Consiliul de Coroană din 17-19 februarie 1918 a fost un Consiliu de Coroană care s-a desfășurat în trei reuniuni succesive, în perioada 17 februarie/2 martie-19 februarie/4 martie 1918 la Iași și a avut ca scop stabilirea conduitei politice față de ultimatumul transmis de Puterile Centrale, de a încheia imediat un tratat de pace.

Miza implicată de decizia Consiliului de Coroană era una de o importanță crucială pentru România. În conformitate cu prevederile art. V din tratatului de alianță cu Antanta, România se obligase să nu "semneze păci separate sau pacea generală decât împreună și simultan" cu ceilalți aliați. Sub această condiție, prin același tratat, Antanta recunoștea drepturile României asupra teritoriilor din Imperiul Austro-Ungar revendicate. După armistițiul de la Focșani și în condițiile cedării generalizate a frontului rus, România a informat aliații vestici că rămânând singură pe Frontul de Răsărit ar putea fi forțată să încheie o pace separată, lucru refuzat categoric de aceștia, în special de Franța, care cerea continuarea rezistenței chiar în afara teritoriului național. În aceste condiții, cedarea la ultimatumul Puterilor Centrale și încheierea unei păci separate ar fi însemnat pentru România pierderea oricărui drept de a participa la negocierea păcii postbelice, făcând zadarnice toate sacrificiile făcute în cei doi ani de război.

Lucrările Consiliului de Coroană s-au desfășurat în trei reuniuni, la reședința regală din Iași, în dezbateri confruntându-se două mari curente de opinie. Primul a fost susținut de rege și de marea majoritate a decidenților politici, care doreau acceptarea condițiilor de pace în vederea salvgardării existenței statului român și a armatei, dar prin abordarea unei tactici de tergiversare care să permită câștigarea de timp, în eventualitatea unei victorii decisive a Aliaților. Cea de-a doua tabără, a fost constituită din adepții rezistenței până la capăt, al cărei exponent principal a fost regina Maria. După dezbateri aprinse, consiliul a căzut de acord asupra primei abordări, mandatând guvernul să înceapă negocierile cu Puterile Centrale.

Acest fapt a provocat o reacție violentă a Franței, care a rămas pe aceeași poziție intransigentă, de a nu mai recunoaște statutul de aliat al României, în cazul încheierii păcii separate. Meritul principal în prezervarea drepturilor României a revenit regelui Ferdinand, care, susținut constant de regina Maria, a refuzat să ratifice acest tratat până la sfârșitul războiului, în ciuda presiunilor puternice, interne și externe. Neratificarea de către rege a făcut ca tratatul și efectele sale să fie lovite de nulitate.

Contextul

Evoluția evenimentelor internaționale din perioada ianuarie-martie 1918 a fost una defavorabilă pentru statul român. La 28 ianuarie/9 februarie 1918 a intrat în vigoare tratatul de pace dintre Puterile Centrale și Ucraina. La 18 februarie/3 martie 1918 a fost semnat tratatul de pace dintre Republica Sovietică Federativă Rusă pe de o parte și Germania, Austro-Ungaria, Bulgaria și Imperiul Otoman, pe de altă parte. În acest context, România s-a găsit complet încercuită de Puterile Centrale.

La 27 ianuarie/9 februarie, guvernul Brătianu a demisionat fiind înlocuit cu guvernul condus de Alexandru Averescu. La 10/23 februarie miniștrii de externe ai Imperiului German - Richard von Kühlmann și Imperiului Austro-Ungar – Ottokar Czernin au sosit la București în vederea începerii tratativelor de pace.

Decise să-și valorifice avantajele politico-strategice în Europa de Est, Puterile Centrale au hotărît să scoată România definitiv din luptă. La 23 ianuarie/5 februarie 1918, acestea au trimis guvernului român o notă ultimativă, amenințând că vor relua acțiunile militare împotriva României, dacă nu se vor iniția imediat negocieri diplomatice în vederea încheierii păcii. La 17 februarie/2 martie 1918 Puterile Centrale au denunțat armistițiul cu România, amenințând-o cu ocuparea.

Ultimatumul

În urma întrevederii dintre regele Ferdinand și contele Czernin care a avut loc la 14/27 februarie 1918, în gara Răcăciuni, Czernin l-a informat pe regele Ferdinand că are 48 de ore la dispoziție pentru da un răspuns la solicitările Puterilor Centrale, care, dacă era pozitiv, dădea speranțe României la o pace onorabilă; în caz contrar, ea putându-se aștepta la ce era mai rău.

Regele Ferdinand a revenit foarte afectat de la această întâlnire, realizând că practic nu mai există scăpare de la încheierea unei păci separate cu Puterile Centrale. Acesta a considerat că trebuia să-și focalizeze eforturile asupra identificării celei mai bune formule politice pentru aceasta, cât și pentru salvarea armatei, în sensul evitării desființării și dezarmării sale.

"Era de-a dreptul înnebunit, a început să plângă când am încercat să-l conving că asemenea condiții sunt de neacceptat, că dacă le primește riscă să nenorocească țara ani și ani de-acum încolo; mi-a dat de înțeles destul de limpede că, dacă nu acceptă, ar însemna să ucidă țara cu totul."
__ Regina Maria, Jurnal de război
În același timp, în zilele de 15/28 februarie și 16 februarie/1 martie au avut loc dezbateri intense în cadrul guvernului, pozițiile membrilor acestuia oscilând de la demisie până la asumarea deschisă a unei alianțe cu Puterile Centrale împotriva Antantei (Matei B. Cantacuzino și Constantin Garoflid). Averescu a refuzat ideea demisiei guvernului, cu argumentul că "nu avea cine să ne înlocuiască (!)" și, într-o ultimă încercare de a câștiga timp a trimis reprezentanților Puterilor Centrale la data de 16 februarie/1 martie ora 13.30, o telegramă pe care mâna sa dreaptă, ministrul justiției Constantin Argetoianu a considerat-o drept "depeșă compromițătoare".

"Dacă aș fi cunoscut la vreme conținutul acestei compromițătoare depeșe, cred că ea n-ar fi plecat niciodată. Pentru câștigare de timp era destul să se trimită lista plenipotențiarilor, cu o simplă frază de rezervă păcii. Polologhia redactată de Averescu (greșelile de franțuzește sînt cea mai bună dovadă că habar n-am avut de ea) nu era menită să ne cîștige cinci minute mai mult de răgaz, dar conținea grave angajamente cu privire la politica noastră după încheierea păcii, marcând intențiuni și îndrumări cu totul opuse celor pe care bazasem acțiunea noastră."
__ Constantin Argetoianu, Memorii
Ca și în cazul altui tratat controversat încheiat de Alexandru Averescu în aceeași perioadă - Acordul Averescu-Racovski, transmiterea acestei telegrame a scos din nou la iveală naivitatea politică și lipsa abilităților diplomatice ale acestuia, "el trăind sub obsesiunea că relațiile sale personale cu Mackensen pot influența hotărârile Germaniei". Argetoianu și-a prezentat demisia lui Averescu, în cadrul unei discuții aprinse cu acesta în care i-a reproșat concesiile făcute Puterilor Centrale, nenecesare și care șubrezeau poziția României în negocierile care aveau să urmeze. Ulterior Argetoianu a revenit asupra demisiei.

Telegrama lui Averescu n-a produs efectul dorit, în sensul că nu numai nu a dus la câștigarea de timp pentru partea română, ci, prin atitudinea submisivă s-a constituit într-un imbold pentru Puterile Centrale, determinându-le ca în ziua următoare să ceară concesii suplimentare guvernului român. Înainte de miezul nopții de 16/17 februarie, Puterile Centrale au răspuns telegramei prim-ministrului României o notă ultimativă, cu condiții ce trebuiau acceptate până la data de 17 februarie/2 martie 1918, ora 12.00.

După primirea notei ultimative, Averescu a decis să meargă la rege "pentru ca fiecare să-și ia părticica lui de răspundere", cerându-i convocarea unui Consiliu de Coroană, pentru a doua zi.

Cutumele

Consiliul de Coroană era un organism cu caracter ad-hoc, creat pe lângă rege, cu rol consultativ. Organizarea și funcționarea sa nu era reglementată printr-un act normativ specific. În acest context, desemnarea participanților la reuniunile din 17-19 februarie s-a făcut pe baze cutumiare, pornind de la precedentele reprezentate de consiliul din 1914 și consiliul din 1916. Au fost invitați doar reprezentanți ai partidelor aflate la guvernare, fapt care a generat nemulțumirea Partidului Muncii, ca și a formațiunilor conduse de Nicolae Iorga și A. C. Cuza. Regele a mai propus să fie invitați mitropolitul Moldovei, Pimen Georgescu și comandantul suprem al armatei, generalul Constantin Prezan, dar s-a lovit de refuzul lui Averescu.

O altă cutumă prevedea că luările de cuvânt din cadrul Consiliului de Coroană nu se consemnează în procese verbale, cutumă care a fost invocată de Ion I. C. Brătianu la începerea primei reuniuni, când generalul Constantin Iancovescu a încercat să le consemneze.

Discuțiile din cadrul celor trei reuniuni au fost totuși înregistrate în scris, în trei procese verbale redactate de fostul ministru liberal Alexandru Constantinescu, revizuite de Ion I. C. Brătianu și prezentate ulterior spre aprobare Regelui. Contrar cutumei de până atunci, Brătianu a ținut ca discuțiile să fie consemnate, pentru avea o dovada indiscutabila a atitudinii lui, la discuțiile viitoare cu aliații, pe marginea încheierii păcii. Averescu a bagatelizat ulterior consemnările din aceste procese verbale, considerându-le niște relatiuni, "ad usum Delphini". Nu au deci nici o valoare istorică, decât aceea de a fi dovadă mai mult de moravurile politice din acea vreme.

Aceste procese verbale au fost publicate de Nicolae Iorga în 1932, în Revista Istorică, precizând că "am copia acestor acte de la I. I. C. Brătianu. Nu e prea de vreme tipărirea lor. Ea fixează merite și responsabilități, care trebuie știute."

