Prefect (France)


Kuća Fazanić nalazi se u gradu Hvaru, na adresi Trg sv. Stjepana 27a. To je gotička jednokatnica sagrađena u 15. stoljeću, s preinakama iz 18. stoljeća. Smještena je na Pjaci uz katedralu. Perivoj sa središnjom šetnicom u začelju kućr uređen je tijekom 18. stoljeća. Kuća je zanimljiva zbog simetrične kompozicije glavnog pročelja, rijetkog primjera u gotičkom razdoblju.

Zaštita
Pod oznakom Z-5143 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Hvaru

Kuća Fazanić u Hvaru


Galapagos Adaları (İspanyolca: Islas Galápagos, resmi: Archipiélago de Colón), Colón Takımadaları olarak da bilinir, Büyük Okyanusun doğusunda Ekvador'a bağlı takımadalar. Uzak ve izole bir konumda olan adalar, Güney Amerika kıtasının yaklaşık 1000 km batısında yer alır. Galapagos takımadaları toplam 50.000 km² yüzölçüme sahiptir.

Adalar grubu 14 büyük ada, (Isabela, Santa Cruz, San Salvador (Santiago, James), Fernandina, San Cristóbal, Floreana (Santa Maria), Marchena, Española, Pinta, Santa Fe, Genovesa, Pinzón, Darwin ve Wolf), 8 daha küçük ada ve 40 minik adacıktan oluşur. Adalarda, yaklaşık 25.000 kişi (2004) yaşar.

Charles Darwin, evrim kuramı çalışmasına esin kaynağı olan gözlemlerini bu adalardan bazılarında yapmıştır. Volkanik bir yapıya sahip olan ada, içerisinde kendine özgü birçok biyolojik tür barındırmaktadır.

Üst üste binmiş lav akıntılarından oluşan Galapagos Adalarındaki bir bölümü hâlâ etkinliğini sürdüren çok sayıda yanardağ vardır. Yüksek yanardağlar, kraterler ve yarlar, adanın sarp ve engelli yapısını daha da belirginleştirir.

Galapagos Adalarını 1535'te, Peru'ya gitmekte olan Panama piskoposu Tomas de Berlanga keşfetti. Ama İnka çanak çömlekleri üzerindeki resimlerin gösterdiğine göre, İspanyol egemenliği öncesinde Güney Amerika Yerlileri bu adalara uğramıştı. Uzun yıllar boyunca korsanların sığınak olarak kullandığı adalar, ancak 1832'de Ekvador tarafından ilhak edildikten sonra yerleşime açıldı. Charles Darwin'in 1835'te bölgeyi ziyaret etmesi adalara dünya çapında ün kazandırdı.
Ayrıca adanın bir kısmının (Isabela'nın kuzey uzantısı) deniz atına benzemesi de turistlerin ilgi kaynaklarından biri olmuştur.
Kara kaplumbağalarının adada bulunması birçok turiste ilgi odağı olmuş, avcıların akınlarıyla günümüzde türleri tehlike altındadır. Günümüzde adalarda yaşam gelişmeye açıktır.

Galeri

Ayrıca bakınız
 Büyük Set Resifi
 Komodo Ulusal Parkı
 Valdés Yarımadası

Konuyla ilgili yayınlar
 Black, Juan (1973). Galápagos, Archipiélago del Ecuador. (Quito, Ecuador). Comprehensive monograph by a former officer of Galápagos National Park, financed by the World Wildlife Fund and the Charles Darwin Foundation for the Galápagos Islands
 Grant, K. Thalia and Estes, Gregory B. (2009). Darwin in Galapagos: Footsteps to a New World. Princeton University Press, Princeton.  .
 Heyerdahl, Thor; & Skjolsvold, Arne (1956). Archaeological Evidence of Pre-Spanish Visits to the Galápagos Islands, Memoirs 12, Society for American Archaeology.
 Müller, Bodo; & Stolt, Matthias (2003). Galápagos Die verwunschenen Inseln. (BLV). ISBN 3-86108-909-2.
 Quammen, David (1996). The Song of the Dodo. Touchstone, New York.
 Romero, Simon (4 October 2009). "To Protect Galápagos, Ecuador Limits a Two-Legged Species" . The New York Times.
 Perry, Roger (1972). The Galapagos Islands. (Dodd, Mead & Company). Short history illustrated with photographs and a map by a former director of Charles Darwin Research Station.
 Wittmer, Margret (2013). Floreana: A Woman's Pilgrimage to the Galápagos. (Moyer Bell Limited). Memoir written by the matriarch of the first family to successfully inhabit Floreana, after settling there in 1932. 2013 paperback edition ISBN 978-1-55921-399-8 (originally published by the Travel Book Club in 1961)

