Björn Landberg, nom de scène de Kevin Björn Wolfgang Kraus (né le  à Berlin-Ouest) est un acteur et chanteur allemand.

Biographie
Kevin Kraus, fils d'un professeur berlinois et né à Berlin-Reinickendorf, obtient à l'abitur au Humboldt-Gymnasium de Berlin-Tegel en 1999. Dans son enfance, il reçoit des cours de piano, de guitare et de chant. Son père joue dans un groupe de rock. Après son service militaire, Kraus rencontre par l'intermédiaire du pilote de course Kutte Klein l'auteur-compositeur Norbert Hammerschmidt, est découvert par le label Warner/Chappell Music et suit des cours de chant professionnels. Il étudie le théâtre et le chant à l'International Network of Actors à Berlin en 2003/04 et au Lee Strasberg Theatre and Film Institute à New York en 2004-2005. Parallèlement, il suit une formation au combat scénique auprès de J. Allen Suddeth aux États-Unis en 2004-2005.

En 2001, il participe sous son prénom Kevin avec le titre Playin' on my mind à l'émission de sélection pour représenter l'Allemagne au Concours Eurovision de la chanson 2001, où il termine . De 2005 à 2007, il interprète Gaston dans la version allemande de la comédie musicale américaine La Belle et la Bête au Metronom Theater d'Oberhausen et en 2007 au Theater am Potsdamer Platz de Berlin. De 2009 à 2011, il interprète le rôle du gorille Kerchak dans la comédie musicale Tarzan au Neue Flora de Hambourg.

Kevin Kraus assume de nombreux rôles de figurations dans des productions cinématographiques et télévisuelles. Il est membre de du Bundesverband Schauspiel et de l'Association des intérêts des acteurs de doublage.

Discographie
Albums
 2015 :  Bjørn Landberg (Electrola)
 2017 : Herztöne     (Atresus Music)
 2020 : Herztöne 2  (Atresus Music)

Singles
 2001 : Playing On My Mind (sous le nom de Kevin; Eastwest Records)
 2009 : Schade dass ich kein Italienisch kann (sous le nom de Kevin Kraus, Cariblue)
 2010 : Bring dein Gefühl auf die Bank (sous le nom de Kevin Kraus, Cariblue)
 2015 : Ich hol dich hier raus
 2015 : Ich lass Dich so nicht gehn
 2015 : Jetzt hör auf zu reden
 2017 : Wenn es am schönsten ist
 2017 : Sag mir doch die Wahrheit
 2018 : Ein Bett aus Rosen
 2019 : Ich weiß jetzt endlich wie das geht
 2020 : Gott sei Dank gibt es dich
 2020 : Maßlos

Références

Liens externes

Source de la traduction

Nom de scène
Acteur allemand de doublage
Acteur allemand de télévision
Acteur de comédie musicale
Naissance en janvier 1980
Naissance à Berlin-Ouest

Björn Landberg


A temporada de furacões no Atlântico de 1961 foi uma temporada de furacões no Atlântico extremamente ativa, com um total de energia ciclônica acumulada (ECA) de 189. A temporada, no entanto, foi apenas moderadamente acima da média em termos de tempestades nomeadas. A temporada apresentou oito furacões e um número bem acima da média de cinco grandes furacões. Anteriormente, pensava-se que a temporada teve um recorde de sete grandes furacões, antes que o projeto de reanálise do furacão no Atlântico reduzisse a classificação de duas tempestades em 2019. Dois furacões de categoria 5 foram vistos em 1961, tornando-o uma das apenas sete temporadas de furacões no Atlântico a apresentar vários furacões de categoria 5 em uma temporada. A temporada começou em 15 de junho e terminou em 15 de novembro. Essas datas delimitam convencionalmente o período de cada ano em que a maioria dos ciclones tropicais se forma na bacia do Atlântico. O primeiro sistema, o furacão Anna, se desenvolveu no leste do Mar do Caribe perto das ilhas de Barlavento em 20 de julho. Ele trouxe pequenos danos às ilhas, bem como impactos de vento e inundações na América Central, após atingir Belize como um furacão. Anna causou uma morte e cerca de US$ 300.000 (1961 USD ) em danos. A atividade ficou inativa por quase um mês e meio, até que o furacão Betsy surgiu em 2 de setembro Betsy atingiu o pico como furacão categoria 4, mas permaneceu no mar e não causou impacto.

Uma das tempestades mais significativas da temporada foi o furacão Carla, que atingiu o pico como um furacão de categoria 4, antes de enfraquecer ligeiramente e atingir o Texas. Carla causou 43 mortes e aproximadamente $ 325,74 milhões em danos. O furacão Debbie era uma categoria 1 tempestade que existiu no leste do Oceano Atlântico. No início de sua duração, o tempo instável de Debbie em Cabo Verde resultou em um acidente de avião que matou 60 pessoas. Os remanescentes extratropicais de Debbie então varreram a Irlanda, causando graves danos nas Ilhas Britânicas. A próxima tempestade, o furacão Esther, ameaçou atingir a Nova Inglaterra como um grande furacão, mas enfraqueceu rapidamente e atingiu o continente em Massachusetts como apenas uma tempestade tropical. O impacto foi geralmente mínimo, com cerca de US$ 6 milhões em danos e sete mortes, todas devido a um acidente de avião da Marinha dos Estados Unidos. Uma tempestade tropical sem nome e o furacão Frances causaram impacto mínimo na terra. Em meados de outubro, a tempestade tropical Gerda trouxe inundações para a Jamaica e o leste de Cuba, resultando em doze mortes.

Outra tempestade significativa foi o furacão Hattie, uma categoria de final de temporada 5 furacão que atingiu Belize. Hattie causou 319 fatalidades confirmadas e cerca de US$ 60,3 milhões em danos. A destruição foi tão severa em Belize que o governo teve que se mudar para uma nova cidade, Belmopan. No início de novembro, a depressão que mais tarde se tornaria o furacão Jenny trouxe chuvas leves para Porto Rico. A tempestade final, a tempestade tropical Inga, dissipou-se em 8 de novembro, depois de não causar impacto no solo. Em 11 de setembro, três furacões existiram simultaneamente - Betsy, Carla e Debbie - a maioria em um único dia na bacia do Atlântico desde 1893 e até 1998. Coletivamente, as tempestades de 1961 A temporada de furacões no Atlântico causou cerca de $ 392,34 milhões em danos e pelo menos 437 fatalidades.

Resumo da temporada

A temporada de furacões no Atlântico começou oficialmente em 15 de junho. Foi uma temporada acima da média, na qual doze tempestades tropicais se formaram; isto foi acima de 1950-2000 média de 9,6 tempestades nomeadas. Oito deles alcançaram o status de furacão, também acima de 1950-2000 média de 5,9. Além disso, cinco tempestades atingiram o status de grande furacão. Originalmente, acreditava-se que a temporada teve sete grandes furacões, embora análises posteriores resultaram no rebaixamento de duas tempestades. Dos cinco maiores furacões, dois se tornaram furacão categoria 5. Quatro furacões e duas tempestades tropicais atingiram a costa durante a temporada, causando 348 mortes e $ 391,6 milhões em danos. O furacão Debbie também causou danos e mortes, apesar de permanecer no mar e depois de se tornar extratropical.

A ciclogênese tropical começou com o furacão Anna, que se desenvolveu em 17 de julho. Depois que Anna se dissipou em 24 de julho, não havia outros sistemas em julho ou no mês de agosto. A bacia do Atlântico permaneceu dormente até o furacão Betsy se desenvolver em 2 de setembro Durante os próximos quatro dias, dois outros ciclones tropicais se formaram - Carla e Debbie. Em 11 de setembro, as três tempestades - Betsy, Carla e Debbie - existiram simultaneamente como furacões, a maioria em um único dia desde 1893 e até 1998. Esther, que se desenvolveu em 10 de setembro, não atingiu o status de furacão até 12 de setembro Mais tarde naquele dia, uma tempestade tropical sem nome formou-se nas Bahamas e atravessou a costa leste dos Estados Unidos durante seu breve período.

Depois que Debbie se tornou extratropical em 14 de setembro, outro ciclone tropical se desenvolveu duas semanas depois, o furacão Frances. Depois disso, a ciclogênese tropical desacelerou em outubro, que apresentava apenas dois sistemas, Gerda e Hattie. Este último foi o ciclone tropical mais forte da temporada, com pico máximo de ventos sustentados de  e uma pressão barométrica mínima de . Depois de enfraquecer ligeiramente, Hattie atingiu Belize em 31 de outubro, antes de se dissipar em 1 de novembro. Mais tarde naquele dia, o furacão Jenny se desenvolveu a nordeste de Antígua. Jenny permaneceu fraca por grande parte de sua duração e tornou-se extratropical em 8 de novembro O sistema final, a tempestade tropical Inga, se formou no Golfo do México em 4 de novembro Quatro dias depois, Inga se dissipou, uma semana antes do final oficial da temporada.

A atividade da temporada foi refletida com uma classificação de energia ciclônica acumulada (ECA) de 189, um dos maiores valores registrados. ECA é, em termos gerais, uma medida da força do furacão multiplicada pela duração de sua existência, portanto, tempestades que duram muito tempo, assim como furacões particularmente fortes, têm ECAs elevados. É calculado apenas para alertas completos sobre sistemas tropicais em ou superior a , que é o limite para a intensidade da tempestade tropical.

Sistemas

Furacão Anna

Uma onda tropical que emergiu no Atlântico da costa oeste da África em meados de julho desenvolveu-se cerca de  nordeste de Caiena, Guiana Francesa, no final de 17 de julho. A depressão moveu-se para oeste-noroeste e no dia seguinte, intensificou-se para a tempestade tropical Anna. Depois de passar ao sul de Granada no início de 20 de julho, Anna entrou no Mar do Caribe. Condições ambientais favoráveis permitiram que Anna atingisse a intensidade do furacão no final de 20 de julho O ciclone continuou a se intensificar lentamente, alcançando a categoria 2 intensidade em 22 de julho e atingindo o pico com ventos sustentados máximos de . No entanto, a tempestade enfraqueceu ligeiramente antes de atingir o continente como uma furacão categoria 1 em Honduras perto de Barra Patuca, departamento de Gracias a Dios, com ventos de . Depois de ressurgir no Caribe, Anna enfraqueceu um pouco mais, atingindo Utila por volta da 01:00 UTC em 24 de julho com ventos de . Cerca de nove horas depois, o furacão atingiu o continente em Belize, perto de Monkey River Town, com a mesma intensidade. Anna enfraqueceu rapidamente e se dissipou no final de 24 de julho.

Como um ciclone tropical em desenvolvimento nas ilhas de Barlavento, Anna produziu fortes ventos em Granada, embora os danos tenham se limitado a algumas plantações, árvores e postes telefônicos. Outras ilhas experimentaram rajadas de vento, mas nenhum dano. Passando ao norte da Venezuela, o furacão produziu fortes ventos sobre o país, atingindo o pico de . Ventos fortes causaram danos generalizados no norte de Honduras. Em todo o país, pelo menos 36 casas foram destruídas e 228 foram danificadas. Graves danos no Departamento de Gracias a Dios deixaram centenas de desabrigados. Além disso, ventos fortes derrubaram aproximadamente 10.000 Coqueiros. No geral, Anna causou uma fatalidade e US $ 300.000 em danos, principalmente na América Central.

Furacão Betsy

No início de setembro, uma onda tropical foi observada na Zona de Convergência Intertropical (ITCZ). Em 2 de setembro, a perturbação foi analisada para ter atingido a força de tempestade tropical, depois que relatórios de navios próximos indicaram fortes ventos associados a pressões barométricas anormalmente baixas. Movendo-se continuamente para o noroeste, as condições favoráveis permitiram que Betsy se intensificasse rapidamente mais tarde naquele dia. Pouco depois, um vale situado ao longo de 50°W conduziu Betsy para um curso mais ao norte. Outra área de baixa pressão se formou posteriormente na depressão, perturbando a crista ao norte de Betsy em grande parte de seus estágios iniciais, fazendo com que a pressão central do furacão aumentasse, apesar de um aumento nos ventos sustentados. No entanto, em 5 de setembro, uma onda curta forçou a baixa altitude para o nordeste, permitindo que Betsy se fortalecesse ainda mais.

No início de 6 de setembro, Betsy atingiu a força de furacão de Categoria 4, com pico com ventos sustentados máximos de  e uma pressão central de 945 mbar (hPa; 27,91 inHg), base em voos de reconhecimento no sistema. No entanto, como resultado da perda da onda curta em si, o furacão mais tarde enfraqueceu e caiu para a categoria 3 de intensidade, enquanto localizado a cerca de  leste-nordeste das Bermudas. Betsy enfraqueceu ainda mais na furacão categoria 2 antes de ficar quase estacionário no início de 6 de setembro. Movendo-se para latitudes mais altas, Betsy começou a enfraquecer, degenerando de volta para a categoria 1 Intensidade do furacão no final de 8 de setembro. Uma pequena depressão separada foi mais tarde capaz de mover o sistema para o nordeste no dia seguinte. Betsy intensificou-se novamente para uma furacão categoria 2 no início de 10 de setembro, mas mudou para um ciclone extratropical várias horas depois. Os remanescentes extratropicais continuaram em direção ao nordeste e enfraqueceram, antes de executar um grande loop sobre o extremo norte do Atlântico. Os remanescentes dissiparam-se bem a norte dos Açores em 16 de setembro.