Prima reuniune

Prima reuniune a Consiliului de Coroană a avut loc la data de 17 februarie/2 martie la reședința regală, situată pe Strada Lăpușneanu din Iași.  La această reuniune au participat:
 regele Ferdinand I;
 generalul Alexandru Averescu, președintele Consiliului de Miniștri
 membrii guvernului: Constantin Sărățeanu, Fotin Enescu, Constantin Argetoianu, Matei B. Cantacuzino, generalul Constantin Iancovescu, Ion Luca Niculescu, Constantin Garoflid, generalul Ioan Culcer
 președintele Camerei Deputaților: Vasile G. Morțun,
 președintele Senatului: Emanoil Porumbaru,
 reprezentanți ai Partidului Național Liberal: Ion I. C. Brătianu, Mihail Pherekyde și Alexandru C. Constantinescu
 reprezentanți ai Partidului Conservator Democrat: Take Ionescu, Mihail G. Cantacuzino și Dimitrie Greceanu

Lucrările reuniunii au fost deschise la ora 10.00 printr-o alocuțiune a regelui Ferdinand, care a relatat întrevederea sa cu ministrul de externe austro-ungar, Ottokar Czernin, de la Răcăciuni, a solicitat opiniile celor prezenți și, la final, a exprimat poziția sa conform căreia a trimite delegați și a trata nu înseamnă a încheia pacea. În continuare au urmat luări de cuvânt ale celorlalți participanți la lucrări. Majoritatea  participanților erau de părere că încheierea unei păci separate nu mai putea fi evitată, dar nimeni nu s-a arătat doritor să își ia însărcinarea de a încheia o pace în condiții foarte dezavantajoase pentru țară.
"Atmosfera era tragică. Monarhul era atât de emoționat încât abia putea vorbi. La sfârșitul prezentării sale a izbucnit în lacrimi."
__ Glen E. Torrey, România în Primul Război Mondial
Alexandru Averescu, care a luat cuvântul imediat după discursul regal, a prezentat pe scurt acțiunile guvernului pe care îl conducea, de la venirea sa la putere, și a conchis că membrii guvernului sunt de părere să fie acceptate condițiile cerute de Puterile Centrale și să înceapă imediat tratativele de pace.

Take Ionescu s-a declarat ferm împotriva încheierii oricărui fel de pace separată, susținând varianta retragerii autorităților de stat - regele, guvernul, parlamentul și o parte din armată - în sudul Rusiei, România păstrându-și astfel dreptul la împlinirea revendicărilor care fuseseră prezentate aliaților la intrarea în război.

Ion I. C. Brătianu a pledat pentru rezistența armată, dar a admis că, în circumstanțele date, dacă guvernul nu împărtășește această opinie, nu rămânea decât soluția păcii. Deși Partidul Național Liberal nu avea să susțină un astfel de demers, în același timp considera totodată că nicio forță politică nu trebuie să împiedice guvernul să ducă la capăt o astfel de însărcinare. Brătianu a cerut fie chemarea la guvernare a facțiunii filogermane condusă de Alexandru Marghiloman, care ar fi putut obține condiții de pace mai favorabile, fie negocierea de către guvernul în funcție "cu sabia în mână", astfel încât să rezulte că nu e vorba de o pace acceptată și definitivă, ci de o pace impusă prin violență, de cei ce spun că vor pace fără anexațiuni.

În replică, generalul Averescu a menționat că nu este de acord nici cu poziția exprimată de Take Ionescu, nici cu cea exprimată de Brătianu, considerând că e o imposibilitate morală a i se cere să-și asume răspunderea acestor soluții, aducând ca argument principal faptul că armata, lipsită de subzistență și muniții nu ar putea opune decât o foarte scurtă rezistență.
"Mi se cere ceva monstruos. Să prezidez și să asum răspunderea unei soluțiuni, care după adânca mea convingere ar duce țara la dezastru."
__ Alexandru Averescu, Notițe zilnice din război
Dintre celelalte luări de cuvânt, cele mai relevante au fost cele ale lui Mihail G. Cantacuzino din partea Partidului Conservator-Democrat și Matei B. Cantacuzino, ministrul instrucțiunii publice și cultelor. Chemat în ziua precedentă de Regina Maria, Mihail G. Cantacuzino avea să susțină în consiliu teza favorită a reginei, aceea a "rezistenței până la capăt".
"Să pierdem tot afară de onoare. Dacă evenimentele vor fi mai tari decât noi, înfrângerea noastră nu va fi rușinoasă. Dar să nu primim rușinea de frica unei înfrângeri pe care n-am încercat-o încă."
__ Mihail G. Cantacuzino, Alocuțiune la Consiliul de Coroană
La rândul său, ministrul Matei B. Cantacuzino a pledat teza părăsirii definitive a Antantei și încheierea rapidă a unei păci durabile cu Puterile Centrale, cu reluarea tuturor legăturilor dinainte de izbucnirea războiului.
"Războiul nu ne va mai putea da nimic, trebuie să așteptăm totul de la pace. Am ratat războiul, să-i punem cruce - datoria noastră e să nu ratăm și pacea din cauza acelor influențe nefaste care au sabotat războiul și care se încearcă să saboteze și pacea în loc să-și pună cenușe pe cap și să se ascundă. România se va reface nu pe câmpul de luptă, ci pe ogorul muncii pașnice, dacă va ști să se scuture de obiceiurile unui trecut condamnat și de paraziții care, până acum, i-au supt puterile."
__ Matei B. Cantacuzino, Alocuțiune la Consiliul de Coroană

Lucrările reuniunii s-au terminat fără a se ajunge la un rezultat concret. Într-un comunicat oficial din aceeași zi se anunța că un Consiliu de Coroană a avut loc azi-dimineață sub președinția Majestății Sale Regelui. În urma acestui Consiliu și sub presiunea evenimentelor, guvernul răspunzând unui ultimatum primit astă-noapte, a comunicat reprezentanților Puterilor Centrale hotărârea de a intra în tratative de pace.

Imediat după terminarea reuniunii, la ora 16.45, primul ministru Alexandru Averescu a primit o telegramă transmisă de miniștrii de externe ai Germaniei și Austro-Ungariei, prin care aceștia îl informau, ignorând faptul că un Consiliu de Coroană anunțat de autoritățile române era în desfășurare, că armistițiul a fost denunțat.
"Când ai intrat pe calea capitulării este greu să dai înapoi și să apuci alta. Și metoda tărăgănelii dedese greș. De la 27 ianuarie, când expirase primul ultimatum al lui Mackensen și până la 17 februarie trecuseră mulțămită abilităților lui Averescu 20 de zile și situația nu se ameliorase pentru noi câtuși de puțin. Cât mai logic, cât mai moral și cât mai elegant ar fi fost să primim în bloc și din prima zi, fără discuție, toate condițiunile inamicului! Pentru asta ar fi trebuit însă ca Averescu să creadă în victoria finală a Aliaților și să n-aibă intenții ascunse de înțelegeri cu nemții."
__ Constantin Argetoianu, Memorii
În urma consultărilor de urgență avute de premier cu regele Ferdinand, s-a adoptat decizia de a se răspunde că România acceptă condițiile prealabile de pace impuse de Puterile Centrale. Totodată, regele a apreciat că este necesară o nouă reuniune a Consiliului de Coroană, care să reprezinte cadrul corespunzător "pentru a comunica hotărârea luată ca rege constituțional".

În același timp, Marele Cartier General a dispus o serie de măsuri pregătitoare din punct de vedere militar, în eventualitatea reluării ostilităților. Șeful Marelui Cartier General, generalul Constantin Prezan, a transmis comandanților Armatelor 1 și 2 - generalii Eremia Grigorescu și Arthur Văitoianu - dispoziția de a-l lăsa pe inamic să inițieze orice acțiune ostilă, reacționând conform ordinului de operație dat cu o lună înainte, care prevedea o retragere graduală în zona dintre Siret și Prut.

A doua reuniune

A doua reuniune a Consiliului de Coroană a avut loc la data de 18 februarie/3 martie tot la reședința regală din Strada Lăpușneanu din Iași. Participanții au fost aceeași ca la reuniunea precedentă, plus principele moștenitor Carol.

Lucrările consiliului au început cu citirea declarației oficiale de către regele Ferdinand, prin care atât regele cât și prim-ministrul Averescu aduceau la cunoștință faptul că au telegrafiat Puterilor Centrale că Romania primește condiția prejudicială impusă de ele, adică renunțarea la întreaga Dobroge și că începe negocierile de pace. În încheierea mesajului regele concluziona că soluțiunea păcei este dureroasă, dar este în orice caz preferabil a suferi o rană, decât a primejdui existența.

Chiar pe timpul desfășurării dezbaterilor, Averescu a primit o telegramă prin care erau anunțate noi condiții cerute de Puterile Centrale, pentru începerea negocierilor de pace. Acestea includeau, trei cerințe suplimentare față de cele transmise anterior: obligația autorităților române de a demobiliza 8 divizii de infanterie, permiterea trecerii de trupe austro-ungare pe teritoriul Moldovei și Basarabiei pentru a merge în Ucraina și părăsirea teritoriului național de către misiunile militare aliate.

Ion I. C. Brătianu și Take Ionescu au declarat că apariția unor astfel de cereri suplimentare era de așteptat, având în vedere atitudinea manifestată de guvernul Averescu pe timpul negocierilor. Brătianu a fost exasperat de naivitatea manifestată de generalul Averescu, care a considerat că poate obține rezultate mai favorabile, pe baza presupusei sale relații de amiciție cu mareșalul August von Mackensen. Astfel, Brătianu a constatat acum eșecul strategiei lui Averescu, care "pe Mackensen nu l-a clătinat întru nimic, iar el și-a dezvăluit cărțile înainte de vreme. De la prima întrevedere, Generalul Averescu își uitase sabia în anticameră."

Generalul Averescu a fost și el foarte surprins de aceste noi cereri care îi spulberau definitiv iluziile privind capacitatea sa de negociator, încercând să se disculpe neconvingător și aruncând vina pe ceilalți că nu acceptaseră condițiile centralilor încă din ziua precedentă: iată unde ne-a dus tactica balcanică a tergiversărilor. Totuși, și Averescu a  considerat noile condiții ca umilitoare și a cerut regelui convocarea consiliului pentru a doua zi, în vederea luării unei decizii definitive.