Dış bağlantılar
Parque Nacional Galápagos
 Galapagos turları
 Galapagos
 Galapagos Adaları

Sıcak nokta yanardağları
Ekvador'daki yanardağlar

Deniz kuşu kolonileri

Galápagos Adaları


Carbajal de la Legua (en asturleonés, Carbayal) es una localidad española perteneciente al municipio de Sariegos, en la comarca de Tierra de León, provincia de León, comunidad autónoma de Castilla y León.

Ubicación

Situado en la margen izquierda del río Bernesga, es atravesado por su afluente el arroyo de la Vallina.

Carbajal de la Legua limita con Riosequino de Torío y San Feliz de Torío al noreste, Villasinta de Torío y Villaquilambre al este, Navatejera y León al sureste, San Andrés del Rabanedo al sur, Villabalter  y Azadinos al suroeste, Sariegos y Pobladura de Bernesga al oeste y Campo y Santibáñez y Cuadros al noroeste.

El pueblo se extiende a lo largo de la carretera de León a Carbajal de la Legua, que tiene una longitud aproximada de 3,25 km. Solo queda separado del trazado urbanístico lineal la urbanización Monteleón que se encuentra a aproximadamente dos kilómetros del centro del pueblo. Perteneció a la antigua Hermandad de Bernesga de Arriba. Es el primer pueblo en el Camino de Santiago en su variante Camino del Salvador, que une León con Oviedo.

Historia

En 966 el rey Sancho I fundó el monasterio de San Pelayo en la ciudad de León, consagrado en honor del mártir cordobés san Pelayo cuyos restos fueron trasladados por el rey a la capital del reino, aunque más tarde fueron llevados a Oviedo. Ubicado al lado del Panteón de Reyes de San Isidoro de León, este monasterio sustituyó al monasterio de Palat del Rey como cenobio cortesano y se convirtió en la «cabeza del infantazgo» homónimo, el infantado de San Pelayo, donde se recluían las infantas que tomaban el hábito así como las reinas viudas. Años más tarde, en 1148, el monasterio se trasladó a Carbajal de la Legua, por decisión de la infanta Sancha, hermana del rey Alfonso VII  y desde entonces fue conocido como el monasterio de Santa María de Carbajal y las monjas benedictinas que ahí habitaban, las «Carbajalas». En 1600 la comunidad de benedictinas regresó a la ciudad de León.

Notas

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Localidades de la Ribera del Bernesga
Localidades de Sariegos

Carbajal de la Legua


රංගනය
ගාමිණී ෆොන්සේකා
සනත් ගුණතිලක
සබීතා පෙරේරා
වසන්ති චතුරාණි
ශෂි විජේන්ද්‍ර
රෙක්ස් කොඩිප්පිලි
ෆ්‍රෙඩී සිල්වා
පියදාස විජේකෝන්
හර්බට් අමරවික්‍රම
ටී. එම්. සංඝදාස
සෝනියා දිසානායක
රත්නා සුමනපාල
සරත් ද සිල්වා
ලාල් ජාගොඩ
ලාල් කුමාර
ගාමිණී කුමාර
සංජය ලීලාරත්න
සුරේනි සෙනරත්
ශාලිකා සුභසිංහ
කපිල සිගේරා
සඳුනි ජාගොඩ
බර්ටි සුනිල් හරේන්ද්‍ර
සංඛ පීරිස්
පියරත්න එම්. සෙනරත්
දේව් පින්නදූව
පියතිලක අතපත්තු
ජිනදාස පෙරේරා
රම්‍යජිත් වීරතුංග
ශ්‍රීනාත් මල්දෙණිය
ප්‍රසන්න ගිනිගේ
ෂෙල්ටන් පෙරේරා
සෝමා ලියනගේ
තිලක් රණතුංග