Furacão Carla

Uma depressão tropical se desenvolveu a partir de uma área de clima turbulento incorporada ao ITCZ no sudoeste do Mar do Caribe em 3 de setembro. Inicialmente uma depressão tropical, ela se fortaleceu lentamente enquanto se dirigia para o noroeste, e em 4 de setembro, o sistema foi atualizado para a tempestade tropical Carla. Cerca de 24 horas depois, Carla foi transformada em furacão. Pouco depois, a tempestade curvou-se para o norte enquanto se aproximava do Canal de Yucatán. No final de 7 de setembro, Carla entrou no Golfo do México enquanto passava a nordeste da Península de Yucatán. O ciclone atingiu grande intensidade de furacão por volta das 12:00 UTC no dia seguinte. Retomando seu curso para noroeste, Carla continuou a intensificação e em 11 de setembro, atingiu o pico como uma furacão categoria 4. Carla atingiu a costa perto de Port O'Connor, Texas, com ventos de . Enfraqueceu rapidamente no interior e foi reduzido a uma tempestade tropical em 12 de setembro Dirigindo-se geralmente para o norte, Carla fez a transição para um ciclone extratropical em 13 de setembro, enquanto centrado no sul de Oklahoma. No entanto, os remanescentes continuaram geralmente em direção ao nordeste e entraram no Canadá em 14 de setembro, antes de se dissipar perto do Cabo Chidley no início de 16 de setembro.

Ao cruzar o Canal de Yucatán, as faixas externas de Carla trouxeram ventos fortes e severas inundações locais no oeste de Cuba e na Península de Yucatán. Embora inicialmente considerada uma ameaça significativa para a Flórida, a tempestade trouxe apenas ventos fracos e pequenas quantidades de precipitação, atingindo não mais que . No Texas, rajadas de vento chegam a  foram observados em Porto Lavaca. Além disso, vários tornados gerados no estado causaram impactos notáveis, com o tornado mais destrutivo atingindo Gavelston, Texas com intensidade F4, resultando em 200 edifícios sendo severamente danificados, dos quais 60-75 foram destruídos, oito mortes e 200 lesões. Em todo o estado, Carla destruiu 1.915 casas, 568 edifícios agrícolas e 415 outros edifícios. Além disso, 50.723 casas, 5.620 edifícios agrícolas e 10.487 outros edifícios sofreram danos. Foram 34 fatalidades e pelo menos $ 300 milhões em perdas somente no Texas. Vários tornados também pousaram na Louisiana, causando a destruição de 140 casas e 11 fazendas e outros edifícios, e grandes danos a 231 casas adicionais e 11 fazenda e outros edifícios. Danos menores a moderados também foram relatados em 748 casas e 75 fazenda e outros edifícios. Seis mortes e $ 25 milhões em perdas na Louisiana foram atribuídos a Carla. Chuvas fortes ocorreram em vários outros estados, especialmente no Kansas, onde enchentes repentinas danificaram severamente as plantações e afogaram cinco pessoas. No geral, Carla resultou em $ 325,74 milhões em perdas e 46 fatalidades. No Canadá, os remanescentes de Carla trouxeram fortes ventos para Ontário e Nova Brunswick, embora o impacto tenha sido limitado principalmente a quedas de energia e queda de árvores e galhos.

Furacão Debbie

Um distúrbio tropical foi identificado pela primeira vez no final de agosto na África Central. A onda desenvolveu-se em uma depressão tropical na costa do Senegal por volta das 12:00 UTC em 5 de setembro. Estima-se que a tempestade se intensificou na tempestade tropical Debbie no dia seguinte. Várias horas depois, Debbie passou pelo sul das Ilhas de Cabo Verde como uma forte tempestade tropical ou furacão mínimo, resultando em um acidente de avião que matou 60 pessoas. Depois de limpar as ilhas, os dados sobre a tempestade tornaram-se esparsos e a situação de Debbie ficou incerta nos dias seguintes, pois ela seguia para oeste-noroeste e, posteriormente, para norte. Não foi até que um avião comercial interceptou a tempestade em 10 de setembro que sua localização era certa. No dia seguinte, Debbie se intensificou e atingiu seu pico de intensidade como uma categoria forte 1 furacão com ventos máximos sustentados de . O furacão diminuiu gradativamente seu movimento de avanço e enfraqueceu. Em 13 de setembro, o movimento de Debbie foi influenciado pelos ventos de oeste, fazendo com que o sistema acelere de leste a nordeste. A tempestade mudou para um ciclone extratropical no final de 14 de setembro cerca de  oeste-sudoeste da Horta, Açores.

Os remanescentes de Debbie logo passaram a leste-nordeste ao longo dos Açores e depois curvaram-se para nordeste. O sistema se aprofundou ligeiramente à medida que se aproximava das Ilhas Britânicas, contornando a costa da Irlanda Ocidental em 16 de setembro. Na Irlanda, Debbie trouxe ventos recordes para grande parte da ilha, com uma rajada de pico de  medido perto da costa.  Ocorreram danos e interrupções generalizadas do vento, derrubando dezenas de milhares de árvores e linhas de energia.   Incontáveis estruturas sofreram vários graus de danos, com muitos edifícios menores destruídos. A agricultura sofreu grandes perdas nas safras de cevada, milho e trigo.  Em toda a Irlanda, Debbie matou 18 pessoas, sendo 12 na Irlanda e seis na Irlanda do Norte.  Causou US$ 40-50 milhões em danos na República e pelo menos £ 1,5 milhões (US$ 4 milhões) na Irlanda do Norte.  A tempestade também golpeado partes da Grã-Bretanha, com ventos superiores a .

Furacão Esther

Em 10 de setembro, o satélite de observação infravermelho da televisão (TIROS) III observou uma área de mau tempo bem a sudoeste das ilhas de Cabo Verde. Mais tarde naquele dia, uma depressão tropical desenvolveu-se cerca de  oeste-sudoeste do extremo sul das Ilhas de Cabo Verde. Movendo-se para noroeste, a depressão se fortaleceu na tempestade tropical Esther em 11 de setembro, antes de atingir a intensidade do furacão no dia seguinte. No início de 13 de setembro, Esther fez uma curva para o oeste e se aprofundou em um grande furacão. A tempestade permaneceu uma furacão categoria 3 por cerca de quatro dias e mudou gradualmente na direção oeste-noroeste. Esther fortalecida em uma furacão categoria 4 em 16 de setembro e atingiu o pico como uma furacão categoria 5 no dia seguinte com ventos sustentados de .

A tempestade curvou-se norte-nordeste em 19 de setembro, enquanto no mar da Carolina do Norte. Esther começou a enfraquecer ao se aproximar da Nova Inglaterra e caiu para a categoria 2 intensidade no início de 21 de setembro..A tempestade virou para o leste no dia seguinte e gradualmente enfraqueceu para uma tempestade tropical. Em seguida, executou um grande ciclo ciclônico, até fazer uma curva para o norte em 25 de setembro. No dia seguinte, Esther fez dois landfalls em Massachusetts, primeiro na Ilha Muskeget e depois perto de South Yarmouth com ventos de . A tempestade então emergiu sobre o Golfo do Maine e atingiu Brunswick, Maine, por volta das 11:00 UTC em 26 de setembro com ventos de . Esther enfraqueceu para uma depressão tropical no final de 26 de setembro antes de enfraquecer para uma depressão tropical e se tornar extratropical no sudeste de Quebec. Os remanescentes persistiram por cerca de 12 horas, antes de se dissipar no início de 27 de setembro. Entre a Carolina do Norte e Nova Jersey, os efeitos foram limitados principalmente a ventos fortes e pequena erosão da praia e inundações costeiras devido à tempestade. Em Nova York, ventos fortes levaram a graves perdas de safra e mais de 300.000 quedas de energia. As marés altas causaram inundações costeiras e danificaram vários barcos de recreio. Impacto semelhante foi relatado em Massachusetts. Além disso, algumas áreas observadas com mais de  de chuva, inundações porões, estradas baixas e passagens subterrâneas. No geral, o dano foi mínimo, totalizando cerca de US$ 6 milhão. Também houve sete mortes relatadas quando uma aeronave P5M da Marinha dos Estados Unidos caiu a cerca de  ao norte das Bermudas.

Tempestade tropical Seis

Imagens de TIROS III indicaram um vórtice a leste das Bahamas entre 9 de setembro e 12 de setembro. Uma depressão tropical formou-se às 12:00 UTC em 12 de setembro perto de Great Harbor Cay nas Bahamas, depois que TIROS revelou uma circulação de superfície. A depressão seguiu para o norte e se intensificou em uma tempestade tropical enquanto estava localizada na costa da Carolina do Norte. Por volta das 12:00 UTC 14 de setembro, atingiu o estado perto de Topsail Beach, Carolina do Norte, com ventos de . A tempestade se curvou para nordeste e se intensificou, apesar de permanecer principalmente sobre a terra, atingindo perto da ponta sul da Península de Delmarva cerca de nove horas depois com ventos de . Depois de reemergir no Atlântico no final de 14 de setembro, o ciclone atingiu a costa perto de Islip, em Nova York, com ventos de pico de  por volta das 06:00 UTC em 15 de setembro, seguido por outro landfall perto de Guilford, Connecticut, cerca de uma hora depois com a mesma intensidade. O ciclone se tornou extratropical no sul do Maine por volta das 12:00 UTC e rapidamente se dissipou.

O impacto da tempestade foi geralmente mínimo. Em Savannah, Geórgia, a tempestade produziu um tornado F2 que explodiu o telhado de um prédio de uma madeireira. Na Carolina do Norte,  de precipitação caiu em Williamston.  Ventos fortes açoitaram Rhode Island, com ventos de até  em Point Judith. Cerca de 29.000 casas ficaram sem eletricidade, enquanto 1.200 serviço telefônico perdido. Centenas de pequenas embarcações e algumas balsas e barcaças foram inundadas ou afundaram. Rajadas de vento com força de furacão em Massachusetts derrubaram árvores, fios elétricos e antenas de TV. Algumas estradas na parte sudeste do estado foram bloqueadas por árvores caídas. Impacto semelhante foi relatado no Maine, onde um tornado / tromba d'água F2 rastreou  de Beals através de Roque Bluffs antes de se dissipar em Dog Town, a leste de East Machias. As linhas de energia foram consideravelmente danificadas e várias árvores foram derrubadas, incluindo dois incidentes em que árvores caíram e casas danificadas. O tornado causou um ferimento quando um homem foi atingido por uma prancha de madeira voadora.

Furacão Frances

Uma onda tropical que se move para o oeste se organizou na Tempestade Tropical Frances em 30 de setembro, a leste do norte das Pequenas Antilhas. Seis horas depois, a depressão se intensificou na tempestade tropical Frances. Seguindo para o oeste, ele cruzou as ilhas de Sotavento e entrou no Mar do Caribe em 1 de outubro. Depois disso, a falta de divergência em níveis elevados impediu um fortalecimento significativo por alguns dias. Enquanto estiver situado ao sul de Porto Rico em 2 de outubro, Frances curvou-se para noroeste. A tempestade trouxe fortes chuvas para Porto Rico, com pico de  no bairro Indiera Baja de Maricao.  Ocorreram danos consideráveis às estradas e pontes. No entanto, devido à rápida evacuação de residentes pela Defesa Civil e pela Cruz Vermelha americana, nenhuma morte foi relatada.

Seguindo para o noroeste, Frances atingiu a costa perto de Punta Cana, na República Dominicana, no início de 3 de outubro com ventos de . Nenhum impacto foi relatado na ilha. Mais tarde em 3 de outubro, Frances emergiu no Oceano Atlântico, a sudeste das Ilhas Turks e Caicos. A partir daí, a tempestade acelerou um pouco e voltou a se intensificar, atingindo o status de furacão em 4 de outubro. Por volta dessa época, ele curvou-se para o nordeste e se aprofundou ainda mais. No início de 7 de outubro, Frances atingiu seu pico de intensidade com ventos de  e uma pressão barométrica mínima de . A tempestade passou pelas Bermudas por volta dessa época, onde caiu  de precipitação.  Mais tarde em 7 de outubro, Frances fez uma nova curva para o norte. No início do dia seguinte, a tempestade tornou-se extratropical ao se aproximar do Golfo do Maine. Os remanescentes se curvaram na direção leste-nordeste e atingiram a Nova Escócia, antes de se dissiparem no início de 10 de outubro.

Tempestade tropical Gerda

Uma onda tropical em direção ao oeste atingiu o Caribe central em meados de outubro. A onda cruzou a Jamaica, causando inundações que danificaram estradas e forçaram muitos a evacuar suas casas no oeste de Kingston. Cinco mortes foram relatadas na Jamaica. No início de 17 de outubro, a onda desenvolveu-se em uma depressão tropical a sudoeste de Cabo Cruz, Cuba. Continuou para o norte e fez outro landfall perto de Santa Cruz del Sur várias horas depois. A depressão também trouxe fortes chuvas para o leste de Cuba, que resultou em sete mortes. Depois de atingir Cuba, a depressão emergiu no Atlântico no início de 18 de outubro quando se intensificou na tempestade tropical Gerda.

Movendo-se pelas Bahamas no final de 18 de outubro, Gerda acelerou para o norte-nordeste. A tempestade curvou-se para nordeste em 20 de outubro, enquanto atinge o pico com ventos de . No entanto, uma Texas Tower offshore de Massachusetts observou ventos com força de furacão. Às 00:00 UTC em 20 de outubro, Gerda fez a transição para um ciclone extratropical enquanto estava situada a cerca de  sudeste de Nantucket, Massachusetts. danos da tempestade na Nova Inglaterra foram "quase iguais aos de um inverno típico do nordeste". Os remanescentes de Gerda moveram-se para nordeste e depois para leste, antes de se dissiparem entre a Terra Nova e os Açores no final de 22 de outubro.

Furacão Hattie

No final de outubro, uma área de baixa pressão persistiu no Mar do Caribe ocidental por vários dias. Por volta das 00:00 UTC em 26 de outubro, uma depressão tropical desenvolveu cerca de  nordeste de Colón, Panamá. Aproximadamente 12 horas depois, a depressão intensificou-se na tempestade tropical Hattie. Movendo-se em direção ao norte e norte-nordeste, a tempestade rapidamente ganhou o status de furacão no início de 28 de outubro e atingiu grande intensidade de furacão naquele mesmo dia. Hattie virou para o oeste a leste da Jamaica e se tornou um furacão de categoria 5 com ventos máximos sustentados de  em 31 de outubro. A tempestade então enfraqueceu para um furacão de categoria 4 antes do landfall ao sul da cidade de Belize, Honduras Britânica, com ventos de . Continuando a sudoeste, a tempestade enfraqueceu rapidamente no terreno montanhoso da América Central, dissipando-se em 1 de novembro. Pensou-se originalmente que os remanescentes podem ter contribuído para o desenvolvimento da tempestade tropical Simone no oceano Pacífico oriental, mas uma reanálise de 2019 concluiu que os remanescentes de Hattie se tornaram um giro centro-americano.