În după amiaza aceleași zile, Averescu a convocat o reuniune a Consiliului de Miniștri la care au fost invitați și conducătorii armatei: generalii Constantin Prezan, Eremia Grigorescu, Arthur Văitoianu și Intendantul general Constantin Zaharia. Aceștia au prezentat posibilitățile de rezistență armată, în final guvernul ajungând la concluzia că rezistența este posibilă, dar va fi de durată limitată si se va termina prin nimicirea Armatei.

Ca urmare generalul Prezan, căruia regele Ferdinand îi delegase comanda supremă a armatei numindu-l generalisim, a dispus o serie de măsuri suplimentare față de cele dispuse în ziua anterioară. A fost schimbat ordinul de operații referitor la modul de acțiune în cazul unui atac al Puterilor Centrale, prevăzându-se o retragere mai în adâncime, între Prut și Nistru, la sud de aliniamentul Soroca-Bălți-Rădăuți. Retragerea avea să înceapă imediat după declanșarea atacului, urmând ca depozitele și echipamentele militare care nu puteau fi retrase să fie distruse la fața locului.
"Generalul Prezan a chemat armata la luptă. România era izolată, într-o situație militară fără precedent în istorie, dar noi tot trebuie să luptăm pentru a salva onoarea, integritatea și independența țării."
__ General Ion Antonescu, Citiți, judecați, cutremurați-vă

A treia reuniune

A treia reuniune a Consiliului de Coroană a avut loc la data de 19 februarie/4 martie, în aceeași locație. Participanții au fost aceeași ca la reuniunea precedentă (mai puțin Constantin Garoflid), în plus au fost invitați comandanții militari: generalii Constantin Prezan, șeful Marelui Cartier General, Eremia Grigorescu, comandantul Armatei 1 și Arthur Văitoianu, comandantul Armatei 2.

Prezența conducătorilor armatei, chemați fără știrea guvernului, l-a surprins pe prim-ministrul Averescu, care a considerat acest fapt o adevărată anomalie. Joacă șoarecii pe masă, deși biata pisică este acasă. În ciuda protestelor prim-ministrului, regele decide ca generalii să ia parte la consiliu, făcându-l pe Averescu să conchidă cu amărăciune că Brătianu guvernează și când este afară din guvern.

Ca și celelalte reuniuni, lucrările au început cu declarația regelui, care a anunțat decizia guvernului de a accepta toate condițiile formulate de Puterile Centrale, menționând, totodată, că avea să fie trimisă chiar în acea seară, la București, o delegație pentru începerea tratativelor de pace.

"Sufletul meu a încercat în noaptea aceasta cea mai mare suferință din viața mea. Trebuie să ne plecăm în fața puterii împrejurărilor, cu încrederea că din sacrificiul de astăzi va ieși răsplata de mîine pentru vrednicul meu popor."
__ Regele Ferdinand, Alocuțiune la Consiliul de Coroană din 19 februarie
Luând cuvântul după rege, Averescu a prezentat concluziile la care guvernul a ajuns în urma consultării cu conducătorii militari din ziua anterioară, precizând că deși condițiile păcii sunt foarte grele, o eventuală rezistență armată ar fi și mai dezastruoasă. Din aceste rațiuni, guvernul considera soluția intrării în tratative ca singura posibilă, aceasta chezășuind salvarea dinastiei și a Basarabiei.

Ion I. C. Brătianu a protestat la afirmația lui Averescu că scopul numirii guvernului condus de el fusese să încheie pacea cu Puterile Centrale, arătând că guvernul condus de Alexandru Averescu fusese adus la putere pentru cu totul alte scopuri, și a reiterat propunerea de a fi numit un nou executiv, condus de Alexandru Marghiloman.

Take Ionescu a respins ideea chemării la guvern a facțiunii filo-germane de la București, considerând aceasta un act inutil, condițiile păcii ar fi rămas aproximativ aceleași și s-ar fi dat și impresia unei capitulări totale.

În fața acestor acuzații și a consultării membrilor cabinetului, generalul Averescu și-a prezentat demisia în fața regelui, demisie asupra căreia a revenit ulterior, în urma unei discuții cu regele Ferdinand.

Finalul acestei ultime reuniuni a fost marcat de o intervenție insolită a principelui moștenitor Carol, intervenție făcută la solicitarea mamei sale, regina Maria. Personaj cu mare influență, aceasta se afla de câteva zile într'o agitație de nedescris, spumega și neputând să vină în Consiliul de Coroană să exprime indignarea față de ceea ce considera slăbiciunea soțului, lipsa de curaj, lașitatea chiar a oamenilor politici ai țării, l-a chemat special pe Carol, aflat pe front la unitatea pe care o comanda "ca să-i explic detaliile situației, fiindcă urma să ia parte și el la consiliul de coroană de dimineață."
"Știu bine că faptul pe care îl săvârșesc nu este constituțional, totuși cred că este bine ca în această zi să se mai audă un glas. Am fost rugat ca în numele Reginei, al femeilor române unite în același gând cu ostașii, care formează astfel aproape totalitatea națiunii, să protestez împotriva hotărârii luate astăzi. Sper ca în această țară se va găsi un om de stat care va ajuta pe Rege să nu iscălească o pace înjositoare."
__ Principele Carol, Alocuțiune la Consiliul de Coroană din 19 februarie
Consiliul de Coroană s-a încheiat fără a se lua propriu-zis o decizie, dar s-a sugerat ca textul tratatului să fie acceptat în bloc, pentru a se sublinia caracterul de dictat al acestuia și, eventual, pacea să fie semnată de un alt guvern, format din oamenii politici rămași în București.

Regina Maria - catalizatorul opoziției

Chestiunea încheierii unei păci separate cu Puterile Centrale a generat și un punct de maximă tensionare a relațiilor din cadrul familiei domnitoare, în special cele dintre regina Maria și regele Ferdinand.

Regele, ca și restul elitei politice de la Iași, considera că încheierea unui tratat de pace separat era o chestiune inevitabilă, în respectivul context geopolitic, dar încerca să identifice posibile soluții menite să nu compromită interesele fundamentale ale României, în sensul prezervării drepturile României la sfârșitul războiului, păstrarea armatei și continuitatea dinastiei.

Deși înțelegea raison d'etat susținut de rege, regina nu era de acord cu această conduită, ea fiind adepta liniei intransigente a "rezistenței până la capăt" preferând "mai bine suferința completă, capitularea, închisoarea, captivitatea, orice", numai să nu vadă numele lui Ferdinand sub un asemenea tratat.

Argumentul principal al reginei era că acest mod de a acționa se datora firii influențabile a regelui, pe care-l considera "hipnotizat, prizonier al voinței mai puternice a lui Averescu și deja slăbit de propaganda pentru pace care i-a slăbit voința, curajul și convingerile." Din această cauză, regina Maria se simțea datoare să facă la rândul său tot ceea ce-i stătea în putință pentru a înlătura acele influențe, pe care ea le considera nefaste și a-l determina în final pe Ferdinand să nu accepte ideea unei păci separate.

După prima reuniune a Consiliului de Coroană, din 17 februarie, între Maria și Ferdinand a avut loc o ceartă foarte puternică. Maria l-a acuzat că "își vinde prostește sufletul, cinstea și, odată cu ele, si cinstea familiei și țării lui", acuzații care l-au supărat atât de tare, încât "dacă ar fi fost om din popor, fără îndoială m-ar fi bătut".
"Am spus lucruri teribile, lucruri nedrepte, lucruri monstruoase, dar și adevăruri ucigătoare și respingătoare, cum nu se spun decât o dată în viață, când se înlătură toate pavezele obișnuite de circumstanțe. Încet-încet, furia lui Nando s-a potolit, m-a acuzat de o nedreptate cruntă, a spus că înnebunește sub presiunile care-l apasă din toate părțile, că e ca un trup mort pe care-l sfâșie toți vulturii."
 ___ Regina Maria, Jurnal de război
Neputând participa ea însăși la lucrările consiliului, regina a încercat să influențeze deciziile acestuia, având întâlniri cu participanți la reuniuni (Mihail G. Cantacuzino, generalii Prezan și Văitoianu), prim-ministrul Alexandru Averescu, precum și lungi discuții cu regele Ferdinand și Barbu Știrbey. Cerințele ei pentru continuarea rezistenței au găsit un ecou redus în rândul decidenților politici, care adoptaseră aproape în unanimitate credința că doar o capitulare, considerată temporară, ar putea salva statul și dinastia. Pentru a-și justifica pozițiile capitularde, marea parte a politicienilor au acuzat-o pe regină că "nu înțelegea ce se petrece în realitate". sau că de vină este "impulsivitatea ei naturală și pătimașă.

După a doua reuniune a Consiliului de Coroană, din 18 februarie, regina a avut o întâlnire cu prim-ministrul Alexandru Averescu, care "mi-a spus că venise să mă anunțe că vor accepta toate condițiile care ni s-au impus, oricât de umilitoare, de grele, de monstruoase." Discuția care a urmat a fost "cumplită și violentă", cei doi despărțindu-se cu răceală și dușmănie.
"Domnule general, mi-e rușine să mă aflu în aceeași loc cu dumneavoastră. Frumoase lucruri vei fi făcut dacă mai întâi îngropi cinstea țării dumitale, apoi îi înrobești regele, iar apoi lași să i se secătuiască viața din trupul mutilat și zvârcolind".
 ___ Regina Maria, Jurnal de război
Încercările reginei de a influența hotărârile consiliului nu au avut succes. "În zilele acelea negre, când se credea că totul e pierdut pentru România, a rămas neclintită în credința victoriei," propunându-și să continue să lupte, chiar cu riscul destrămării familiei, pentru ca tratatul de pace să nu intre în vigoare, până la capăt, când "voi lăsa totul și voi cere ma demission ca regină și soție și îl voi lăsa pradă unei servituți pe care eu nu pot și nu vreau s-o împărtășesc." Abia după război, aceeași politicieni aveau să recunoască faptul că linia de conduită a reginei Maria a fost cea corectă și că presiunea constantă pe care aceasta a pus-o asupra lui Ferdinand să nu ratifice pacea separată cu Puterile Centrale, a asigurat prezervarea statutului de cobeligeranță a României de partea Antantei.
"Prin modul cum a influențat în 1918, când aproape numai datorită ei, regele Ferdinand nu a ratificat dezastruoasa pace de la București, regina s-a așezat ca ctitoriță a României întregite și ca una din cele mai mari figuri ale istoriei noastre naționale."
 ___ Constantin Argetoianu, Pentru cei de mâine: Amintiri din vremea celor de ieri

Reacțiile aliaților

Încă înainte de semnarea armistițiului de la Focșani, poziția aliaților din cadrul Antantei a fost de a respinge ideea unei păci separate a României, indiferent de circumstanțele specifice de pe Frontul român. Într-o telegramă a lui Clemenceau din 11/24 noiembrie acesta preciza că "obligația tuturor Aliaților este de a rămâne fideli până la scopurilor comune", preconizându-se chiar o părăsire a teritoriului național de către autoritățile și Armata României și retragerea în Ucraina și Rusia. După semnarea armistițiului, poziția franceză a devenit și mai intransigentă, într-un protest oficial transmis de șeful Misiunii Militare Franceze, generalul Henri Berthelot acuza guvernul condus de Ion I. C. Brătianu de "trădare comisă împotriva Aliaților și încălcarea tuturor promisiunilor."