ගීතයන්
ගීත ප්‍රබන්ධය – එච්. එස්. පෙර්රා, ප්‍රේමනාත් ජයතිලක
ජීවන සයුරේ හබල බිඳ – චන්ද්‍රිකා සිරිවර්ධන
සතුට නැත හැම දින එන්නේ – ලතා වල්පොල
මම මහරාජා උතුරු කරේ - ටෝනි හසන්, ග්‍රේෂන් ආනන්ද
කාගේදෝ මල්රාණි - ග්‍රේෂන් ආනන්ද, ලතා වල්පොල
ආලෝකේ දීලා නෙත් අඳ කළා - නුවන් ගුණවර්ධන

නිෂ්පාදනය
සහාය අධ්‍යක්ෂණය – ධනේශ් ලංකා පීරිස්
කැමරාකරණය - එම්. ඒ. ගෆූර්
කැමරා සහාය – ජී.නන්දසේන, එම්. අනුර, සරත් කරුණාරත්න, නිලන්ත වීරසිංහ, ප්‍රේමදාස, පියසේන, තංගයියා, ජිනදාස ගමගේ
අංග රචනය - බෙනට් ජයතුංග
කලා අධ්‍යක්ෂණය – අජිත් අශෝක
සටන් අධ්‍යක්ෂණය - සරත් ද සිල්වා
නැටුම් අධ්‍යක්ෂණය – මල්ලිකා කීර්ති, මොහාන් කුමාර්
ශබ්ද සංකලනය - ජෝර්ජ් මනතුංග
දෙබස් පටිගත කිරීම – ආර්. ඒ. ඩබ්ලිව්. පෙරේරා, මහින්ද මිලන්,
සහාය - සමන්, ලියනගේ
ගීත පටිගත කිරීම – මර්වින් බෙන්ස්, නෙකෝ ශබ්දාගාරය
අතිරේක ශබ්ද - ප්‍රේමසිරි රණවක
රසායනාගාර කටයුතු – අයි. ඒ. ජොහාර්, ජෙරාඩ් ජයවර්ධන
රසායනාගාර සහාය – ටයිටස් සමරවීර, ශාන්තා අත්තනායක, කේ. ඩී. ජයවර්ධන, රේමන් පෙරේරා, ඇම්. මුණිදාස, කේ. ඒ. ඇන්ඩි සිංඤෝ, තිලක් ෆොන්සේකා
සැකසුම - සරසවි චිත්‍රාගාරය, රජයේ චිත්‍රපට අංශය
කැමරා උපකරණ සැපයුම - සමරසිංහ චිත්‍රපට
කොණ්ඩා සැකසුම – ලලිත් ධර්මවර්ධන, ළසඳා ජයවර්ධන
දළ සේයා පට සැපයුම – ඩිල් ෆිල්ම්ස් ඉන්ටර්නැෂනල් ලිමිටඩ්
ප්‍රචාරක කටයුතු - සැන්ඩිස් ඇඩ්වර්ටයිසින්
වෙඩි පිපිරවීම – කරුණාදාස අතුරුගිරිය
නාමාවලිය – ඒ. ඩී. රංජිත් කුමාර

මූලාශ්‍ර

උතුර දකුණ


نادي إستر  نادي كرة قدم فرنسي يلعب في دوري الدرجة الثانية . تم تأسيس النادي في سنة 1920 .

مراجع

أندية كرة قدم أسست في 1920
أندية كرة قدم في بروفنس ألب كوت دازور
أندية كرة قدم في فرنسا
الرياضة في بوش دو رون
تأسيسات سنة 1920 في فرنسا
شركات تداول عام رياضية

نادي إستر