Hattie afetou primeiro as regiões do sudoeste do Caribe, produzindo ventos com a força de um furacão e causando uma morte na Ilha de San Andrés. A previsão inicial era de continuar para o norte e atacar Cuba, o que gerou evacuações. Pequenos efeitos foram relatados quando Hattie se voltou para o oeste, embora as chuvas tenham atingido  em Grand Cayman. O pior dano foi no país de Belize. A antiga capital, Belize City, foi inundada por uma forte tempestade e ondas altas e afetada por fortes ventos. O governador do território estimou que 70% dos prédios da cidade foram danificados, sobrando mais de 10.000 pessoas desabrigadas. Os danos foram graves o suficiente para levar o governo a se mudar para uma nova cidade, Belmopan. No território, Hattie deixou cerca de US$ 60 milhões em danos e causou 307 mortes. O governo estimou que Hattie foi mais prejudicial do que um furacão em 1931 que matou 2.000 pessoas; o pedágio mais baixo para Hattie foi devido ao aviso prévio. Em outras partes da América Central, o furacão matou 11 pessoas na Guatemala e uma em Honduras.

Furacão Jenny

Uma depressão superficial de baixa pressão se desenvolveu no leste do Mar do Caribe em 30 de outubro. O vale se dividiu, com a porção norte gerando uma depressão tropical perto de Antigua às 00:00 UTC em 2 de novembro. O precursor de Jenny trouxe chuvas leves para Porto Rico, com pico de  em Río Blanco, Naguabo. Movendo-se para nordeste à frente de uma depressão de nível superior, a depressão permaneceu fraca por mais de três dias. Em 3 de novembro, o sistema se curvou para o leste, antes de virar brevemente para sudeste em 4 de novembro A depressão seguiu em um caminho circular durante os próximos 24 horas, movendo-se para nordeste, norte-noroeste e, em seguida, oeste-norte. Finalmente, o sistema se fortaleceu com a tempestade tropical Jenny no início de 5 de novembro.

Jenny se intensificou ainda mais e atingiu o status de furacão às 12:00 UTC em 6 de novembro Mais tarde naquele dia, o Departamento de Meteorologia dos Estados Unidos deu início a avisos e descreveu Jenny como tendo "características de muitas tempestades na região subtropical no final da temporada de furacões". Por volta das 18:00 UTC em 6 de novembro, Jenny atingiu seu pico de intensidade com ventos sustentados máximos de  e uma pressão barométrica mínima de . Depois disso, a tempestade desacelerou brevemente e enfraqueceu, caindo para intensidade de tempestade tropical por volta do meio-dia de 7 de novembro Jenny fez uma curva para o nordeste e continuou a enfraquecer, fazendo a transição para um ciclone extratropical no final de 10 de novembro cerca de  leste de Cape Race, Newfoundland. Os remanescentes extratropicais continuaram a mover-se para o nordeste e enfraqueceram antes de serem absorvidos por um ciclone extratropical maior no dia seguinte.

Tempestade tropical Inga

No início de 4 de novembro, o SS Navigator encontrou um sistema climático no Golfo do México que produziu ventos de noroeste de . Dados de aeronaves de reconhecimento indicaram que a tempestade tropical Inga se desenvolveu às 00:00 UTC em 4 de novembro, enquanto localizado a cerca de  nordeste de Veracruz. Um forte sistema de alta pressão e uma frente fria entrando no Golfo do México pelo Texas fizeram com que a tempestade se movesse para o sul e depois para o sudeste. Inga lentamente se fortaleceu e atingiu o pico aos  tempestade tropical no início de 7 de novembro Depois disso, a tempestade ficou quase estacionária e começou a enfraquecer. Por volta das 12:00 UTC em 8 de novembro, Inga dissipou-se na Baía de Campeche, porque as aeronaves de reconhecimento não encontraram circulação fechada.

Tempestade tropical Doze

Uma frente estacionária no Oceano Atlântico central levou ao desenvolvimento de uma área de baixa pressão em 16 de novembro, a nordeste das Pequenas Antilhas. Um dia depois, estima-se que tenha ocorrido uma depressão tropical, embora devido ao grande tamanho do sistema, fosse possível que fosse um ciclone subtropical. A depressão moveu-se para o nordeste e lentamente se intensificou, com base em observações de navios próximos. Em 19 de novembro, a depressão tornou-se uma tempestade tropical. A tempestade se intensificou para atingir o pico de ventos de  em 20 de novembro Naquela época, uma frente fria estava se aproximando da tempestade, fazendo com que a tempestade se transformasse em um ciclone extratropical em 21 de novembro; mais tarde naquele dia, a frente absorveu a antiga tempestade tropical.

Outras tempestades
Um relatório do México indica que uma depressão tropical se formou na costa oeste de Tabasco e Coatzacoalcos. A depressão impactou significativamente as porções do norte de Veracruz com fortes chuvas em 30 de junho. No entanto, a melhor trilha do furacão no Atlântico não relaciona esse sistema como uma depressão tropical.

Nomes de tempestade

Os nomes a seguir foram usados para tempestades nomeadas (tempestades tropicais e furacões) que se formaram no Atlântico Norte em 1961. As tempestades foram chamadas de Frances, Hattie, Inga e Jenny pela primeira vez em 1961. Os nomes Carla e Hattie foram posteriormente aposentados. Os nomes que não foram atribuídos são marcados em .

Efeitos sazonais
A tabela a seguir lista todas as tempestades que se formaram na temporada de furacões no oceano Atlântico de 1961. Inclui sua duração, nomes, ocorrência (s) (entre parênteses), danos e totais de mortes. As mortes entre parênteses são adicionais e indiretas (um exemplo de morte indireta seria um acidente de trânsito), mas ainda estavam relacionadas a essa tempestade. Danos e mortes incluem totais enquanto a tempestade era extratropical, uma onda ou uma baixa, e todos os números de danos são em 1961 USD.

Ver também
 Temporada de furacões no Pacífico de 1961
 Temporada de tufões no Pacífico de 1961
 Temporada de ciclones no Índico Norte de 1961
 Temporada de furacões no Atlântico

Notas

Ligações externas
 Monthly Weather Review

1961

Temporada de furacões no oceano Atlântico de 1961


كريستوف ديغويرفيلي  (27 يونيو 1970 في هوت دو سان) لاعب كرة قدم فرنسي معتزل كان يجيد اللعب في خط الدفاع .

بدأ ديغويرفيلي مسيرته الرياضية في نادي سانت إتيان سنة 1987 ثم انتقل إلى نادي ليون سنة 1995 ثم انتقل إلى نادي باستيا سنة 1997 ثم عاد إلى نادي سانت إتيان سنة 2002 واعتزل نهائيا لعب كرة القدم سنة 2003 .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو الدوري الفرنسي الدرجة الثانية
لاعبو باستيا
لاعبو سانت إتيان
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو أولمبيك ليون
مواليد 1970
رياضيون من هوت دو سين
لاعبو كرة قدم من أوت دو سين

كريستوف ديغويرفيلي


Monte Graham es una montaña en el sureste de Arizona en los Estados Unidos, en el Bosque Nacional de Coronado. Es la montaña más alta de la sierra de los Pinaleños. Ya que la población local suele utilizar el nombre "Monte Graham" para referirse a todas las montañas Pinaleño, al pico mismo se refiere con frecuencia como "Pico Alto". La montaña llega a  de altura, siendo el punto más alto en el condado Graham.

Las cumbres de Monte Graham son cabeceras de numerosos arroyos permanentes que atraviesan por cinco zonas botánicas principales. Situado entre el sur de las Montañas Rocosas y la Sierra Madre Occidental de México, y biológicamente aislado durante miles de años, las elevaciones más altas han proporcionado refugio para las poblaciones relictas de plantas y animales con estrategias de adaptación que tienen sus raíces en las condiciones ambientales de la era de hielo del Pleistoceno. De particular interés son rodales de las coníferas más viejas en el suroeste de EE.UU. y hábitats de especies amenazadas y en peligro de extinción, especialmente el ardilla roja de Monte Graham.

Situado cerca del límite norte de las tierras de los Chiricahuas y los márgenes sur del territorio de los Coyoteros, la montaña es una de las cuatro montañas más sagradas para los coyoteros y se considera sagrado para todos los pueblos nativos de la región. Dado que la determinación hecha por el encargado del Registro en el año 2002, Dził Nchaa Si An, como se le conoce en el lenguaje apache occidental, se ubica como el mayor y más amplio (~ 330,000 acres) de propiedad que aparecen en o formalmente elegible para el Registro Nacional de Lugares Históricos.

En 1993, se fundó el monasterio ortodoxo de San Paisio en la base de la montaña.

En 2009, el monte Graham se convirtió en el único lugar del mundo con cinco especies de truchas que viven en la montaña.

Observatorio de Monte Graham

En Monte Graham dispone de algunos de los cielos más limpios del mundo y por eso se ha instalado en él el Observatorio Internacional de Monte Graham, donde varias organizaciones religiosas como el Vaticano han creado grandes telescopios, el Telescopio Alice P. Lennon y su Instalación de Astrofísica Thomas J. Bannan, conocidos en conjunto como el Telescopio de Tecnología Avanzada del Vaticano, es un telescopio gregoriano que observa en el óptico e infrarrojo situado en el Monte Graham en el sureste de Arizona (Estados Unidos). Con 1,83 m (6 pies 0 pulgadas) de ancho, el telescopio logró su primera luz en 1993. en algunos observatorios independientes autorizados por una rara excepción congresional en tiempo de paz de las leyes medioambientales de EE.UU.

El Congreso de Estados Unidos autorizó la construcción de observatorios en la montaña en 1988, pero ha habido protestas de las cuatro tribus federalmente reconocidas de la Nación Apache Occidental y grupos de nativos americanos, que consideran que el sitio es sagrado. Los grupos ecologistas, entre ellos el Sierra Club, también se oponen al Observatorio Internacional de Monte Graham porque las elevaciones más altas son el último hábitat para la Ardilla Roja de Monte Graham.

Véase también
Telescopio Submilimétrico Heinrich Hertz
Gran Telescopio Binocular
Montañas de América del Norte
Montañas de los Estados Unidos
Telescopio de Tecnología Avanzada del Vaticano

Referencias

Enlaces externos (en inglés)
  PeakBagger.com: Monte Graham
  summitpost.org: Monte Graham
página de inicio del Observatorio Internacional Monte Graham
otro sitio del Observatorio Internacional de Monte Graham
Coalición para Monte Graham un grupo de oposición
Monasterio Ortodoxo de San Paisio

Montañas de Arizona

Condado de Graham (Arizona)

Tresmiles de Estados Unidos
Picos ultraprominentes de Estados Unidos
Montañas sagradas de Estados Unidos

Monte Graham


An Cryptarrhena lunata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Robert Brown. An Cryptarrhena lunata in nahilalakip ha genus nga Cryptarrhena, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Image gallery

Cryptarrhena

Cryptarrhena lunata


An Flagellaria neocaledonica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Flagellaria neocaledonica in nahilalakip ha genus nga Flagellaria, ngan familia nga Flagellariaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Flagellaria

Flagellaria neocaledonica


Ved havet er en dokumentarfilm fra 2011 instrueret af Sine Skibsholt.

Handling
Langt oppe i Jammerbugten ligger den lille fiskerby Thorup Strand. Det er det sidste sted tilbage i Danmark, hvor en ellers uddød livsform stadig eksisterer. Hvor alle kender alle, og hvor fiskeriet stadig går i arv fra far til søn. Sådan som det altid har gjort. Det er et hårdt og barsk liv. De unge drager ud på havet og de ældre fiskere venter på land, i håbet om den store fangst. Her er der mange myter om havet, historier om livet og ikke mindst en ældgammel kamp mod naturen.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2011

Ved havet


Legato, italyanca bir sözcüktür, "bağlı" anlamına gelir. Ardışık notaları, aralarında hiçbir kopukluk olmaksızın bağlı çalmaya denir.Legato bir çalım tekniğidir

Solfej

Legato, bir müzik cümlesini icra biçimidir.

Çalış teknikleri

Legato bir teknik değil, ardışık notaları çalgısına göre icra etme biçimidir. Burada amaç notaları devam eden tek bir hareket halinde çalmaktır. Legato sırasında, nefesli saz çalanlar ve şarkıcılar parça arasında nefes alıp vermekten kaçınmalıdırlar, yaylı saz çalanlar ise tek bir yay hareketiyle ile çalmalıdırlar.

Gitar
Legato, gitar dünyasında tapping (sağ elle perdelere basma) tekniğine yakındır. Sadece sol elle (perde üzerindeki el) notaları bağlı çalmaya dayanır. Hammer-on ve pull-off tekniklerini baz olarak alır. Slide (kaydırma), vibrato ve bend tekniklerini kullanarak solist gitaristler tek el kullanarak daha hızlı çalabilmektedirler. Notaların bir veya birkaç tel üzerinde çalınmasına göre legato etkisini pekiştirmek ve ambiansı zenginleştirmek için notalar gidişata göre ses çıkarmaya bırakılır (örn. arpej sırasında).

Legato, elektronik ya da elektroakustik gitarla çalınan  hemen tüm modern müzik türlerinde kullanılır. Ancak yoğun ve uzun kullanımı metal müzikte yaygındır.

Müzik terimleri

Legato (müzik)


Grýla kallar á börnin sín er gamalt íslenskt þjóðkvæði, nánar tiltekið Grýlukvæði, til í fjölmörgum gerðum, um Grýlu og börn hennar.