Venirea la putere a guvernului condus de Alexandru Averescu a dus la o răcire a relațiilor dintre autoritățile române și reprezentanții francezi, remarcată ca atare de generalul Berthelot. "Situația misiunii noastre aici devine imposibilă. Averescu încurajează izolarea noastră, iar ofițerii francezi simt o rezervă neobișnuită în raporturile lor cu confrații români." Pentru a păstra totuși un canal deschis cu marii aliați occidentali, Averescu l-a însărcinat pe Constantin Argetoianu "să țină un contact permanent" cu ambasadorul Franței în România, contele de Saint Aulaire.

La 16 februarie/1 martie, generalul Eremia Grigorescu l-a anunțat pe generalul Berthelot despre iminenta sosire a unui ultimatum și despre denunțarea armistițiului de către Puterile Centrale, în urma cărora guvernul ar urma să accepte să înceapă negocierile de pace. Pornind de la această informație, Berthelot a telegrafiat în aceeași seară la Paris, propunând să se profite de această ocazie pentru o posibilă modificare a atitudinii intransigente franceze, referitoare la necesitatea de a lupta până la capăt.
"Dacă nu putem să ne dăm acordul în legătură cu încheierea păcii, putem cel puțin să ne ținem deoparte, lăsând guvernul român să decidă el însuși dacă vrea să continue lupta sau să accepte condițiile umilitoare pe care i le impun Puterile Centrale ! În primul caz, vom împărtăși până Ia capăt soarta armatei române. În al doilea, ar fi util să lăsăm toată mârșăvia condițiilor de pace în seama germanilor și austriecilor, pregătind, chiar a doua zi după semnarea păcii, o declarație colectivă a Aliaților, în care să se recunoască faptul că armatele române și-au făcut întotdeauna datoria cu vitejie și loialitate, că România a cedat în fața unor împrejurări critice și independente de voința sa și că, în asemenea condiții, Aliații consideră că tratatul de pace impus de Germania este nul și neavenit, și că vor urmări revizuirea sau anularea acestuia la momentul negocierilor păcii generale."
__ General Henri Berthelot, Telegramă către guvernul francez
După a doua reuniune a consiliului, Mihai G. Cantacuzino s-a întâlnit cu Berthelot, pe care l-a informat despre concesiile suplimentare cerute de Puterile Centrale, solicitând ca Aliații să achieseze la ideea unei păci separate a României, lucru refuzat cu fermitate, spunând că tot ceea ce poate face este "să rămână aici cu toții, ofițerii mei și cu mine, pentru a fi părtași la clipele de vitregie." O întâlnire similară a avut după cea de-a treia reuniune cu generalii Grigorescu și Văitoianu, care și-au manifestat indignarea față de faptul că "Averescu a acceptat toate condițiile nemților."

Generalul Berthelot nu au mai avut timpul necesar pentru o reacție consolidată la hotărârile luate de Consiliul de Coroană, din cauza precipitării evenimentelor și a plecării precipitate a misiunilor militare aliate din România.

Urmări

Urmarea imediată a Consiliului de Coroană din 17-19 februarie 1918 a fost reprezentată de acceptarea în bloc a condițiilor Puterilor Centrale și de trimiterea unor plenipotențiari la Buftea, unde, la 20 februarie/5 martie 1918 avea să fie semnat Tratatul preliminar de pace, precum și prelungirea armistițiului cu 14 zile . Tratatul preliminar a prevăzut cedarea Dobrogei, rectificări de frontieră spre Austro-Ungaria, impunerea unor obligații economice oneroase României, demobilizarea a cel puțin opt divizii, asigurarea accesului trupelor Puterilor Centrale spre sudul Ucrainei, plecarea misiunilor aliate, precum și altele.

O altă consecință importantă a fost reprezentată de plecarea misiunilor militare aliate, care a atras un val de ostilitate împotriva guvernului Averescu, ca urmare a unor incidente produse la plecarea Misiunii Militare Franceze.

Cea mai importantă acțiune politică a fost reprezentată de înlocuirea guvernului Averescu cu guvernul condus de Alexandru Marghiloman, la 5/18 martie 1918, care avea însărcinarea să încheie tratatul de pace cu Puterile Centrale.

Referințe și note

Bibliografie
 Argetoianu, Constantin, Memorii, vol. IV-V, Editura Humanitas, București, 1994-1995
 Averescu, Alexandru (general), Notițe zilnice din răsboiu, I916-1918, vol. II - Răsboiul, Editura Cultura Națională, București, 1937
 Boia, Lucian, Suveranii României. Monarhia, o soluție?, Editura Humanitas, București, 2014
 Dabija, Gheorghe (general), Armata română în răsboiul mondial (1916-1918), vol. IV, Tipografia "Lupta" N. Stroilă, București, 1936
 Duca, Ion G., Amintiri politice, vol. III, Jon Dumitru Verlag, München, 1982
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, vol. II, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918,vol II, Tipografia Geniului, București, 1929
 Iorga, Nicolae, Acte privitoare la istoria marelui războiu, în "Revista Istorică", anul XVIII, no. 7-9, București, 1932
 Maria, Regina României, Jurnal de război. 1918, Editura Humanitas, București, 2016
 Mamina, Ion, Consilii de Coroană, Editura Enciclopedică, București, 1997
 Otu, Petre, Mareșalul Alexandru Averescu. Militarul, omul politic, legenda, ediția a 2-a, Editura Militară, București, 2009
 Scurtu, Ioan; Alexandrescu Ion; Bulei Ion; Mamina, Ion, Enciclopedia de istorie a României, Editura Meronia, București, 2001
 Torrey, Glenn E., România în Primul Război Mondial, Meteor Publishing, București, 2014
 Torrey, Glenn E., General Henri Berthelot and Romania. Mémoires et Correspondance 1916-1919, Columbia University Presss, New York, 1987, ISBN 0-88033-115-1
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989

Vezi și
Participarea României la Primul Război Mondial
Consiliul de Coroană de la 21 iulie 1914
Consiliul de Coroană din 27 august 1916

Consiliul de Coroană
1918 în România


Hubert Murray Burge ( - ) est un pasteur anglican, directeur du Winchester College, évêque de Southwark et évêque d'Oxford .

Biographie

Burge est né en 1862  et fait ses études à Bedford School, Marlborough College  et à l'University College, Oxford . Son premier poste après l'obtention de son diplôme est celui de principal d'école au Wellington College, après quoi il est Fellow et doyen de son ancien collège. En mars 1902, il obtient un baccalauréat en théologie (BD) et en même temps reçoit un doctorat en théologie (DD).

Burge est directeur de l'école Repton de 1900 à 1901  puis de Winchester de 1901 à 1911  avant son élévation à l'épiscopat en tant qu'évêque de Southwark en 1911 . C'est une nomination surprise car Burge n'a aucune expérience paroissiale et sa santé est fragile, et le diocèse de Southwark est considéré comme très exigeant pour un évêque diocésain .

Pendant la Première Guerre mondiale, Burge souligne l'importance des principes chrétiens qui sous-tendent l'engagement britannique. "La chose pour laquelle l'Angleterre doit se tenir à ses enfants et devant la barre de l'histoire n'est pas simplement la liberté politique et la justice et le gouvernement constitutionnel et la conscience internationale, mais "l'esprit du Christ" informant la vie de son peuple, et donnant politique et les idéaux moraux leur véritable sanction. Pour cette Force dans le monde, nous devons tenir ou ne pas tenir du tout ».

Transféré à Oxford en 1919  ex officio Chancelier de l'Ordre de la Jarretière et nommé Clerk of the Closet, il est plus tard également sous-prélat de l'Ordre de Saint-Jean de Jérusalem et Chancelier de l'Ordre de la Jarretière.

C'est un joueur de cricket passionné .

Burge est nommé Chevalier Commandeur de l'Ordre royal de Victoria lors de l'anniversaire de 1925, quelques jours avant sa mort en fonction le 11 juin 1925 .

Références

Liens externes

Chevalier commandeur de l'ordre royal de Victoria
Chancelier de l'ordre de la Jarretière
Évêque d'Oxford
Évêque anglican du XXe siècle
Élève de Marlborough College
Décès en juin 1925
Naissance en août 1862
Décès à 62 ans

Hubert Burge


Cypernsanger () er en spurvefugl i familien af sylviasangere, der lever på Cypern.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Europas fugle
Sylviasangere

Cypernsanger


SPIP er en danskudviklet software, som anvendes til at arbejde med billeder fra avanceret mikroskopiudstyr, f.eks. SPM, SEM, TEM, mv.

Programmet henvender sig især til brugere af scanning-sondemikroskoper (SPM), som er en meget følsom mikroskoptype, der muliggør topografiske afbildninger af overflader af meget små emner, helt ned i mikro- og nanoskala. Programmet bruges til at forbedre mikroskopi-billederne, lave detaljerede analyser af data og til at eksportere resultaterne til forskningsrapporter og lignende.

F.eks. er det ikke ualmindeligt, at de billeder, som SPM mikroskoperne genererer, indeholder målefejl i form af unøjagtigheder i instrumentet eller påvirkning fra ydre forhold f.eks. temperatur. Programmet kan ved hjælp af avancerede algoritmer udbedre de unøjagtigheder og dermed opnå større præcision i måleresultaterne, end mikroskopet selv kan levere.

Programmet anvendes i dag overalt i verden, hvor der foregår nanoteknologisk forskning med anvendelse af SPM, både på tekniske forskningsinstitutter, målelaboratorier og til industriel forskning. Derudover finder SPIP hyppig anvendelse hos mikroskopi-producenter til kalibrering og kvalitetssikring af instrumenterne.

SPIP var oprindelig en udløber fra et PhD projekt hos IBM Danmark og DTU i Lyngby i starten af 1990'erne og var tænkt som et billedbehandlingsprogram til SPM, men har senere udviklet sig til også at kunne anvendes til andre mikroskopi-typer, bl.a. SEM, TEM, profilometre og interferens mikroskoper.

SPIP sælges, supporteres og videreudvikles af det dansk-baserede firma Image Metrology A/S, som igennem en årrække har specialiseret sig indenfor avanceret software til nano-teknologi, -mikroskopi og relaterede brancher.

Eksterne kilder og henvisninger

Nanoteknologi
Software
Scanning-sondemikroskopi

SPIP


Katja Iversen (født 9. september 1969 i Sørvad) er en dansk erhvervskvinde, rådgiver, forfatter, tidligere direktør for organisationen Women Deliver. Hun ligger på top 20 af Apolitical's liste over verdens mest indflydelsesrige personer  mht. ligestilling, og udgav i 2018 bogen Kvinde Kend Dit Netværk, hvor hun også blev udnævnt til Årets Dansker.

Opvækst

Iversen er vokset op i den lille by Sørvad i Vestjylland som barn af to tilflyttende skolelærere. Efter gymnasiet, hvor hun bl.a. var aktiv indenfor Operation Dagsværk, flyttede hun til Sjælland og startede på RUC.

Karriere

Det første internationale job var i Rom, hvor hun boede i fire år. Siden fik hun arbejde som kommunikationschef i Sex & Samfund, haft sit eget kommunikationsbureau, arbejdet som kampagne og medie koordinator i FNs Befolkningsfond, UNFPA, og som chef for Strategisk Kommunikation og Advocacy i UNICEF. Derigennem fik hun kontakt til grundlæggeren af Women Deliver, Jill Sheffield, hvor hun blev CEO i 2014.

Hun var i perioden 2014-2019 rådgiver til Clinton Global Initiative på sundhed og ligestilling.

I 2018 blev hun medlem af Premierminister Trudeau's G7 Ligestillings Råd, og i 2019 af Præsident Macron's samme.

Siden 2017 har hun siddet i bestyrelsen for Women@theTable, og været rådgiver til The Graca Machel Foundation.

I 2017 blev hun udnævnte til UNILEVER's Global Sustainable Living Advisory Council, hvor hun stadig sidder. Hun sidder også på Global Health 50/50, og King's College's Women's Leadership Institute's Advisory Councils .

I 2019 blev hun udnævnte til Copenhagen Goodwill Ambassador

Hædersbevisninger

Iversen modtog 6. december 2018 Berlingske Tidendes pris som Årets Dansker

I 2019 blev hun listet i Top 20 af Apolitical's liste over verdens mest indflydelsesrige personer] indenfor ligestilling.

Kontroverser

Racisme i Women Deliver
Katja Iversen tog orlov fra Women Deliver i juni 2020 efter 4 tidligere medarbejdere trådte frem og beskrev en racistisk arbejdskultur i organisationen. En uafhængig undersøgelse opsummerede, at organisationen var vokset hurtigt, at der var et højt arbejdstempo, samt at en del af personalet havde oplevet et dårligt arbejdsmiljø. Den pegede også på, at ansvaret ikke lå hos een person, ligesom den ikke anbefalede, at nogen fratrådte. Alligevel valgte Katja Iversen at fratræde sin stilling i oktober 2020, for at give plads til nye kræfter.

Udgivelser
 Kvinde kend dit netværk sammen med  Lisbeth A. Bille,

Referencer

Årets Dansker
Erhvervskvinder
Erhvervsfolk fra Danmark
Personer i Kraks Blå Bog

Katja Iversen


Pretium Partners, aussi surnommée Pretium, est une société de capital-investissement alternative, créée à New-York en 2012, spécialisée dans la gestion d'investissements dans les domaines du crédit résidentiel, du crédit aux entreprises immobilières et du crédit structuré[1].

Cette société d'investissement est l'une des quelques nouvelles entreprises américaines qui ont tiré parti et profit de la crise des subprimes pour d'une part lever des fonds et d'autre part se positionner dans l'achat, la gestion et la location d'une grande quantité de maisons unifamiliales individuelles vendues à bas prix parce que saisies[2]. Ces maisons étaient repérées, puis les plus intéressantes pour le groupe étaient achetées à bas prix, gérées et mises en location par Progress Residential, société-fille de Pretium[2].

En 2020, le groupe constitué par Pretium Partners et sa société-fille Progress Residential est devenu le second plus grand propriétaire et exploitant de maisons unifamiliales locatives pour l'ensemble des États-Unis « avec 179 milliards de dollars d'actifs sous gestion au 30 septembre 2020 avec plus de 1 400 employés opérant en Amérique du Nord, en Europe et en Asie-Pacifique »[2]. Et au 1er janvier 2021, selon Pretium, sa plate-forme intégrée gérait plus de 18 milliards de dollars d'actifs[2], avec 1 500 employés répartis dans 26 bureaux[2].

Outre une frénésie d'acquisitions et des loyers en hausse régulière injustifiée,  plusieurs autres choses ont été reprochées à la société.[Par qui ?] Elle aurait utilisé des critères discriminatoires dans sa procédure de choix des locataires de maisons. Elle aurait expulsé rapidement des locataires pour impayé de loyer, au cœur de la crise du COVID[3], alors que le moratoire des CDC interdisait toute expulsion en période pandémique, et que le gouvernement et les CDC demandaient aux gens de rester chez eux. Cela a pu aussi contribuer à augmenter le nombre des sans-abri et aggraver la Pandémie de Covid-19 aux États-Unis[4].

Fin 2021, le groupe gérait 31,8 milliards de dollars d'actifs axés sur l'immobilier, le financement hypothécaire et la dette d'entreprise[5].

Histoire

En février 2012, Donald R. Mullen, ancien banquier de Goldman Sachs, et Curtis Schade, cofondent Pretium Partners, une société de gestion d'investissements dits alternatifs. Pretium signifie le prix en latin. Au même moment, ils créent la société-fille Progress Residential.

Pretium commence par réunir des fonds, sollicités auprès de banques, fonds et riches investisseurs (américains et étrangers). L'objectif était alors d'atteindre au moins 2 millions de dollars. Dans un document de 238 pages datant de 2012 trouvé dans les Pandora Papers, destiné à ses investisseurs, Pretium leur annonce des rendements annualisés mirobolants : de 15 à 20 % par an, basé sur ce que les fondateurs appelaient des « opportunités d'investissement et de prêt » nés de la conjonction d'une crise du secteur américain du logement et d'une crise des marchés du financement hypothécaire). Une note interne, aussi trouvée dans les Pandora Papers) expliquait que Pretium « capitalisent sur la grave détresse du marché immobilier résidentiel aux États-Unis » et louerait ces maisons à des familles « qui ont été déplacées par une saisie ou qui sont autrement incapables d'obtenir un financement bien qu'elles puissent se permettre l'achat d'une maison »[1]. Les Panama Papers ont montré l'importance des liens fonctionnels de Pretium Partners avec Progress Residential : Sans les investisseurs discrètement voire secrètement réunis par Pretium, Progress Residential n'aurait jamais pu appliquer seul son modèle économique.

Les propositions d'apport en capital, venus de sociétés de capital-investissement, de fonds de pension, de compagnies d'assurance et d'autres investisseurs institutionnels intéressés, ont évolué. Ceux des investisseurs qui sont connus en 2021 sont[1] :

 Ares Management
 Landmark Partners
 Canada's Public Sector Pension (PSP) ; la caisse de Régime de retraite du secteur public (RPP) du Canada)
 American Equity Investment Life Insurance (Fonds d'Assurance-vie investissant en actions américaines)
 Tennessee Consolidated Retirement System (Système de retraite consolidé du Tennessee )
 la banque privée allemande Deutsche Bank (qui aurait débloqué 400 millions de dollars).

Le modèle économique de la société semble avoir très vite convaincu de gros investisseurs, car bien plus que les 2 millions de dollars visés, ce sont plus d'un milliard de dollars qui seront réunis. Cet argent semble avoir pour l'essentiel été transféré à Progress Residential, qui a ainsi pu devenir, en 9 ans, l'une des plus grandes entreprises d'achat, de gestion et de location immobilières du pays et du monde[1]. Le groupe a déversé un flot d'argent sans précédent pour acheter des dizaines de milliers de maisons individuelles dans des zones recherchées par la classe moyenne et notamment dans la ceinture du soleil[1].

En janvier 2021, Pretium en partenariat avec la société de capital-investissement Ares Management a acheté l'un de ses concurrent (« Front Yard Residential ») qui possédait alors un portefeuille de plus de 12 000 maisons mises en location [Ares Management Corporation (NYSE : ARES) est l'un des plus grands gestionnaires mondiaux « d'investissements alternatifs » du domaine du capital-investissement dans l'immobilier, « avec 179 milliards de dollars d'actifs sous gestion au 30 septembre 2020 avec plus de 1 400 employés opérant en Amérique du Nord, en Europe et en Asie-Pacifique »[2].

Pretium Partners travaille aussi en partenariat avec des entreprises externes, mais du domaine de l'immobilier, par exemple avec le groupe Zillow qui disposait en 2021 de 9 800 maisons qu'il avait acheté en espérant les revendre plus cher, mais qu'il a finalement du mal à vendre au même prix ou avec des bénéfices[3]. Zillow dispose aussi de 8 200 autres maisons qu'il était contractuellement obligé d'acheter. Selon le Wall Street Journal Zillow recherchait des investisseurs institutionnels pour acheter ces propriétés, et Pretium Partners lui a proposé d'en acheter 2 000 réparties dans 20 zones de marchés différentes des États-Unis[3]. Selon le Wall Street Journal, la somme négociée par Pretium pour ce rachat à Zillow (réalisé en octobre 2021) est restée secrète, mais il se dit que Zillow aurait touché l'équivalent du prix du marché pour ces maisons[3]. D'après Bloomberg, au même moment, deux concurrents de Pretium (Invitation Homes[4] et American Homes 4 Rent[5] envisageaient aussi d'acheter à Zillow des portefeuilles de maisons à mettre en location[6].