 Grýla kallar á börnin sín.
 Þegar hún fer að sjóða
 til jóla.
 Komið þið hingað öll til mín,
 Leppur, Skreppur,
 og Leiðindaskjóða.
 Völustallur og Bóla,
 og Sighvatur og Sóla.

Grýla kallar á börnin sín


Klaus Jensen ist der Name folgender Personen:
* Klaus Jensen (Politiker, 1952) (* 1952), deutscher Politiker (SPD), Oberbürgermeister der Stadt Trier
 Klaus Jensen (Politiker, 1958) (* 1958), deutscher Politiker (CDU), Abgeordneter im Landtag von Schleswig-Holstein

Siehe auch:
 Claus Jensen

Klaus Jensen


Historische Denkmale: Rolandsäulen ist der Titel einer kleinen Briefmarkenserie, die in den Jahren 1987 und 1989 von der Deutschen Post der DDR ausgegeben wurde. In dieser Serie wurden Rolandsäulen in der DDR dargestellt.

Die in der Schriftart Fraktur gehaltenen Beschreibungen der Michel-Nummern 3285 und 3286 haben einen Fehler in der Ausführung: Es wurde das "lange s" und das "runde s" verwechselt.

Liste der Ausgaben und Motive

Einzelnachweise

Literatur
 Michel-Katalog Deutschland 1999/2000, Schwaneberger Verlag, 1999, ISBN 3-87858-028-2
Peter Tichatzky: Bunte DDR-Briefmarkenwelt. Durch die Lupe betrachtet. Eulenspiegel Verlag, Berlin 2011, ISBN 978-3-359-02297-8

Liste (Philatelie)
Briefmarkenserie der Deutschen Post (DDR)
!

Historische Denkmale: Rolandsäulen


•මහජන සම්බන්දතා නිර්වචන

 බ්‍රිතාන්‍ය මහජන සම්බන්දතා ආයතනයේ නිර්වචනය
    "මහජන සම්බන්දතා යනු,කිසියම් සංවිධානයක් හා එයට අදාළ ජනතාව අතර අනෝන්‍ය අවබෝධය ස්ථාපිත කර පවත්වගෙන යාම සඳහා සිතා මතා සැළසුම් සහගතව, ඉවසීමෙන් යුතුව දරනු ලබන ප්‍රයන්තයකි"

 ඉන්දියානු මහජන සම්බන්දතා ආයතනයේ නිර්වචනය
    "මහජන සම්බන්දතාව යනු,යම් සංවිධානයක් හා එයට ඇදාළ මහජනයා අතර අනෝන්‍ය අවබෝධය හා කීර්ති නාමය ගොඩ නැංවීම හා පවත්වගෙන යාම සඳහා ගනු ලබන සැළසුම් සහගත හා කල් පවත්නා සියලු ප්‍රයන්තයන් ය"

•මහජනයා අර්ථගැන්වීම
          මහජනයා යනු කවුද? මහජනයා යනුවෙන් හදුන්වනු ලබන්නේ කිසියම් සමාජයක රටක ජීවත් වන පොදු ජනතාවයි. නමුත් මහජන සම්බන්දතා කාර්යේදී රටේම ජීවත් වන පොදු පිරිස 'මහජනයා' වශයෙන් නොසැළකේ. එහිදී සංවිධානයක් හෝ ආයතනයක් නියෝජනය කරන පිරිසක් පමණක් අයත් වේ.
 °නිදසුන්- කිසියම් බැංකුවක මහජනයා යන්න එහි සාමාජිකයින් සියලු දෙනාම නියෝජනය වේ.එනම් පාරිභෝගික ජනතාව, සේවක සේවිකාවන්, නිළධාරීන් යනාදී සියල්ල අයත් වේ.

  මෙම මහජනයාට වෙනර්හ් සංවිධානයක ද සාමාජිකයෙකු විය හැකියි.
උදා: සිරිපාල පාසල් සංවර්ධන සමිතියේ සාමාජිකයෙකු මෙන්ම ගමේ එක්සත් බෞද්ධ සංගමයේ ලේකම්වරයා ද වෙයි.
තවත් අරුතකින් ගත් කල්හි එක් එක් සංවිධානයෙන් සංවිධානයට ඒවායෙහි සංයුතිය, ක්‍රියාකාරකම්, නියෝජනය, පිරිස වෙනස් විය හැකිය.

 •මහජන සම්බන්දතා හැදින්වීම

සමාජයේ කිසිදු පුද්ගලයෙකුට තනි තනිව ජීවත් වීමට හැකියාවක් නැත. අනෝන්‍ය වශයෙන් බැඳීම් අනූව කටයුතු කල යුතුය. සමාජයේ පුද්ගලයක් අතර සිඳුවන බැඳීම විවිධාකාරය. එම බඳීම් පවත්වගෙන යනු ලබන්නේ සන්නිවේදනය හරහායි. මහජන සම්බන්දතාව යනුවෙන් හදුන්වනු ලබන්නේ ත් මෙම සමස්ථ ක්‍රියාවලිය යි. සමාජය තුළ කෙරෙන විවිධ සමාජ කාර්‍යයන් වලදී ද ඒවා සාර්ථක කරගැනීම සදහා මහජන සම්බන්දතාවක් අවශ්‍ය බව ඕනෑම අයෙක් අත්දැකීමෙන් දන්නා කරුණකි. ඒ නිසා ඔවුහු සම්ප්‍රදායික සමාජයේදි පවා මහජන සම්බන්දතා ක්‍රම සමාජ           අවශ්‍යතා ඉටු කර ගැනීම සදහා යොදා ගෙන ඇත. ලාංකේය සමාජ ක්‍රමය අධ්‍යනය කිරීමෙන් පෙනීයන්නෙ, එම මහජන සම්බන්දතා ක්‍රම නගරිකව, ග්‍රාමීයව, ප්‍රදේශ වශයෙන්, ආගම් වශයෙන්, ජාතීන් වශයෙන්, ස්ත්‍රී පුරුෂ සබදතා මත විවිධ වෙනස්කම් සහිතව භාවිතා කර ඇති බවයි.

Sanduni nisansala

මහජන සම්බන්දතා


Frisland kan betyde:
 Frisland – område i Nordvesteuropa, der ligger ud mod Vesterhavet, og som bebos af folk, der taler (eller har talt) frisisk
 Frisland (Nederlandene) – provins i Holland
 Frisland (fantomø) – ikke-eksisterende fantomø i havområdet syd for Island, som var indtegnet på kort i 1500- og 1600-tallet.

Se også
 De Frisiske Øer (flertydig) eller Vadehavsøerne.

Frisland (flertydig)


Ceramanus, rod jetrenjarki iz porodice Lepidoziaceae, dio potporodice Lepidozioideae. Postoji nekoliko priznatih vrsta u Australiji, Tasmaniji i Novom Zelandu

Vrste
 Ceramanus centipes (Lindenb. & Gottsche) E.D.Cooper
 Ceramanus clatritexta (Steph.) E.D.Cooper
 Ceramanus elegans (Colenso) E.D.Cooper
 Ceramanus grossiseta (Steph.) E.D.Cooper
 Ceramanus perfragilis (J.J.Engel & G.L.Merr.) E.D.Cooper
 Ceramanus pruinosa (Herzog) E.D.Cooper
 Ceramanus tuberifera (J.J.Engel & R.M.Schust.) E.D.Cooper

Izvori

Lepidoziaceae

Ceramanus


Takuma Sugano (født 5. april 1980) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder JEF United Ichihara, Ventforet Kofu og Shonan Bellmare.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Takuma Sugano


Județul Teleorman a fost o unitate administrativă de ordinul întâi din Vechiul Regat al României (existent în perioada antebelică). Județul se afla în regiunea istorică Muntenia, iar reședința era orașul Turnu Măgurele.

Așezare și limite

Județul Teleorman era un județ de frontieră. Se învecina cu Bulgaria (până în 1908 Imperiul Otoman) și cu județele românești Argeș, Vlașca, Romanați și Olt. Denumirea județului venea de la râul Teleorman care traversa partea de est a județului și o mică parte din nord-estul acestuia.

Istoric
În anul 1864, domnitorul Alexandru Ioan Cuza dă prima lege de organizare administrativ-teritorială modernă a teritoriului României. Legea prevedea împărțirea țării în 33 de județe, având ca subdiviziuni plășile și comunele (urbane și rurale). Județele și comunele erau investite cu personalitate juridică și cu organe deliberative și executive: consiliul județean și prefectul (acesta din urmă ca reprezentant al guvernului în teritoriu), respectiv consiliul comunal
și primarul (în calitate de reprezentant al guvernului în teritoriu). Plășile erau simple subdiviziuni ale județelor, fără personalitate juridică, conduse de subprefecți, cu atribuții de supraveghere și control asupra autorităților comunale.

Județul antebelic Teleorman era împărțit în 3 plăși: Târgului cu reședința Roșiori, Teleormanului cu reședința Balaci, și Călmățuiul-Marginea (formată în 1882 prin unirea plășilor Călmățuiul cu reședința Râioasa și, mai apoi Turnu Măgurele și Marginea cu reședința Brânceni și, mai apoi Alexandria). Județul avea 4 comune urbane, 127 comune rurale. Comunele urbane ale județului erau Turnu Măgurele, Roșiori de Vede, Zimnicea și Alexandria. Între 1417–1829 cât timp Turnu Măgurele a făcut parte din raiaua Turnu (Kaza Kule) a Imperiului Otoman, reședința județului a fost Roșiori de Vede. Înte 1837-1839 reședința a fost Zimnicea, iar din 1839 Turnu Măgurele.

Înainte de despădurirea județului se găsea foarte multă scumpie, de aici aprovizionându-se tăbăcarii din București și din alte zone ale țării cu arbustul de care aveau nevoie.

Județul antebelic Teleorman era unul dintre județele cele mai renumite pentru producția agricolă, cultura cerealelor fiind cea mai importantă din județ. În 1892 a fost al doilea județ al României, după județul Dolj, după întinderea suprafeței cultivate cu grâu, reprezentând 9,35% din totalul semănăturilor de grâu din țară. În raport cu suprafața județului, 48,29% din teritoriul Teleormanului a fost semănat cu grâu, producția acestui județ reprezentând 11,77% din producția României.

Țărăncile din Neaga (Socetu), Gumești, Piatra, Mândra și alte localități produceau țesături și alesături de tot felul, de o artă vrednică de admirat.

Turnu Măgurele era cel mai însemnat port după Giurgiu și servea până în 1875 ca singura piață de desfacere pentru produsele agricole din județele Teleorman, Olt, Argeș și Muscel.

Se oragnizau bâlciuri la: Alexandria (fostul târg al Mavrodinului, de Rusalii; acesta fiind și cel mai însemnat), Roșiori (25 martie și 8 septembrie) și Turnu Măgurele (între 1-15 august). De asemenea se organizau târguri și în foarte multe comune rurale: Plasa Călmățuiul: Crângeni (9 martie, de Florii, 20 iulie și 8 septembrie), Uda-Clocociov (29 iunie, 15 august); Plasa Marginea: Conțești (25 martie și 26 octombrie), Piatra (Duminca Tomii și 29 iunie); Plasa Târgului: Mavrodin (Rusalii și 20 iulie), Peretul (de Înălțare), Orbeasca (29 iunie); Plasa Teleormanului (unde erau cele mai multe): Urlueni (27 iulie, 15 august, 8 septembrie), Miroși (23 aprilie, 14 octombrie), Balaci (29 iulie), Dobrotești (24 iunie), Gumești Siliștea (8 mai, 6 august), Ciolănești din Deal (Duminica Mare, 14 septembrie), Tătărăști de Sus (20 iulie) și Tecuci (9 martie, Duminica Mare, 27 iulie).

Marca
Marca (stema) județului era reprezentă de 3 oi, semn că în acest județ s-au crescut și se cresc mule oi.

Referințe

Bibliografie
  Marele Dicționar Geografic al României, George Ioan Lahovary, 1902

Vezi și
 Lista județelor și a plășilor din România antebelică
 Județul Teleorman (interbelic)
 Județul Teleorman

Județe istorice ale României

Județul Teleorman (antebelic)


فيصل محمود أحمد مدوه، مواليد (1944-) فنان تشكيلي كويتي معاصر وكاتب صحفي ومحلل سياسي.

الموهبة المبكرة
ولد فيصل محمود مدوه في الرابع عشر من أبريل عام 1944 في مدينة الكويت ، وأتم تعليمه الثانوي في معهد كراينبروك في ديترويت - ميشيغان و أكمل تعليمه الجامعي وحصل على بكالوريس تخصص فنون من جامعة ميامي ، وبعد التخرج حصل على شهره واسعه في أواخر السبعينات نظراً للرسومات الشخصية التي قام بها لشخصيات سياسية عربية وعالمية باررزه مثل هارولد ويلسون رئيس وزراء بريطانيا السابق ، وفرنسوا ميتران رئيس فرنسا السابق ، والملك فاروق ، والملك عبد العزيز بن سعود ، والملك فهد بن عبد العزيز.

الطبيعة العربية
في فترة الثمانينات إهتم بنقل البيئة العربية من خلال لوحاته عبر الأسلوب الانطباعي متأثراً برواد الفن الانطباعي الذي تعمق في دراسة أعمالهما أكاديمياً، أمثال: ( كلود مونيه, غويا، إل غريكو , غوستاف كليمت ) بالرغم من صعوبة إنتاج لوحات مناظر طبيعية نظراً لمحدودية البيئة الصحراوية في الخليج إلا أنه شرع بدمج خياله الشخصي إلى الصورة الوقعية ليتسنى له حرية الخروج عن المألوف عوضاً عن الاكتفاء بتصوير الواقع.