Début 2021, Pretium Partners tirait des revenus (plus de 1,5 milliard de dollars) de plus de 200 000 résidents[1], via un portefeuille « d'actifs sous gestion » (c'est-à-dire de 70 000 maisons ou mobil-homes louées)[1]. Neuf ans après sa création, fin 2021, cette société a financé l'achat d'environ 75 000 maisons aux États-Unis, mises en location par Progress Residential avec (en octobre 2021) « 1 900 employés gérant plus de 70 700 maisons (au 30 septembre 2021) réparties dans 29 des zones métropolitaines à la croissance la plus rapide du pays »[7],[8], avec un taux d'occupation de 96.4% des maisons (au 30 septembre 2021)[9], à comparer à $12.7B d'actifs en gestion, 41 861 maisons (en moyenne âgées de 19 ans) louées à 96,7 % dans 15 marchés-clés du pays au 31 décembre 2020[10].

Une étude statistique de John Burns Real Estate Consulting estime que les locataires ont, aux États-Unis, dépensés plus de 30 milliards de dollars en loyer, en quelques mois (de 2020 à novembre 2021)[6], et, selon Bloomberg (24 Nov 2021), la demande locative devrait encore croître, poussée par pandémie qui encourage les déménagements vers des zones moins denses que les centres-villes[6]. De grandes entreprises cherchent à capter cette rente, et à l'augmenter à leur profit. C'est notamment le cas de Starwood Capital Group (concurrent mondial de Pretium Partners, présidée par Barry Sternlicht) qui début novembre 2021 s'apprêtait à acheter (plus de 1 milliard de dollars) 2 300 maisons unifamiliales (à louer) à Pretium Partners[11].

En Août 2021, Pretium ouvre un bureau à Dubaï, dirigé par Jamal Saab, un ancien de PineBridge et de Natixis Global Asset Management[12].

En septembre 2021, une « équipe d'opportunités juridiques » récemment créée au sein de Pretium annonce qu'elle va dorénavant travailler avec des entreprises, des cabinets d'avocats et d'autres entités pour investir dans « des opportunités juridiques et commerciales » (financement de litiges commerciaux complexes, monétisation des risques juridiques, brevets et propriété intellectuelle, des arbitrages et des faillites, juricomptabilité, analyse des dommages…) mais pas dans le financement des litiges de consommation. La stratégie sera pilotée par Matthew Cantor (ancien avocat général de Lehman Brothers Holdings Inc, embauché par Pretium en 2020 comme directeur général spécialisé dans les faillites et les actifs en difficulté) ; et Charles Schmerler (ex-PDG de la société de financement de litiges Yorkside Capital LLC, qu'il a fondée après avoir pratiqué chez Norton Rose Fulbright) s'occupera du financement des litiges[13].

Début novembre 2021 Pretium, a acheté (pour une somme non-divulguée) Anchor Loans LP (plateforme de prêt fondée en 1998 par des joueurs de Poker (dont Dan Harrington), et devenue principal fournisseur américain de financement aux investisseurs et entrepreneurs du secteur immobilier résidentiel ; de 1998 à 2021, elle aurait accordé plus de 10 milliards de dollars de prêts (plus que n'importe lequel de ses concurrents)[14]. Pretium pourra donc désormais aussi offrir des prêts aux acheteurs de maison et aux investisseurs et entrepreneurs immobiliers résidentiels, via Anchor Loans qui conserve son nom, et son PDG (Andrew Pollock) et son siège (à Thousand Oaks, en Californie)[14].

Fin 2021, Bloomberg révèle que Pretium aurait négocié la vente de 2 300 maisons uni-familiales à louer, à son concurrent Starwood Capital Group, pour plus de 1 milliard de dollars[6].

Informations issues des Pandora Papers
En décembre 2021, une enquête journalistique, faite par le Consortium international des journalistes d'investigation (ICIJ) en partenariat avec le Washington Post et le Toronto Star s'est appuyé sur les Pandora Papers, et sur des recueil de témoignages récoltés parmi des locataires et d'anciens employés de ces sociétés, ainsi que sur des vérifications complémentaires. Elle a révélé l'identité de certains des investisseurs cachés et le vrai plan d'affaires de l'entreprise[1]. Ce plan a été conçu et mis en œuvre de manière à exploiter les conséquences du krach immobilier américain des années 2000. Les auteurs du plan savaient que ce krach contraindrait des millions de propriétaires à la forclusion en mettant sur le marché une surabondance de maisons saisies, qui seraient vendues bon marché. Pretium Partners a fait acheter des dizaines de milliers de ces maisons à des prix artificiellement bas, pour ensuite les louer (de plus en plus cher) à des familles n'ayant pas ou peu d'autres solutions, car ayant perdu leur logement ou, en raison de pratiques de prêt resserrées, ne pouvant plus prétendre à un prêt hypothécaire[1]. En particulier, une note interne de Pretium Partners explique clairement que l'entreprise « capitalise sur la grave détresse du marché immobilier résidentiel aux États-Unis ». Selon l'ICIJ, les documents et témoignages récoltés lors de son enquête montrent que contrairement aux communications de l'entreprise et de ses dirigeants (« élargir l'accessibilité à des logements abordables et de qualité pour aider à résoudre la pénurie de logements dans notre pays »)[15], Pretium Partners n'avait pas d'objectifs sociaux et vise moins le bien être de ses clients que ses profits ; ses décisions d'achat et de fixation des loyers et d'autres frais se font à l'aune d'une mesure continue de la performance d'investissement, du taux de rendement, tels que mesurés par des logiciels et des approches de type CIPM (Certificate in Investment Performance Measurement)[1].

Investisseurs
Les identités des investisseurs de Pretium Partners semblent n'avoir jamais été publiées par l'entreprise. Seuls trois d'entre eux sont cités dans les documents des Pandora Papers. Ils figurant tous les trois parmi les personnages ayant volontairement profité du krach immobilier américain des années 2000[1], dont Stephen Bronfman et Vikrant Bhargava.

Stephen Bronfman est[16] l'un des plus puissants donateurs politiques du Canada, héritier de la fortune d'un milliard de dollars des spiritueux Seagram[1] ; ce canadien est le fils du milliardaire Charles Bronfman et héritier d'un milliard de dollars provenant de l'entreprise de spiritueux Seagram, financeur d'une fiducie (Kolber Trust) basée dans le paradis fiscal des îles Caïmans, fiducie qui en 2012 disposait de dizaines de millions de dollars provenant de deux des familles les plus riches et financièrement influentes du Canada Bronfmana été le principal collecteur de fonds du premier ministre libéral Justin Trudeau). Une fiducie (trust) des îles Caïmans contenant de l'argent de la famille Bronfman investi dans un fonds qui deviendrait le géant de l'immobilier américain à succès et controversé Pretium Partners[17]. Selon le Toronto star, un juriste ayant travaillé pour Jonathan Kolber, a précisé que le Kolber Trust aurait été dissous en 2016 et ses avoirs ont été, selon lui, transférés en Israël[17].

Vikrant Bhargava est un magnat des jeux d'argent en ligne, dont l'investissement via une fiducie basée à Singapour est passé de 6,6 millions de dollars à 9,4 millions de dollars en cinq ans. Sa première société, cofondée à ses débuts à la Bourse de Londres, est en 2021 évaluée à 8,5 milliards de dollars[1]. Bhargava a dit n'être que vaguement au courant de son investissement, qui aurait été selon lui réalisé par sa fiducie familiale basée à Singapour.

Stratégie financière, commerciale et fiscale de Pretium Partners
L'étude des Pandora Papers a mis en évidence un plan d'affaires sciemment construit pour tirer profit du krach immobilier américain des années 2000, crise qui allait inévitablement conduire des millions de propriétaires américains à la faillite et/ou à la foreclosure, c'est-à-dire à un grand nombre de saisies de maisons individuelles destinées à rembourser les créanciers (banques ou autres prêteurs). Après la crise de 2008, plus de 3 millions de logements ont été saisis dans le pays, et vendus aux enchères par les banques et autres prêteurs. Ce brutal afflux de maisons sur le marché, combiné aux effets de la crise économique empêchait les classes moyennes d'acheter ces maisons saisies, qui donc ont souvent été vendues à bas prix[1].

La stratégie de Pretium Partners (et par suite, partagée par Progress Residential) a consisté, à anticiper et profiter de cette « aubaine » : grâce à l'argent de riches investisseurs, des dizaines de milliers de maisons pavillonnaires d'entrée de gamme ont alors été acquises par Progress Residential (et d'autres groupes du même type) à vil prix, avant même qu'elles aient eu le temps d'être vendues aux autres clients, ou en surenchérissant sur eux.

Les maisons recherchées étaient (et sont encore en 2021) celles construites au cours des 15 dernières années, vendues entre 70 000 $ et 190 000 $, et préférentiellement situées dans les parties plutôt suburbaines de la « ceinture du soleil » (« U.S. sunbelt) ». Le rythme d'achat de maisons par Progress Residential a atteint environ 2 000 maisons par mois. Ceci a été rendu possible, à relativement peu de frais, par un algorithme de recherche de propriétés à vendre et un système de dépôt d'offres d'achat rapide, achat souvent fait en cash, ce qui accélérait encore le processus de vente[1].

Ces maisons étaient ensuite nettoyées ou rénovées puis louées à des familles d'Américains trop pauvres pour les acheter (ou déjà lourdement endettés et/ou ne pouvant plus prétendre à un prêt hypothécaire)[1]. En 2016, 95 % des dizaines de milliers de maisons devenues propriétés de Progress Residential étaient louées (taux d'occupation élevé) et début 2017, Progress Residential, pour le compte de Pretium Partners avait déjà acquis plus de 20 000 logements dans 14 marchés clés, avec en 2016 une hausse des nouveaux loyers de 5 % et de 4 % annoncés pour 2017)[18].