منحوتات تاريخية
في العام 1991 بعد تحرير الكويت ، كلفه الأمير الراحل الشيخ جابر الأحمد الجابر الصباح شخصياً بتصميم هدايا نفيسة من المنحوتات المذهبة والمطعمة بالأحجار الكريمة لتقدم كرمز لامتنان الكويت دولة وشعباً لقيادات دول التحالف. أمثال: (جورج بوش الاب، مارغريت ثاتشر، الإمبراطور كوماتسو اكيتو امبراطور اليابان ، الملك فهد بن عبد العزيز)

التكعيبية وحضارات العالم
مع بدايات الألفية الحالية اتجه إلى المدرسة التكعيبيه كنتيجه لحالة النضج الفني التي وصل إليها و التي تحتم على الفنان دمج الفن بالفلسفة وتحليل المشهد لعناصره الأولية. في هذه المرحلة بدأ يستقي مواضيعه من بيئات العالم المختلفة، عوضاً عن الالتزام برسم المواضيع المستمده من بيئته الخليجية، ليس فقط لمحدوديه البيئة الخليجية التي أمدته بالإلهام لأكثر من عشرين عاماً, ولكن أيضا لإحساس فيصل أنه جزء من هذا العالم الكبير ومن الأنانية أن يخلد الفنان حضارة واحدة فقط. رسم مدوه عندها لوحات مستمده من حياة القبائل الأفريقية كما رسم راقصات الفلامنكو الأسبانيات ورسم رقصات من أميريكا اللاتينية ومن الشيشان.

الملامح المميزة لفنه
يهوى تسجيل اللحظة والحركة ، ولقبه هواة الفن بـ (ملك التفاؤل) لأنه يسعى دائماً لتصوير لحظات البهجة الخاطفه وانفعالات السعادة عوضًا عن السوداويه والدراما. للعزف والرقص والغناء عند الشعوب مساحة كبيرة في فنه وهو غالباً يقدم العنصر الرئيسي في لوحاته في لحظة عارمه من النشوة واإاندماج العميق. للمرأة بكل جوانب شخصيتها حضور في فنه فقد قدم الأمومة وقدم ربه البيت السعيدة والمرأة العاشقه والمرأة العاملة والملكة والخادمه والمخدومه بإبداع.

رأيه في الفن والفنانين
يقول فيصل مدوه: (الفنانين ليسوا بمرتبه رؤساء العالم، الفنانين أكثر تأثيراً)

وصلات خارجية

مراجع

أشخاص من مدينة الكويت
فنانون تشكيليون كويتيون
فنانون كويتيون
مواليد 1363 هـ
مواليد 1944

فيصل محمود مدوه


Maurits Anne Lieftinck (* 18. September 1904 in Amsterdam; † 13. April 1985 in Rhenen) war ein niederländischer Biologe und Zoologe. Zwischen 1947 und 1954 spielte er eine wichtige Rolle bei der Erforschung der Entomofauna von Niederländisch-Indien. Er galt als einer der einflussreichsten Zoologen Indonesiens.

Leben und Wirken
Maurits Anne Lieftinck wurde als Sohn von Gerard Lieftinck (1875–1957), Unternehmer und Leiter der Tabakfirma J.H. Lieftinck & Zoon und seiner Frau Elisabeth Esser (1878–1963) in Amsterdam geboren. Sein Bruder war der Paläograf und Publizist Gerard Isaac Lieftinck (1902–1994).

Seit seiner Jugend an Tieren, insbesondere an Insekten, interessiert, wurde Lieftinck im Alter von 14 Jahren von seinem Lehrer Jacobus Heimans am Amsterdams Lyceum dazu ermutigt, Libellen zu studieren. 1920 war er Mitbegründer der Nederlandse Jeugdbond voor Natuurstudie (Niederländische Jugendliga für Naturstudien) und zudem Mitglied der Nederlandse Entomologische Vereniging (Niederländische Entomologische Gesellschaft). Von 1923 bis 1929 studierte er Biologie an der Universität von Amsterdam. 1925 veröffentlichte er das Buch Odonata Neerlandica, das als erstes Standardwerk der niederländischen Libellenfauna gilt. 1929 bekam er eine Anstellung als Entomologe im Zoologischen Museum von Bogor in Niederländisch-Indien. Ab 1940 war er für einige Jahre Direktor des Museums. Lieftincks Arbeit wurde international anerkannt und am 26. November 1950 erhielt er dafür die Ehrendoktorwürde der Universität Basel. 1954 kehrte er in die Niederlande zurück und wurde dort Kurator am Rijksmuseum van Natuurlijke Historie. Von 1948 bis 1954 war er korrespondierendes Mitglied der Königlich Niederländischen Akademie der Wissenschaften.

Im Laufe seines Lebens veröffentlichte Lieftinck über 300 wissenschaftliche Artikel, in denen über 500 neu entdeckte Libellenarten und 22 neue Libellengenera aus Südostasien beschrieben sind. Auch auf dem Gebiet der Hautflügler (Hymenoptera) galt Lieftinck als Experte. In den letzten Jahren seines Lebens drehte er einige kurze Naturdokumentationen. 1969 ging er in den Ruhestand und wurde zum Offizier des Ordens von Oranien-Nassau ernannt.

Dedikationsnamen
Neben zahlreichen Arten sind nach Lieftinck die Gattungen Lieftinckana, Lieftinckia und Neolieftinckana benannt.

Literatur
L. B. Holthuis: 1820 – 1958 Rijksmuseum van Natuurlijke Historie C.h.j.m. Fransen, C. van Achterberg, P.j. van Helsdingen (Hrsg.) Nationaal Natuurhistorisch Museum 1995 (PDF online) (niederländisch)

Einzelnachweise

Entomologe
Kurator einer naturwissenschaftlichen Sammlung
Museumsleiter
Ehrendoktor der Universität Basel
Träger des Ordens von Oranien-Nassau (Offizier)
Mitglied der Königlich Niederländischen Akademie der Wissenschaften
Niederländer
Geboren 1904
Gestorben 1985
Mann

Maurits Anne Lieftinck


චාල්ස් ඩාවින් ප්‍රකාශ කරන අන්දමට විවිධ සත්ත්ව ප්‍රභේදයන් සහකරුවන් තෝරාගැනීම සදහා යොදාගත් ක්‍රමෝපායයන් ක්‍රමිකව වෙනස් විය. ඩාවින් අර්ථ දක්වන ආකාරයට සහකරුවෙකු තෝරාගැනීමේ දී බොහෝ විට එකම වර්ගයේ පිරිමි සතුන් ගැහැණු සතුන් අයිති කර ගැනීම සදහා සටන් කරයි. මෙහි දී ප්‍රථමයෙන් එකම වර්ගයේ පිරිමි සතුන් සහකාරියක් තෝරා ගැනීම සහ අවසානයේදි ගැහැණු සත්ත්වයා සහ පිරිමි සත්ත්වයා අතර ඇතිවන හැගිමෙනි ඝට්ඨනය ලෙස කොටස් වශයෙන් මෙය දැක්විය හැකිය. පිරිමි සත්වයෙකු තවත් පිරිමි සත්වයෙකු හා සටන් කිරිමට අං තට්ටුව වැනි අංග ලක්ෂණ හේතු කර ගනී. මෙවැනි අංග ලක්ෂණ ආයුධ හෙවත් Weapons ලෙස හදුන්වයි. සහකාරිය විසින් සහකරුවෙකු තෝරා ගැනීමේදී සැළකිලිමත් වන අංග ලක්ෂණ ආහාරණ  ලෙස හැදින්වේ. (Ornaments)

ලොව සිටින සමහර ක්ෂිරපායි  සහ කුරුළු විශේෂයන්හි ගැහැණු සතුන් පිරිමි සතුන්ගෙන් ඔවුන් නොදැනුවත්වම බීජ ලබා ගනී. වර්තමානයේ මෙවැනි ගැණු සතුන් පිළිබදව පරික්ෂණ පැවැත්විමට වැඩි වශයෙන් අවධානය යොමු  වි ඇත. මෙවැනි සත්ත්ව ප්‍රභේදයන්හි පිරිමි සතුන් බීජ ලබා දිමට තරග කරයි.

ගැහැණු සතුන් පිරිමි සතුන්ගේ පිහිටු වැනි බාහිර අලංකර ශරීර ලක්ෂණ අනුව තම සහකරු තෝරාගනී. පිරිමි සතුන්ගේ දේහලක්ෂණ වලට ආකර්ශනය විම Sexy Son Hypothesis  ලෙස හැදින්වෙන අතර පිරිමි සතුන්ගේ ඇති රෝග ප්‍රතිරෝධනය කරන හැකියාව වැනි ශරීර අභ්‍යන්තර ලක්ෂණ වලට ආකර්ශනය වීම Good genes hypothesis  ලෙස හැදින්වේ.

sv:Naturligt urval#Sexuellt urval

ලිංගික සහකරුවන් තෝරාගැනීම


19282 Zhangcunhao este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
19282 Zhangcunhao este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Xinglong în cadrul programului Beijing Schmidt CCD Asteroid Program. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,09 ua, o excentricitate de 0,17 și o înclinație de 0,2° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 19001-20000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1996
Centura de asteroizi

19282 Zhangcunhao


Agent (špijun), osoba koja po nalogu i na račun države (njezinih institucija), političkih i drugih organizacija ili pojedinaca, obavlja određene tajne poslove. Može biti diplomatski, konzularni, obavještajni, kontraobavještajni, vojni, policijski i dr. Takva klasifikacija je, uvjetno prihvaćena, manje-više, u većini zemalja. Obavještajna organizacija Hitlerovog Vrhovnog zapovjedništva (Abwehr) dijelila je, npr. svoje agente u deset skupina (glavni agent ili rezident, opći tip agenta, podagent, agent informator, agent pozadinske mreže, izviđač, osoba koje nesvjesno daje informacije, agent za vezu s pozadinskom mrežom). Japanci su u Drugom svjetskom ratu imali drugačiju podjelu, a i u drugim zemljama postojale su određene specifičnosti u tretmanu, funkcijama i klasifikaciji agenata. Diplomatski agent obavlja određene zadatke političke prirode, najčešće, između država (odnosno državnih institucija). Obavještajni i kontraobavještajni agent je osoba koja prikuplja podatke političke, ekonomske, vojne i druge prirode za račun obavještajnih centara ili organizacija, odnosno koje otkriva i sprečava takvu djelatnost. To radi za novac (novčanu nagradu) ili na dobrovoljnoj bazi, a često je vrbovan za takvu djelatnost pod pritiskom.

U literaturi se ta vrsta agenta naziva još uhoda, dostavljač, špijun, izvjestitelj, povjerenik, promatrač, tajni policajac, već prema tome s koje se strane gleda njihov rad i kakva je terminologija usvojena. Agent koji istovremeno radi za dvije zemlje naziva se dvojnik (dvostruki agent), a onaj koji potiče drugog na protuzakonitu djelatnost u namjeri da ga poslije toga prijavi ili da ga natjera da mu otkrije neke tajne, zove se provokator. Agent za vezu služi za održavanje veze između drugih vrsta (ili pojedinih) agenata s centrom ili višim obavještajnim institucijama.

Obavještajni agent
Obavještajni agenti javljaju se još u državama starog vijeka, jer je oduvijek postojala potreba da se sazna što protivnik ili potencijalni neprijatelj misli, radi i namjerava. Radi toga su obavještajne službe angažirale osobe različitih profesija (zanimanja), spola i uzrasta. Gotovo da nema državnika ili vojnog stratega koji se nije koristio uslugama i podacima agenata. Friedrich II. Veliki i Napoleon Bonaparte su ih izuzetno cijenili. Poznata je Friedrichova izreka o značaju agenata: "Gospodin maršal de Soubise (Charles de Rohan Soubise, francuski vojskovođa) dopušta da ga slijede sto kuhara, a ja radije da mi prethode sto špijuna." I Napoleon Bonaparte često je ukazivao svojim časnicima na važnost obavještajne službe i korist od agenata. Njegova misao da "ima ratova koji se mogu bolje riješiti špijunažom nego pješaštvom, konjaništvom i topništvom", iako prilično pojednostavljena, pokazuje koliki je značaj pridavao špijunima i obavještajnoj službi uopće.

Sprječavanje djelovanja agenata
Međutim, iako se njima svaka država i vojska koriste, sve su usporedo donosile i vrlo stroge zakone protiv osoba koja su radila za neprijatelja. Još u bavarskom Vojno-kaznenom zakoniku iz 1869. dana je definicija špijuna: Onaj koji, da bi pomogao neprijatelju, potajno nastoji da saznati stanje jedinica, logora, utvrđenja ili skladišta, jačinu, raspored, pokrete i manevre vojske, ili druge okolnosti koje se odnose na napad ili obranu.

Slične ili nešto dopunjene formulacije o tome tko se smatra agentom (špijunom, doušnikom i sl.) nailazimo i u vojno-kaznenom (i uopće kaznenom) zakonodavstvu drugih zemalja, uz istovremene sankcije protiv takvih osoba. O tome govori i 29. članak Haaške konvencije iz 1890. Špijunom se smatra osoba koje potajno ili pod lažnim izgovorom, u operacijskom području jedne zaraćene strane, prikuplja ili pokušava prikupiti podatke u namjeri da ih priopći protivničkoj strani. Vojne osobe u uniformi koje su prodrle u operacijsko područje protivničke vojske ne mogu se smatrati špijunima.

U SFRJ se špijunaža kvalificirala kao teško kazneno djelo. O njoj govori i Kazneni zakonik iz 1951. u kojem 105. članak kaže : Tko povjerljive vojne, ekonomske ili službene podatke ili dokumenta priopći ili preda stranoj organizaciji ili osobi koje im služi, ili tko takve podatke ili dokumente pribavlja u namjeri da ih preda stranoj državi, stranoj organizaciji ili osobi koje im služe, kazniti će se strogim zatvorom od najmanje tri godine ili smrtnom kaznom. Kazneni zakonik SFRJ okrivljuje agenturnu djelatnost kao kazneno djelo protiv naroda i države, s tim što je za suđenje vojnim osobama, za koje se utvrdi da su se bavila takvom djelatnošću, nadležan vojni sud.