C'est ainsi que Progress Residential est devenu l'un des plus grandes entreprises propriétaires et gestionnaires de maisons individuelles louées aux États-Unis[1]. En 2021, ensemble, ces trois entités commerciales et financières liées que sont Pretium Partners, Progress Residential et Front Yard Residential et leurs sous-entités) comptent aux États-Unis, parmi celles qui ont sciemment le plus profité de la longue vague de saisies et expulsions causées par la crise des subprimes puis la crise de 2008[1].

Personnes-clé

Donald R. Mullen
Article détaillé : Donald R. Mullen.

Curtis Schade
Article détaillé : Curt Schade.

George Lane
George Lane, après un baccalauréat ès arts en sociologie/anthropologie obtenu au Carleton College, d'une maîtrise ès sciences en comptabilité de l'Université DePaul et d'une maîtrise en administration des affaires obtenu à la Kellogg School of Management de l'Université Northwestern, a débuté chez Deloitte (dans le groupe de vérification, puis dans le groupe de consultation en immobilier)[15]. Il a été vice-président du groupe mondial des fonds d'opportunités de la Deutsche Bank (RREEF) puis a travaillé presque une décennie pour l' Abu Dhabi Investment Authority (ADIA) avant d'être embauché par Pretium comme directeur adjoint de l'immobilier (pour les Amériques), chargé des acquisitions et de la gestion des actifs (maisons à louer) quel que soit le type de propriétés et la zone géographique dans les États-Unis[15]. Il a aussi supervisé certaines transactions avec des partenaires opérationnels et des gestionnaires de fonds[15].

Autres dirigeants importants

 John Lynch[19] ;
 Heather Hopkins[19] ;
 Steve Allison[19] ;
 Lauren Waxman[19] ;
 Bryan Sauer[19] ;
 John Trapnell[19] ;
 Jennifer Strickland (responsable du développement commercial)[12] ;
 Matt Cantor (directeur général principal, chargé des aspects distressed and distressed credit[12].
 Matt Johnston (directeur général / location unifamiliale et constructions à louer, depuis mars 2021)[12] ;
 Kyle Mitts (directeur général / location unifamiliale et constructions à louer, depuis mars 2021)[12] ;
 Charles Schmerler (directeurs général senior dans l'unité d'investissements juridiques, à partir de 2021)[12];
 John Salomon (directeurs général senior dans l'unité d'investissements juridiques, à partir de 2021)[12] ;
 Jerry Ouderkirk (responsable du crédit structuré)[20] ;
 Ralph Canada (directeur général à partir de 2021)[12] ;
 Katherine Plavan (directrice générale à partir de 2021)[12].

Communication et objectifs affichés
En 2017, dans un webinaire[21], Don Mullen explique que les conditions actuelles (2017) créent « d'énormes opportunités » dans le secteur. il estime que 98 % des actifs unifamiliaux (maisons pour une seule famille) sont entre les mains d'opérateurs « relativement inefficaces » (…)« Nous voyons une opportunité persistante à acquérir des maisons de haute qualité à des rendements attractifs (…) Nous pensons qu'il s'agit d'une opportunité démographique et technologique, et non, comme les gens l'ont initialement perçu, comme une opportunité de profiter d'un secteur immobilier en détresse ». Mais en 2021, les documents des Pandora Papers contredisent ces affirmations et la page Linkedin de l'entreprise décrit sa spécificité d'une manière ambiguë : « Nous perturbons l'industrie de la location séculaire en embauchant des personnes innovantes et en utilisant la technologie pour améliorer considérablement la façon dont les gens trouvent, louent et aiment où ils vivent (…) nous privilégions l'innovation pour faire gagner et croître notre entreprise, perturber les conventions et prendre des décisions rapidement avec les ressources d'une grande entreprise et le cœur d'une petite »[22].

L'objectif affiché de l'entreprise est de « se différencier des autres sociétés d'investissement en construisant une plate-forme intégrée capable de fournir une exposition à des actifs dont le prix est décoté par rapport à leur valeur intrinsèque, par le biais d'investissements dans l'immobilier, des prêts et/ou de la dette titrisée »[23] et, selon l'un de ses patrons (Donald R. Mullen jr, en janvier 2021), de « capitaliser davantage sur un ensemble diversifié d'opportunités d'investissement SFR [SFR signifie Single-Family Rental, c'est-à-dire : logements locatifs unifamiliaux]. Nous sommes impatients de tirer parti de notre plate-forme d'exploitation unique et de notre évolutivité pour accroître davantage nos marges d'exploitation et offrir des rendements attrayants aux investisseurs ».

Tendances
Perspectives 2022 : Après un emballement du marché qui s'est traduit par des hausses-record des loyers et des prix des maisons, la croissance des prix des maisons devrait ralentir en 2022, à la suite d'un moindre nombre d'enchérisseurs concurrents, et une offre augmentée, d'après les prévisions de l'indice CoreLogic des prix des maisons aux Etats-Unis, la hausse moyenne annuelle des prix pourrait passer de 15 % par an en 2021 à 6 % par an en 2022[24]. Les campagnes d'achats massifs de logements par Pretium et ses quelques concurrents devraient encore croître, mais la hausse des taux hypothécaires, bien que très modérée, pourrait influencer le refinancement et modifier la composition de leurs portefeuilles de maisons[24]. Les taux de défaillance avec saisies devraient légèrement augmenter, mais légèrement[24].

Controverses
Pretium étant quasiment inconnu du grand public avant les révélations des Pandora Papers, les critiques et controverses ciblaient plutôt sa société-fille (Progress Residential, plus connue), et d'autres groupes du même type en train de monopoliser le marché des locations aux États-Unis, mais aussi au Canada (où un groupe d'investisseurs, Core Development Group Inc. (CDGi), a en 2021 acheté 1 milliard de dollars de maisons unifamiliales afin de les louer, suscitant l'indignation d'observateurs qui dénoncent un nouvel exemple de profit fait à partir de la crise du logement dans le pays, en faisant artificiellement grimper le prix des loyers[25].

Aux États-Unis, selon le CoreLogic Single-Family Rent Index (SFRI), les loyers des maisons unifamiliales ont augmenté en moyenne de 8,5 % en un an (de juillet 2020 à juillet 2021)[26]. L'augmentation subie par les locataires au mois de juillet 2021 a été près de cinq fois plus élevée que celle subie en juillet 2020[26]. La hausse annuelle a atteint 19 % dans la région de Phoenix (en lien aussi avec une forte croissance démographique) et 17% dans celle de Miami[26] ; il n'y a que dans la métropole de Boston que les loyers ont très légèrement baissé ; dans les 19 autres grandes métropoles, les loyers ont augmenté plus vite que l'année précédente[26]. Les loyers des maisons unifamiliales isolées (type recherché par Pretium) ont augmenté deux fois plus vite que ceux des locations unifamiliales mitoyennes[26] ; peut-être à cause de la pandémie, les maisons individuelles semblent plus recherchées en 2020-2021, leur croissance annuelle des loyers été de + 11,1 % (mesure faite en juillet) contre seulement 5,5 % pour les locations mitoyennes)[26]. Mi 2021, l'augmentation a légèrement diminué, mais en octobre 2021 cette hausse restait plus de trois fois supérieure à celle d'octobre 2020, et très supérieure aux niveaux d'avant la pandémie[27]. C'est l'augmentation de loyer la plus rapide de l'histoire de l'indice des prix des loyers SFRI (tant pour les bas-loyers que pour les loyers élevés)[27].

En 2019, 2020 et 2021, Pretium évolue dans un contexte nord-américain de frénésie d'achats de maisons par de grands groupes financiers, marqué par une succession de records : 2021, malgré une récession annoncée liée à la pandémie, a connu le plus grand nombre de ventes de maisons depuis 15 ans[24]. Au deuxième trimestre 2021 (en juin), 24,3 % des maisons individuelles qui étaient à vendre ont été achetées par de grands investisseurs (i.e. possédant plus de 100 maisons) ou des fonds d'investissement (tels que Pretium), et ce taux record est passé à 24,6 % en juillet, 25,8 % en août puis 26,8 % en septembre[28]. Entre septembre 2019 et septembre 2021, la part des maisons achetées par de grands investisseurs (plutôt que par des particuliers ou petits et moyens investisseurs) a augmenté de 8 % aux USA[28]. La concurrence semble devenir plus féroce encore avec une tendance émergente qui est la recherche automatisée des mises en vente et l'achat « instantané » (en ligne) de maisons (les eBuyers en 2021 ont ainsi acheté 2 % des maisons à vendre ; ces achats ont constitué environ 5 % des achats des investisseurs faits de juillet à septembre 2021, ce qui signifie que moitié de l'augmentation des achats par de gros investisseurs en 2021 peut être attribuée aux eBuyers, au détriment des particuliers qui n'ont pas les moyens de réagir aussi vite)[28], et en particulier au détriment des moins riches (car par exemple en octobre 2021, ce sont les maisons de la catégorie la moins chère qui ont vu leur prix le plus augmenté dans le pays : + 20,1 % en un an)[29]. En octobre 2021 le prix moyen d'une maison individuelle avait augmenté de 18 % par rapport à l'année précédente où ce prix avait déjà grimpé de 7,4 % par rapport à 2019. Les hausses de prix les plus fortes ont été enregistrées dans le Mountain West. C'est le record de hausse des prix en 12 mois depuis que l'indice a été créé (en 1976). Cette hausse est expliquée par les faibles taux hypothécaires, une offre faible et une forte demande de maisons à acheter de la part des investisseurs qui en 2021 n'ont pas été refroidis par les hausses de prix[29]. Cette frénésie d'achats et d'augmentation des loyers évoque une bulle spéculative.

Article détaillé : Progress Residential.