Literatura

 "Agent", U: Vojna enciklopedija, sv. 1., Beograd: Izdanje redakcije Vojne enciklopedije, 1970., str. 59. – 60.

Sigurnosno-obavještajne službe

Agent tajne službe


Diego Cammarata, né à Palerme le  est un homme politique italien.

Membre de Forza Italia puis du Peuple de la liberté, il siège à la Chambre des députés de mai 2001 à avril 2006 et maire de Palerme de novembre 2001 à janvier 2012.

Biographie
Titulaire d'un laurea en droit, il exerce comme avocat. Il a également enseigné le droit de l'information et de la communication et la promotion de l'image à l'université de Palerme.

Ayant fait ses études au lycée Meli de Palerme avec Gaetano Miccichè, il se présente début 1996 au frère de celui-ci, Gianfranco, coordinateur de Forza Italia en Sicile pour adhérer au parti.

Incarnant le renouveau du personnel politique voulu par Silvio Berlusconi, Miccichè en fait, l'une des chevilles ouvrières de Forza Italia en Sicile avec Giuseppe Fallica, Mario Ferrara, Giacomo Terranova et Enzo Galioto. Il est coordinateur du parti pour la province de Palerme de 1996 à 2001 et président de l'institut du logement public.

Il est élu à la Chambre des députés lors du succès de la Maison des libertés qui rafle les 61 sièges majoritaires siciliens aux élections générales de 2001. Il siège à la commission des transports et participe à la délégation italienne auprès de l'OTAN.

Cherchant à freiner l'ambition de Francesco Musotto, Gianfranco Miccichè choisit Diego Cammarata pour briguer le mandat de maire de Palerme. Malgré la candidature dissidente de Musotto et un déficit de notoriété, appuyé également par Marcello Dell'Utri, il est élu au premier tour le 25 novembre 2001, avec 56,1 % des suffrages, confirmant l'essor de Forza Italia en Sicile, alors que le candidat de l'Olivier, Francesco Crescimanno, soutenu par l'extrême  gauche et les centristes de l'Italie des valeurs récolte 23,3 %.

Diego Cammarata mène son premier mandat sous la coupe de Miccichè, qui l'incite par exemple en 2002 à limoger Bartolo Sammartino, conseiller à la culture après l'échec du Festino de Santa Rosalia.

Il est reconduit comme maire de Palerme en 2007, mais, conseillé par sa compagne, Marida Cassarà, fille du chef de la police assassiné par la mafia en 1985, Ninni Cassarà, et par Renato Schifani, il prend ses distances avec Miccichè, qu'il avait soutenu pour l'élection à la présidence de l'Assemblée régionale sicilienne en 2006. Ainsi, après sa réélection, il n'accorde que deux des trois postes de conseillers voulus par Miccichè puis les écarte en septembre 2009, après s'être opposé aux candidats soutenus par celui-ci lors des élections régionales de 2008.

Le 22 juillet 2008, il a été élu président de l'ANCI (Association nationale des communes italiennes) en Sicile. Il peine à régler le problème de la gestion, face à l'endettement de l'AMIA, gestionnaire de la collecte endetté par les recrutements de complaisance et les frais de représentation de ses dirigeants.

Il démissionne de la mairie le 19 janvier 2012, à la suite de son implication dans une enquête judiciaire pour des délits de faux et d'abus de pouvoir commis lors de son mandat municipal, pour lesquels il est condamné, en avril 2013, à trois ans d'emprisonnement en première instance.

En juillet 2013, il épouse Marida Cassarà.

Notes et références

Liens externes

Naissance en mars 1951
Naissance à Palerme
Maire de Palerme
Député de la quatorzième législature de la République italienne
Personnalité de Forza Italia (1994)
Personnalité du Peuple de la liberté

Diego Cammarata


غوريلويي  هي مدينة في مقاطعة تامبوف أوبلاست في روسيا.

مراجع

مدن مقاطعة تامبوف

غوريلويي (تامبوف)


La BS 25999 se trata de una norma certificable en la que se tiene como objeto la gestión del plan de continuidad del negocio fundamentalmente enfocado a la disponibilidad de la información, uno de los activos más importantes hoy en día para cualquier organización.

La norma se creó ante la necesidad que tienen las organizaciones de implementar mecanismos o técnicas, que minimicen los riesgos a los que están expuestas, para conseguir una alta disponibilidad de las actividades de su negocio.

La norma consiste en una serie de «recomendaciones o buenas prácticas» para facilitar la recuperarción de los recursos que permiten el funcionamiento normal de un negocio, en caso de que ocurra un desastre. En este contexto, se tienen en cuenta tanto los recursos humanos, como las infraestructuras, la información vital, las tecnologías de la información y los equipos que la soportan.

Historia
BS 25999 es un estándar británico desarrollado como plan de continuidad del negocio (business continuity management, BCM') y ha sido desarrollada por un amplio grupo de expertos de relevancia mundial de los sectores de la industria y de la administración. Es una actualización de normas anteriores

La norma ha sido publicada en dos partes:

 * BS 25999-1:2006, Parte 1: se trata de un documento orientativo que proporciona las recomendaciones prácticas para el BCM.

 * BS 25999-2:2007, Parte 2: establece los requisitos para un sistema de gestión de la continuidad (BCM00). Esta es la parte de la norma que se certifica a través de una etapa de implementación, de auditoría y posterior certificación.

Fases de su implementación
El núcleo de esta normativa es el plan de continuidad del negocio o también denominado por sus siglas en inglés como BCM (Business Continuity Management). Las fases principales son:

 Evaluación e identificación de los riesgos (identificación de amenazas internas y externas).
 Análisis de impacto en el negocio (Business Impact Analysis, ''BIA00). Valoración del impacto de las amenazas en el negocio.
 Desarrollo de planes para la continuidad del negocio.
 Implementación de los planes para la continuidad del negocio.
 Comunicación y formación del plan de continuidad del negocio.
 Mantenimiento y pruebas periódicas del plan de continuidad del negocio.

Véase también
 Gestión de la continuidad
 Plan de continuidad del negocio
 Plan de contingencias
 Plan de recuperación ante desastres

Referencias

Enlaces externos
 Ingertec.com Más información sobre la norma..

BSI

BS 25999


Onthophagus ofianus é uma espécie de inseto do género Onthophagus, família Scarabaeidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Krikken & Huijbregts em 2013.

Referências

Ligações externas

ofianus
Coleópteros descritos em 2013

Onthophagus ofianus


البسيسة، وتعرف أيضاً باسم الروينة، هي أكلة تصنع من الطحين وجزء من المطبخ التونسي والمطبخ الليبي والمطبخ الجزائري ومطبخ اليهود الشرقيين.

تاريخ
البسيسة أكلة قديمة جدا إذ عرفت عند الليبيين كما أنها معروفة في كل من تونس والجزائر، ولكن في الجزائر يطلق عليها الروينة وكلمة بسيسة تطلق على أكلة أخرى وميزتها أنها أكلة الفقير والغني معا، ويكاد لا يخلو منها بيت. لكن في الشرق الجزائري يطلق عليها لبسيسة وهي نفسها المعروفة في ليبيا

مكوناتها
تصنع من الحلبة الطحين العدس الكركم الكمون القمح أو الشعير والحمص، حيث يقع قلي هذه الحبوب ثم ترحى لتتحول إلى طحين، وقد تضاف إليه بعض المواد الأخرى كالتوابل والاعشاب أو السكر... ويمكن تناولها إما كسائل حيث تخلط في الماء أو الحليب، كما يمكن أن تخلط بالزيت وربما بالعسل لتصبح في قالب عجين، وتستهلك على هذه الحالة. وقد تأكل مجردة أو بالخبز والأفضل والألذ أكلها بالتمر أو التين.
 كان المسافر يتزود في طريقه بالبسيسة لسهولة حملها وقيمتها الغذائية الكبيرة.

مهرجان
في إطار شهر التراث الذي ينتظم سنويا فيما بين 18 أفريل و18 ماي، تشهد مدينة لمطة التونسية منذ عام 2000، مهرجان البسيسة، حيث تجري مسابقة لأحسن أكلة بسيسة بالبلاد التونسية.

اليهود واليهودية في تونس
اليهود واليهودية في ليبيا
حلويات تونسية
مطبخ إفريقي
مطبخ اليهود الشرقيين
مطبخ تونسي
مطبخ جزائري
مطبخ عربي
مطبخ ليبي
مطبخ متوسطي
مطبخ مغربي
مطبخ سعودي

بسيسة


Vendas Novas Portekiz'de aynı adı taşıyan Vendas Novas belediyesine bağlı olan, 152,87 km2 yüzölçümüne sahip, 10.852 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Vendas Novas

Vendas Novas (bucak)


Podocarpus steyermarkii er sígrænt tré frá Venesúela (við landamærin að Gvæjana).

Tilvísanir

Gagnviðarætt

Podocarpus steyermarkii


Experimentul Fizeau a fost efectuat de către Hippolyte Fizeau în 1851 pentru a măsura vitezele relative ale luminii în apă aflată în mișcare. Fizeau a folosit un aranjament special de interferometru pentru a măsura efectul mișcării unui mediu asupra vitezei luminii.

Conform teoriilor existente la momentul respectiv, lumina ce trece printr-un mediu în mișcare ar fi trasă de acel mediu, astfel încât viteza măsurată a luminii ar fi o simplă sumă a vitezei acesteia prin mediu plus viteza mediului. Fizeau a detectat într-adevăr un efect de glisare, dar magnitudinea efectului pe care el l-a observat a fost mult mai mică decât se aștepta. Rezultatele sale sprijineau aparent  a lui Fresnel, ceva dezamăgitor pentru cei mai mulți fizicieni. Avea să treacă peste o jumătate de secol până când a apărut o explicație satisfăcătoare a măsurătorii lui Fizeau odată cu apariția de teoriei relativității restrânse a lui Albert Einstein. Einstein avea mai târziu să sublinieze importanța experimentului Fizeau pentru relativitatea restrânsă.

Deși acesta este numit experimentul Fizeau, Fizeau a fost un experimentator activ, care a efectuat o mare varietate de diferite experimente care implică măsurarea vitezei luminii în diferite situații.

Instalația experimentală

O rază de lumină provenind de la sursa S' se reflectă printr-un  G și este  într-un fascicul paralel de către lentila L. După trecerea prin fantele O1 și O2, două raze de lumină trec prin tuburile O1 și O2, prin care apa este curge înainte și înapoi așa cum este indicat de săgeți. Razele sunt reflectate de o oglindă m în focarul lentilei L', astfel încât o rază întotdeauna se propagă în același sens cu fluxul de apă, și cealaltă în sens opusă față de direcția curentului de apă. După trecerea înainte și înapoi prin tuburi, ambele raze se unesc în S, unde se produc franje de interferență, care pot fi vizualizate prin ocularul ilustrat. Modelul de interferență poate fi analizat pentru a determina viteza luminii de-a lungul fiecărui tub.

Coeficientul de antrenare Fresnel
Se presupune că apa curge prin conducte cu viteza v. Potrivit teoriei nerelativiste a eterului luminifer, viteza luminii ar trebui să fie mai mare când este "trasă" de-a lungul apei, și mai mică atunci când ea întâmpină "rezistența" apei. Viteza de ansamblu a unei raze de lumină ar trebui să fie obținută prin adunarea vitezei luminii în raport cu apa, și viteza apei.

Adică, dacă n este indicele de refracție al apei, astfel încât c/n este viteza luminii în apa staționară, atunci viteza luminii w pe unul din tuburi ar trebui să fie

și cea din celălalt tub,

Prin urmare, lumina ce merge împotriva curgerii apei ar trebui să fie mai lentă decât lumina care merge în sensul curgerii apei.

Modelul de interferență între cele două fascicule obținut atunci când lumina este recombinată la observator depinde de timpul de parcurgere a celor două căi, și poate fi folosit pentru a calcula viteza luminii în funcție de viteza apei.

Fizeau a constatat că

Cu alte cuvinte, lumina părea într-adevăr să fie trasă de apă, dar fenumenul era mult mai mic decât era de așteptat.

Experimentul Fizeau i-a forțat pe fizicieni să accepte validitatea empirică a unei ipoteze vechi, teoretic nesatisfăcătoare, a lui Augustin-Jean Fresnel (1818), care a fost invocată pentru a explica , și anume ideea că un mediu în mișcare prin eterul aflat în staționare trage după el și lumina ce se propagă prin aceasta cu doar o fracțiune din viteza mediului, cu coeficientul f dat de

În 1895, Hendrik Lorentz a prezis existența unui termen suplimentar datorat dispersiei:

Repetări

Albert A. Michelson și Edward W. Morley (1886) au repetat experimentul Fizeau cu precizie îmbunătățită, abordând mai multe probleme pe care le avea experimentul Fizeau original: (1) Deformarea componentelor optice în aparatul lui Fizeau putea provoca o deplasare artifactuală a franjelor; (2) observațiile au fost făcute în grabă, deoarece debitul de apă sub presiune dura puțin timp; (3) profilul de curgere laminară a apei prin tuburile de diametru mic ale lui Fizeau însemna că erau disponibile numai porțiunile lor centrale, ceea ce producea franje slabe; (4) existau incertitudini în determinările lui Fizeau ale debitului pe diametrul tuburilor. Michelson a reproiectat aparatul lui Fizeau cu tuburi de diametru mai mare și cu un rezervor de mare capacitate care furniza un debit de apă constant timp de trei minute.  făcea o compensare automată a lungimii căii, astfel încât franjele de lumină albă erau vizibile imediat ce elementele optice erau aliniate. Din punct de vedere topologic, calea luminii era aceea dintr-un  cu un număr par de reflecții pe fiecare cale a luminii. Astfel, franjele obținute erau extrem de stabile față de cele din designul lui Fizeau (care a folosit un număr impar de reflecții), și care erau complet insensibile la orice mișcare a componentelor sale optice. Stabilitatea era suficientă pentru a se putea introduce și un geam de sticlă în punctul h sau chiar să se țină un chibrit aprins în calea luminii, fără a deplasa centrul sistemului de franje. Folosind acest aparat, Michelson și Morley au putut confirma pe deplin rezultatele lui Fizeau.

Alte experimente au mai fost efectuate și de către Pieter Zeeman în 1914-1915. Folosind o versiune la scară mai mare a aparatului lui Michelson, conectat direct la conducta principală de apă din Amsterdam, Zeeman a reușit să efectueze măsurători extinse folosind lumină monocromatică variind de la violet (4358 Å) până la roșu (6870 Å) pentru a confirma lui coeficientul modificat al lui Lorentz.
În 1910, Franz Harress folosit un dispozitiv rotitor și în general a confirmat coeficientul de antrenare Fresnel. Cu toate acestea, în plus, el a găsit o "polarizare sistematică" a datelor, care avea apoi să fie identificată ca .

De atunci, s-au efectuat multe experimente de măsurare a coeficienților de antrenare, de multe ori în combinație cu efectul Sagnac. De exemplu, în experimentele folosind  împreună cu discuri rotative, sau în experimente cu . S-a observat și un efect de antrenare transversală, de exemplu, atunci când mediul este în mișcare în unghi drept față de direcția luminii incidente.

Experimentul Hoek
O confirmare indirectă a coeficientului de antrenare Fresnel a fost furnizat de către  (1868).
Aparatul său era similar cu cel al lui Fizeau, deși în versiunea acestuia, un singur braț conținea o zonă plină de apă în repaus, în timp ce celălalt braț era în aer. Din punctul de vedere al unui observator aflat în repaus față de eter, Pământul și, prin urmare, apa, este în mișcare. Deci Hoek a calculat următorii timpi de călătorie a celor două raze de lumină în direcții opuse (neglijând direcția transversală, a se vedea imaginea):

Timpii nu sunt la fel, ceea ce ar trebui să fie indicat de o deplasare a interferenței. Cu toate acestea, dacă coeficientul de antrenare Fresnel se aplică apei în sistemul de referință al eterului, diferența de timp de parcurgere (de ordinul întâi în v/c) dispare. Folosind diferite setări, Hoek a obținut de fapt un rezultat nul, confirmând coeficientul de antrenare Fresnel. (Pentru un experiment similar care a demonstrat că posibilitatea de ecranare a vântului eteric, vezi ).

În versiunea particulară a experimentului, prezentată aici, Hoek a folosit o prismă P pentru a dispersa lumina de la o fantă într-un spectru care a trecut printr-un colimator C , înainte de intrarea în aparat. Cu aparatul orientat paralel cu vântul eteric ipotetic, Hoek se aștepta ca lumina într-un circuit să fie întârziată cu 7/600 mm, în raport cu celălalt. Acolo unde această întârziere reprezenta un număr întreg de lungimi de undă, el se aștepta să vadă interferențe constructive; acolo unde această întârziere reprezenta un număr semiîntreg de lungimi de undă, el se aștepta să vadă interferențe distructive. În absența antrenării, așteptările sale erau ca spectrul observat să fie continuu cu aparatul orientat transversal față de vântul eteric, și să prezinte benzi cu aparatul orientat paralel cu vântul eteric. Rezultatele experimentale reale au fost complet negative.

Controverse
Deși ipoteza lui Fresnel reușea să explice empiric rezultatele lui Fizeau, mulți experți în domeniu, inclusiv Fizeau însuși (1851),  (1872), Ketteler (1873), Veltmann (1873), și Lorentz (1886) considerau cu toții că ipoteza lui Fresnel a antrenării parțiale a eterului are niște baze șubrede. De exemplu, Veltmann (1870) a demonstrat că formula lui Fresnel implică faptul că eterul ar trebui să fie tras cu valori diferite în cazul luminii de culori diferite, deoarece indicele de refracție depinde de lungimea de undă; Mascart (1872) a demonstrat un rezultat similar pentru lumina polarizată care traversează un mediu birefringent. Cu alte cuvinte, eterul ar fi trebuit să fie capabil se miște simultan în direcții diferite.

Nemulțumirea lui Fizeau față de rezultatul propriului său experiment este ușor sesizabilă în încheierea raportului său:Mi se pare că succesul experimentului face necesară adoptarea ipotezei lui Fresnel, sau cel puțin a legii pe care el a găsit-o pentru expresia modificării vitezei luminii prin efectul mișcării unui corp; pentru că, deși faptul că această lege a fost găsită ca fiind adevărată poate fi o dovadă foarte puternică în favoarea ipotezei căreia îi este doar o consecință, probabil, concepția lui Fresnel ar părea atât de extraordinară, și, în unele privințe atât de dificilă, încât să admitem că va mai fi nevoie de alte dovezi și de o analiză profundă din partea geometricienilor, înainte de a o adopta ca pe o expresie a faptelor ale acestui caz.În ciuda nemulțumirii majorității fizicienilor față de ipoteza lui Fresnel a antrenării parțiale a eterului, repetiții și îmbunătățiri pentru experimentul său făcute de alții au confirmat rezultatele cu precizie mare.

În afară de problemele ipotezei antrenării parțiale a eterului, o altă problemă majoră a apărut odată cu experimentul Michelson–Morley (1887). În teoria lui Fresnel, eterul este aproape staționar, așa că experimentul ar fi dat un rezultat pozitiv. Cu toate acestea, rezultatul acestui experiment a fost negativ. Astfel, din punct de vedere al modelelor eterului existente la acel moment, situația experimentală era contradictorie: Pe de o parte, aberația luminii, experimentul Fizeau și repetarea lui de către Michelson și Morley în 1886 păreau a sprijini antrenarea parțială a eterului. Pe de altă parte, experimentul Michelson–Morley din 1887 părea să demonstreze că eterul este în repaus în raport cu Pământul, susținând aparent ideea antrenării complete a eterului. Astfel, însuși succesul ipotezei lui Fresnel în explicarea rezultatelor lui Fizeau a contribuit la intrarea într-o criză teoretică, care nu a fost rezolvată până la dezvoltarea teoriei relativității restrânse.

Interpretarea lui Lorentz
În 1892, Hendrik Lorentz a propus o modificare a modelului lui Fresnel, în care eterul este complet staționar. El a reușit să calculeze coeficientul de antrenare Fresnel ca urmare a interacțiunii dintre apa în mișcare cu o apă neantrenată. El a descoperit și că trecerea de la un sistem de referință la altul ar putea fi simplificată prin utilizarea unei variabile auxiliare de timp pe care el a numit-o timp local:

În 1895, Lorentz a explicat mai general coeficientul lui Fresnel pe baza pe conceptului de timp local. Cu toate acestea, teoria lui Lorentz avea aceeași problemă fundamentală ca și Fresnel: eterul staționar contrazicea experimentul Michelson–Morley. Astfel, în 1892 Lorentz a propus ideea că corpurile în mișcare se contractă în direcția de mișcare (denumită ipoteza contracției FitzGerald-Lorentz, întrucât  ajunsese deja în 1889 la această concluzie). Ecuațiile pe care el le-a folosit pentru a descrie aceste efecte au fost dezvoltate în continuare de el până în 1904. Acestea sunt acum numite în cinstea lui transformări Lorentz, și sunt identice în formă cu ecuațiile pe care Einstein avea să le calculeze mai târziu din primele sale principii. Spre deosebire de ecuațiile lui Einstein, transformările lui Lorentz erau strict ad-hoc, singura lor justificare fiind că păreau să funcționeze.

Calculul în relativitatea restrânsă
Einstein a arătat cum ecuațiile lui Lorentz ar putea fi obținute ca urmare a două postulate logice și foarte simple. Einstein a recunoscut că conceptul de eter în staționare nu are loc în relativitatea restrânsă, și că transformările Lorentz se referă la natura spațiului și timpului. Împreună cu , , și cu aberația luminii, experimentul Fizeau a fost unul dintre principalele rezultate experimentale care au modelat teoria lui Einstein despre relativitate.  relata unele conversații cu Einstein, în care Einstein sublinia importanța experimentului Fizeau:

Max von Laue (1907) a demonstrat că coeficientul de antrenare Fresnel poate fi ușor explicat ca o consecință naturală a formulei relativiste pentru , și anume:
 Viteza luminii în apa în repaus este c/n.
 Din  rezultă că viteza luminii observate în laborator, acolo unde apa se deplasează cu viteza v (în aceeași direcție ca și lumina) este

 Astfel, diferența de viteză este (presupunând că v este mic în raport cu c, și anulând astfel termenii la puteri mai mari)

 Aceasta este exactă atunci când , și este în acord și cu formula bazată pe măsurătorile lui Fizeau, care satisfăceau condiția .
Experimentul lui Fizeau este, prin urmare, o dovadă pentru cazul coliniaral formulei lui Einstein de compunere a vitezelor.

Referințe

Surse secundare

Surse primare

1851 în știință
Experimente de fizică

Experimentul Fizeau


ÖBB Seria 1063 este o serie de locomotive construite între anii 1982-1991 pentru Căile Ferate de Stat ale Austriei, de către Simmering-Graz-Pauker, Brown, Boveri & Cie și Uzinele Electrice ELIN Linz.

Istoric
Pe la mijlocul aniilor 1970, ÖBB căuta o locomotivă electrică de manevre modernă, cu tehnologie avansată care să fie și capabilă să tracteze trenuri de marfă. Motivul principal care a dus la crearea acestei locomotive a fost criza petrolului din 1973 care a afectat profund folosirea locomotivelor diesel în Europa. Un alt motiv a fost faptul că ÖBB folosea locomotive electrice de manevră care erau relativ vechi, printre care ÖBB 1062 din 1955 și ÖBB 1067 din 1961-1965, iar al treilea motiv a fost creșterea traficului de marfă pe rețeaua feroviară Austriacă în 1975, unde s-a decis că vitezele de 80-100 km/h erau suficiente pentru trenurile de marfă introduse pe rețea, dar exista o lipsă de locomotive electrice de marfă (la vremea aceea, singurele locomotive care puteau tracta marfare grele datau din anii 1960, iar Seria ÖBB 1044 nu a fost introdusă decât in 1976, iar când a fost introdusa a fost concentrată pe trenurile expres care tranzitau Austria la aceea vreme) care sa facă fața cu creșterea traficului. Așa că în anul 1979, ÖBB a testat intens locomotiva Ruhrlok AG-Henschel E1200 cu numărul 006, care era folosită la tractarea trenurilor de cărbune de pe valea Rhin-Ruhr. Această locomotivă a fost "mama" seriei 1063, care a fost fabricată începând cu 1982, primele 5 bucăți fiind livrate în acel an. Au mai urmat 2 serii de locomotive, livrate cu diverse diferențe tehnice (001-006, 006-037 și 038-050). Partea mecanică a fost construită la atelierele Simmering-Graz-Pauker, iar partea electrică a fost furnizată de către Brown Boveri, Cie, Siemens și ELIN din Linz.

Locomotivele sunt utilizate astăzi de către Rail Cargo Austria, tractând trenuri de marfă pe diverse rute din Austria. În anul 2015, câteva locomotive au fost trimise în Croația pentru a fi folosite de către filiala RCA (Rail Cargo Austria) acolo. Exista discuții pe această tema pentru a trimite câteva locomotive și în România, pentru a fi folosite de către Rail Cargo Romania, dar nu s-au materializat planurile până acum.

Începând cu 2018, flota locomotivelor din Seria 1063 va fi reabilitată și retehnologizată pentru a circula fără a fi alimentate direct de la rețeaua electrică pe catenară. Locomotiva nr 1063 039 a primit unități "Supercab Hybrid" iar locomotiva nr 1063 038 a primit o unitate combinată de celule de electrolize și combustibil. Ambele sisteme au adus succes acestor experimente pentru modernizare iar flota așteaptă sa fie reparată.

Date tehnice

Seria 1063 este dotată cu o monocabină centrală și cu 2 corpuri de lungime egală care adăpostesc echipamentele electrice. Cabina și corpurile electrice sunt fixate pe șasiul locomotivei.

În partea din față a locomotivei se regăsesc 2 ventilatoare-invertor, transformatorul auxiliar, cinci invertoare, un corp condensator, rezistențele de frânare, unitățile-contactor, unitatea auxiliară și unitatea de încălzire a aerului.

În partea din spate a locomotivei se regăsesc un corp de răcire al transformatorului cu ulei dotat cu ventilatoare, pompa de ulei, motoarele acționate în CC, blocul redresor cu rezistențele blocului redresor, selectorul sistemului de alimentare și unitățile compresorului (printre care și unitatea de uscare a aerului și cadrele de aer)

Cabina are 4 posturi de conducere, toate pe fiecare parte și direcție de mers a locomotivei (dreapta-față, dreapta-spate, stânga-față și stânga-spate). Cele 2 boghiuri de tip Bo'Bo' susțin șasiul locomotivei iar transferul de tracțiune are loc prin intermediul pivotului jos pe șasiu

Locomotiva are un pantograf asimetric de tipul "Bauart-VI" montat pe acoperișul cabinei, alături de disjunctor și cablurile de înaltă tensiune. Curentul alternativ monofazat trece prin transformatorul răcit cu ulei și acesta este transformat în curent continuu trifazat, Acesta acționează patru motoare asincrone, fiecare având 390 kW. Controlul se face printr-o manșa de tracțiune și frânare rerostatică combinată. Tracțiunea se face prin motoare de tracțiune suspendate pe osii unilaterale cu angrenaj elicoidal cu 19:102 dinți. Toate locomotivele au o frână electrică/rerostatică, frână cu arc și o frână de aer. Exemplarele de la nr 001 la 037 sunt dotate cu echipamente care pot asigura circulația pe rețele feroviare alimentate cu 25 kV CA la 50 Hz, motiv pentru care câteva locomotive au fost trimise în Croația.

Primele exemplare, de la nr 001 la 037 au fost vopsite în portocaliu-sângeriu cu 2 dungi albe de avertizare în formă de "V" în fața locomotivei sau cu un petic alb. Restul exemplarelor, numerotate de la nr 038 la 050 au fost vopsite în roșu-trafic, schemă de vopsire aplicată începând cu 2005 asupra întregii flote de locomotive.

Galerie foto

Bibliografie
 Klaus-J. Vetter: Das große Handbuch der Elektrolokomotiven. Sconto, München 2003, ISBN 3-7654-4066-3.
 Markus Inderst: Bildatlas der ÖBB-Lokomotiven. Alle Triebfahrzeuge der Österreichischen Bundesbahnen. GeraMond, München 2010, ISBN 978-3-7654-7084-4.

Legături externe

 Bilder der ÖBB 1063
 Typenskizzen der Baureihe 1063

Locomotive electrice

ÖBB 1063


Drumsite je naselje na Božićnom otoku, u Australiji. Nalazi se na sjeveroistočnoj obali, u blizini glavnog grada, Flying Fish Cove. Stanovništvo čine Kinezi i Europljani. Na tom području postoje migracijski putovi crvenih rakova koji su zaštićeni.

Projekt Drumsite Village, novo stambeno naselje, odobrila je administracije Julie Gillard zbog zabrinutosti zbog sve većeg broja tražitelja azila na otoku, a njime upravlja tvrtka iz Queenslanda.

Dva povijesna mjesta unutar naselja, Bungalow 702 i Drumsite Industrial Area, navedena su na popisu baštine Australskog Commonwealtha .

Izvori

Zemljopis Božićnog otoka
Naselja u Australskim teritorijima Indijskog oceana

Drumsite


الأنابيب النانومترية الغشائية أو cytonemes و هي تركيبات طويلة ورقيقة وبشكل أنابيب من غشاء خلوي التي تربط خلايا حيوانية مختلفة لمسافات طويلة.

وهناك نوعان من الأنابيب النانومترية:

النوع الأول طوله أقل من 0.7 ميكرومتر في القطر ، وتحتوي على أكتين actin وتنفيذ أجزاء من البلازما الأغشية بين الخلايا في كلا الاتجاهين.

أما النوع الثاني و هو الأكبر (> 0.7 ميكرومتر) ، وتتضمن actin وmicrotubules ويمكن أن تحمل عناصر من السيتوبلاسماهيولى (خلية) بين الخلايا ، مثل حويصلات أو عضية أو عضيات.

هذه الهياكل قد تكون مرتبطة بالاتصال في خلية إلى خلية ( أو تأشير الخلية).

نقل الحمض النووي في الخلايا و الأنسجة، وانتشار العوامل الممرضة أو السموم، مثل فيروس نقص المناعة والبريونات.

الأغشية الأنابيب النانومترية وصفت لأول مرة في مجلة علوم(ساينس) التي نشرت في عام 2004 ،

والهياكل التي ترتبط أنواع مختلفة من الخلايا المناعية معا ، وكذلك الصلات القائمة بين الخلايا في زراعة الأنسجة.

المصادر

وصلات خارجية

 -فريق أبحاث هانز هيرمان-المختبر الأول الذي لاحظ الأنابيب النانومترية الغشائية.

 مقالة في نيو ساينتيست تشرين الثاني / نوفمبر 2008.

تشريح الخلية
علم الخلية
علم الأحياء الغشائي

أنبوب نانوي غشائي


فهيم رشيد نجم  (ولد في 30 سبتمبر 1985 بتلاهاسي، فلوريدا) المعروف أكثر باسمه الفني تِ-بين، هو مغني منتج ومؤلف هيب-هوب أمريكي; وعضو سابق في مجموعة «تالاهاسي لوف» كما أنه ساهم كثيرا في نحت طريق فني خاص به بالغناء عبر نغمة صوتية معدلة ببرنامج «أوتو تيون» الإلكتروني التي استخدمها على نطاق واسع.
تي-بين هو مؤسس شركة Nappy Boy للتسجيل التي انشئت في عام 2005

حياته المبكرة
ولد نجم في تالاهاسي، فلوريدا في 30 سبتمبر 1985، اسمه هو اختصار لـ (Tallahassee Pain)، والذي اختاره بسبب المصاعب التي مر بها في حياته وقد تربي نجم في منزل مسلم، ولكنه صرح عن عدم اهتمامه بشأن مفهوم الدين. حين كان في الثالثة من عمره حصل على أول عمل موسيقي له، وفي سن العاشرة جعل نجم غرفة نومه إلى استوديو الموسيقى وذلك باستخدام لوحة مفاتيح «بيانو» وآلة ايقاع وجهاز تسجيل.

الالبومات
 Rappa Ternt Sanga (2005)
 Epiphany (2007)
 Thr33 Ringz (2008)
 RevolveЯ (2011)
 2012) Stoic)

روابط خارجية

مراجع

أشخاص على قيد الحياة
أصحاب أعمال من فلوريدا
أمريكيون في القرن 21
أمريكيون مسلمون سابقا
أمريكيون من أصل بهاماسي
حائزون على جائزة غرامي
ستريمر على تويتش
فنانو تسجيلات آر سي إيه
كتاب أغان أفارقة أمريكيون
كتاب أغان من فلوريدا
مدراء صناعة الموسيقى أمريكيون
مسلمون أمريكيون
مغنو آر إن بي أمريكيون
مغنو راب أفارقة أمريكيون
مغنو راب أمريكيون في القرن 21
مغنو راب من فلوريدا
مغنو هيب هوب أمريكيون
مغنو ومغنيات بوب أمريكيون
مغنون أفارقة أمريكيون
مغنون أمريكيون
مغنون أمريكيون في القرن 21
مغنون ذكور أمريكيون أفارقة في القرن 21
مغنون ذكور أمريكيون في القرن 21
مغنون ذكور في القرن 21
مغنون من فلوريدا
مغنون وكتاب أغان ذكور أمريكيون أفارقة
مغنون وكتاب أغان من فلوريدا
منتجو تسجيلات أفارقة أمريكيون
منتجو تسجيلات هيب هوب
منتجو تسجيلات هيب هوب أمريكيون
مواليد 1405 هـ
مواليد 1406 هـ
مواليد 1984
مواليد 1985
مواليد في تالاهاسي
موسيقيو هيب هوب جنوبي
موسيقيون من تالاهاسي
مغنون وكتاب أغاني ذكور أمريكيون أفارقة

تي-بين


The 2003 MTV Movie Awards was held on May 31, 2003 in Los Angeles. It was hosted by Seann William Scott and Justin Timberlake and featured performances by t.A.T.u., 50 Cent, and Pink. Colin Farrell was presented an award for Trans-Atlantic Breakthrough Performance by Victoria and David Beckham, although this award was not broadcast in the United States.
The show included a parody of The Matrix Reloaded, intercutting actual footage with new material from the hosts with appearances by Wanda Sykes as the Oracle and Will Ferrell as the Architect. The unedited version is featured in the DVD version of the film.

Performers
Pink — "Feel Good Time"
50 Cent — "In Da Club" / "Wanksta"
t.A.T.u. — "All the Things She Said" / "Not Gonna Get Us"

Presenters
Hugh Jackman and Famke Janssen — presented Breakthrough Female
Will Smith and Martin Lawrence — presented Best Comedic Performance
Samuel L. Jackson and Colin Farrell — presented Best Fight
Mark Wahlberg and Mýa — introduced Pink
Queen Latifah and Adrien Brody — presented Best Kiss
Jason Biggs and Alyson Hannigan — presented Best On-Screen Team
Sharon Osbourne — introduced 50 Cent
Beyoncé and Johnny Knoxville — presented Breakthrough Male
Roselyn Sánchez — introduced Ashton Kutcher and P. Diddy
Ashton Kutcher and P. Diddy — presented Best Villain
Paul Walker and Tyrese Gibson — presented Best Action Sequence
David and Victoria Beckham — presented Best Trans-Atlantic Performance (unaired)
Kate Hudson and Luke Wilson — presented Best Virtual Performance
Amanda Bynes and Hilary Duff — introduced t.A.T.u.
Harrison Ford and Josh Hartnett — presented Best Female Performance
Demi Moore — presented Best Male Performance
Keanu Reeves — presented Best Movie

Awards
References:

Best Movie
The Lord of the Rings: The Two Towers
Barbershop
8 Mile
The Ring
Spider-Man

Best Male Performance
Eminem – 8 Mile
Vin Diesel – XXX
Leonardo DiCaprio – Catch Me If You Can
Tobey Maguire – Spider-Man
Viggo Mortensen – The Lord of the Rings: The Two Towers

Best Female Performance
Kirsten Dunst – Spider-Man
Halle Berry – Die Another Day
Kate Hudson – How to Lose a Guy in 10 Days
Queen Latifah – Chicago
Reese Witherspoon – Sweet Home Alabama

Breakthrough Male
Eminem – 8 Mile
Nick Cannon – Drumline
Kieran Culkin – Igby Goes Down
Derek Luke – Antwone Fisher
Ryan Reynolds – National Lampoon's Van Wilder

Breakthrough Female
Jennifer Garner – Daredevil
Kate Bosworth – Blue Crush
Maggie Gyllenhaal – Secretary
Eve – Barbershop
Beyoncé – Austin Powers in Goldmember
Nia Vardalos – My Big Fat Greek Wedding

Best On-Screen Team
Elijah Wood, Sean Astin, and Gollum – The Lord of the Rings: The Two Towers
Kate Bosworth, Michelle Rodriguez and Sanoe Lake – Blue Crush
Jackie Chan and Owen Wilson – Shanghai Knights
Will Ferrell, Vince Vaughn and Luke Wilson – Old School
Johnny Knoxville, Bam Margera, Steve-O and Chris Pontius – Jackass: The Movie

Best Villain
Daveigh Chase – The Ring
Willem Dafoe – Spider-Man
Daniel Day-Lewis – Gangs of New York
Colin Farrell – Daredevil
Mike Myers – Austin Powers in Goldmember

Best Comedic Performance
Mike Myers – Austin Powers in Goldmember
Will Ferrell – Old School
Cedric the Entertainer – Barbershop
Johnny Knoxville – Jackass: The Movie
Adam Sandler – Mr. Deeds

Best Virtual Performance
Gollum – The Lord of the Rings: The Two Towers: When actor Andy Serkis (who played Gollum in the film) came up to the stage to accept his award, he gave a foul mouthed acceptance speech in character as Gollum that was so well received that it also later received an award of its own. The speech won the 2004 Hugo Award for Best Dramatic Presentation, Short Form.
Scooby-Doo – Scooby-Doo
Kangaroo Jack – Kangaroo Jack
Dobby – Harry Potter and the Chamber of Secrets
Yoda – Star Wars: Episode II – Attack of the Clones

Best Trans-Atlantic Performance
Colin Farrell – Phone Booth
Orlando Bloom – The Lord of the Rings: The Two Towers
Keira Knightley – Bend It Like Beckham
Jude Law – Road To Perdition
Rosamund Pike – Die Another Day

Best Kiss
Tobey Maguire and Kirsten Dunst – Spider-Man
Ben Affleck and Jennifer Garner – Daredevil
Nick Cannon and Zoe Saldana – Drumline
Leonardo DiCaprio and Cameron Diaz – Gangs of New York
Adam Sandler and Emily Watson – Punch-Drunk Love

Best Action Sequence
The Battle for Helms Deep – The Lord of the Rings: The Two Towers
Collision on Highway 23 – Final Destination 2
Escape on ATV's – Scooby-Doo
The Arena Conflict – Star Wars: Episode II – Attack of the Clones

Best Fight
Yoda vs. Christopher Lee – Star Wars: Episode II – Attack of the Clones
Jet Li vs. The Ultimate Fighters – Cradle 2 the Grave
Johnny Knoxville vs. Butterbean – Jackass: The Movie
Fann Wong vs. The Palace Intruders  – Shanghai Knights
Tobey Maguire vs. Willem Dafoe – Spider-Man

References

External links
 2003 MTV Movie Awards on imdb

 2003
Mtv Movie Awards
2003 in Los Angeles
2003 in American cinema

2003 MTV Movie Awards


L'ambassade de Guinée en Égypte est la mission diplomatique officielle de la république de Guinée en République arabe d'Égypte.

Historique

Liste des ambassadeurs

Voir également

 Relations Égypte-Guinée
 Liste des missions diplomatiques en Égypte
 Liste des missions diplomatiques de la Guinée

Liens

 https://www.embassypages.com/guinee-ambassade-lecaire-egypte

Notes et références

Égypte
Guinée

Ambassade de Guinée en Égypte


13084 Virchow este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
13084 Virchow este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Tautenburg de Freimut Börngen. El prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,62 ua, o excentricitate de 0,05 și o înclinație de 5,8° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 13001-14000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1992
Centura de asteroizi

13084 Virchow


NAX steht für:
 Norwegian Air Shuttle (ICAO-Code), norwegische Billigfluggesellschaft
 ursprüngliches Kürzel für den NAI - Der Natur-Aktien-Index (heute NAI)

Nax steht für:
 Nax, bis zum 31. Dezember 2010 politische Gemeinde des Bezirks Hérens im französischsprachigen Teil des Kantons Wallis in der Schweiz

nax steht für:
 Nakwi (ISO-639-3-Code), eine der Left-May-Sprachen in Papua-Neuguinea

NAX

NAX


Los vengadores (película) puede referirse a varias películas:

 Los vengadores (película de 1998): es una adaptación cinematográfica de la serie de televisión homónima británica emitida en la década de los 60.
 The Avengers: es una película estadounidense de superhéroes estrenada en 2012 y producida por Marvel Studios.
 Avengers: Age of Ultron: es una secuela estrenada en 2015 de la película estadounidense de 2012 "Los vengadores", acerca del mismo grupo de superhéroes, producida por Marvel Studios.
 Avengers: Infinity War: es una secuela estrenada en 2018 de "Age of Ultron", acerca del mismo grupo de superhéroes, producida por Marvel Studios.
 Avengers: Endgame:es una secuela estrenada en 2019 de "Infinity War", acerca del mismo grupo de superhéroes, producida por Marvel Studios.

Los vengadores (película)