Progress Residential (qui dépend de Pretium) est accusée de manque d'humanité dans ses liens avec des locataires en difficulté, d'opacité, Accusation d'accaparement de logements, de contribution à la crise du logement et à la hausse des prix de l'immobilier périurbain, de financiarisation du marché immobilier, en contournant les règles concurrentielles[30],[31],[32], d'optimisation fiscale cynique et agressive notamment en raison de preuves d'arrangements offshore complexes et d'autres stratégies visant à alléger l'exposition des investisseurs étrangers à l'impôt américain dû. Des éléments du plan d'un milliard de dollars, trouvées dans les Pandora Papers notamment analysés par des experts fiscaux ont montré que Pretium a explicitement pris des dispositions juridiques pour protéger leurs investisseurs étrangers d'une imposition normale aux yeux de la loi américaine, dont en utilisant des entités basées aux îles Caïmans, dans le Delaware (où les investisseurs ne paient pas les taxes élevées imposées ailleurs aux étrangers tirant des revenus de l'immobilier américain) et via des fiducies permettant d'éviter l'impôt sur les revenus tirés de la location[1]. Selon l'ICIJ, Mullen qui touche des revenus très élevés de Pretium (et d'autres sources) bénéficie lui-même d'avantages fiscaux ; Emmanuel Yimfor (professeur de Finance à la Ross School of Business de l'université du Michigan a analysé les documents des Panama Papers et en a déduit que si l'entreprise atteint les 17,5 % de rendement qu'elle a prévu, le salaire de Mullen (et d'autres gestionnaires de fonds de ce type) pourrait dépasser le milliard de dollars. Or, les bénéfices de Pretium, présentés dans les comptes comme des «intérêts reportés», ne sont imposés (au taux de gains en capital) qu'à un bas niveau, car bénéficiant aux USA d'un allégement fiscal[1]. En outre, c'est Pretium qui contrôle Progress Residential, également accusé d'avoir probablement aggravé l'ampleur et la vitesse de développement de la pandémie de COVID aux États-Unis, d'une part en continuant d'expulser des locataires vulnérables (y compris en pleine pandémie, en dépit d'un moratoire décidé par l'État), et d'autre part, en refusant les locations à de nombreuses personnes encore fragilisées par la crise de 2008 ou par les aléas de la vie (problèmes de santé notamment, alors que les États-Unis n'ont toujours pas de système de sécurité sociale).

Interrogé par l'ICIJ à propos de sa stratégie fiscale, Pretium Partners a affirmé en 2021 : « nos véhicules d'investissement sont structurés et gérés conformément aux meilleures pratiques du secteur ». Et Bhargava, qui semble être l'un des premiers investisseurs de Pretium (en 2021 domicilié au Royaume-Uni a affirmé se conformer aux lois fiscales pertinentes, ajoutant que les fiduciaires qui gèrent sa fiducie familiale ont choisi d'investir dans Pretium sans que lui-même ait eu accès au produit et que les administrateurs soient informés des impôts que le fonds Pretium aurait pu normalement payer aux États-Unis[1].

Il est aussi rapproché aux entreprises du groupe de décliner dans le secteur du locatif un modèle proche de la stratégie (ensuite dite The Big Short) imaginée et mise en œuvre par Mullen et quelques autres cadres de la banque d'investissement Goldman Sachs qui ont choisi de cyniquement miser sur l'effondrement des marchés en pariant contre les hypothèques titrisées, dans le cadre du marché des titres adossés à des créances hypothécaires, marché que Mullen connaissait bien puisqu'il en était responsable chez Goldman Sachs. Mullen a brutalement fait fortune et a fait gagner beaucoup d'argent à sa banque pendant que leurs concurrentes s'effondraient en série ou ne survivent que grâce aux aides des États et des banques centrales.

Ce « modèle » est basé sur un profit revendiqué comme « opportuniste ». Il tire profit du surendettement instrumentalisé d'un grand nombre de gens, piégés par un système dont ils peuvent difficilement sortir. Ce modèle a été repris et adapté par Mullen au secteur de la location immobilière, à la fois pour conjointement créer Pretium Partners et Progress Residential. Il a permis de créer un nouveau marché captif dans le domaine de la location. Ceci s'est fait en achetant (dans un premier temps à bas prix) des dizaines de milliers de maisons saisies, de préférence dans des zones géographiques immobilièrement attractives (ex. : autour de grands centres urbains de la « ceinture de soleil des États-Unis », une région très demandée par les classes moyennes, dotée en bonnes écoles, commerces et lieux de cultures et loisirs, ainsi qu'en accès aux services essentiels. Cette demande a été dopée par la pandémie qui a incité au télétravail à distance[29]. Les maisons saisies sont achetées pour être ensuite louées à des Américains cherchant à se loger, mais trop pauvres pour acheter une maison, ou déjà lourdement endettés et/ou ne pouvant pas obtenir de prêts sur hypothèque. Le calcul de l'entreprise est que dans le contexte américain de ces grandes banlieues, au moins pour un certain temps, l'entreprise pourra continuer à faire augmenter ses loyers et d'autres frais payés par les locataires, pendant que les achats de nouvelles maisons par le groupe « augmenteront la valeur de ses actifs immobiliers (aux yeux des investisseurs), ce qui leur permettra d'ensuite vendre des obligations adossées à des revenus locatifs pour financer encore plus d'achats de logements »[33].

Les achats en séries de dizaines de milliers de maisons par ces nouveaux industriels de la location ont provoqué une flambée des prix des maisons (+ 23 % au second trimestre de 2021 par rapport à l'année précédente, selon la National Association of Realtors)[34], au moment où Pretium s'apprêtait à prendre le contrôle de la plus grande plateforme de prêts immobiliers des États-Unis[34].

Sous-entités de Pretium
Le site Internet de Pretium ne donne pas d'informations sur les investisseurs ni sur la structure de l'entreprise, mais selon les informations disponible dans la presse financière, la littérature, les bases de données et registres du commerce (EDGAR, IAPD, CAFR…), etc. il existe plusieurs sous-entités de Pretium, dont au moins :

 Pretium Residential Credit Management LLC[19],
 Pretium Residential Credit Fund II LP (Hedge fund)[35],
 Pretium Credit Management LLC[19],
 Pretium Residential Credit Management LLC[19],
 Pretium Credit Management LLC[19])

 Pretium Mortgage Credit Partners I LP ;
 P2 Master Trust A ;
 Pretium CV Platform HoldCo LP ;
 Pretium Midway Investments LP ;
 Pretium Mortgage Credit Partners I REIT LLC ;
 Pretium Platform HoldCo LP ;
 Pretium Residential Credit Feeder Fund II LP ;
 Pretium Single-Family Rental Fund III F1 LP ;
 Pretium Single-Family Rental Fund III LP ;
 Pretium Special Residential Credit Opportunity Fund LP, tous dirigés ou co-dirigés par Donald Mullen Jr)[36] parfois en lien avec Goldman Sachs & Co LLC (ancien employeur de Donald Mullen Jr)[35]

Et Pretium Partners exploite au moins deux sociétés qu'il a créées :
 Progress Residential
 Front Yard Residential.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes

Immobilier
Bulle spéculative
Immobilier americain

Pretium Partners


Tsai Ing-wen () (født 31. august 1956) er Taiwans præsident. Hun repræsenterer partiet Demokratisk Fremskridtsparti (DPP), som hun blev leder for i 2008 efter fire års medlemskab.

Hun vandt præsidentvalget i Taiwan 16. januar 2016 med ca. 60 % af stemmerne. Da hun tiltrådte embedet 20. maj 2016 blev hun Taiwans første kvindelige præsident. Hendes modstander ved præsidentvalget var Ny Taipeis borgmester, Eric Chu fra det regerende parti, Kuomintang, som han efterfølgende trak sig som leder af efter tre måneder. Tsai Ing-wen havde i 2010 tabt valget til borgmesterposten i Ny Taipei til netop Eric Chu.

Ved præsidentvalget i januar 2020 blev Tsai Ing-wen genvalgt med stort flertal. Hun vandt over Kuomintangs kandidat Han Kuo-yu, der går ind for en mere forsonende holdning til Folkerepublikken Kina i spørgsmålet om Taiwans uafhængighed.

Tsai Ing-wen er uddannet jurist i Taipei og har en master fra Cornell University Law School i USA i 1980 og en doktorgrad fra London School of Economics fire år senere. I 1990'erne var hun med til at forhandle om taiwansk medlemskab i World Trade Organisation. Hun er desuden tidligere minister (2000-2008).

Liv og virke

Baggrund
Tsai Ing-wens fader var hakka, moderen var minnan og en bedstemor kom fra det taiwanske urfolk paiwan. Hun flyttede som 11-åring med familien fra Pingtung til hovedstaden Taipei.

Efter studier ved det juridiske fakultet ved Taiwans nationale universitet (1978) tog hun mastergrad i USA ved Cornell University Law School i USA i 1980 og en doktorgrad fra London School of Economics fire år senere.

Efter hjemkomsten til Taiwan underviste hun i retsvidenskab ved Soochow-universitetet og Det nationale Chengchi-universitet.

Politik
Fra 1993 var hun rådgiver for præsident Lee Teng-hui (Kuomintang) og var blandt andet med til at udforme Lees "mellemstatlige forbindelsers doktrin". I 1990'erne var hun med til at forhandle om taiwansk medlemskab i World Trade Organisation. Fra 1999 til 2000 var hun rådgiver i Taiwans nationale sikkerhedsråd. Efter, at partiet DPP fik regeringsmagten i 2000, blev Tsai udnævnt af præsident Chen Shui-bian til (partiløs) minister for fastlandskinesiske anliggender i regeringen. I 2004 blev hun medlem af DPP og var i en kortere periode medlem af Det legislative Yuan. Der efter var hun vicestatsminister under statsminister Su Tseng-chang, frem til regeringen gik af i 2007. Efter partiets nederlag ved præsidentvalget i 2008 blev hun valgt til ny partileder for DPP.

I november 2010 var Tsai kandidat til stillingen som borgermester i Ny Taipei, men led nederlag til Kuomintangs kandidat, Eric Chu.

Ved præsidentvalget i 2012 tabte hun til den siddende præsident, Ma Ying-jeou (Kuomintang). Efter dette trak hun sig fra positionen som DPP-leder.

Tsais efterfølger, partiveteranen Su Tseng-chang, blev imidlertid stærkt presset af kritik fra partifæller, som mente, at han ikke gik energisk nok ind for reformer af partiet. Efter solsikkebevægelsen i begyndelsen af 2014 meddelte Tsai, at hun på ny ville stille op som kandidat som partileder. Su Tseng-chang og Hsieh Chang-ting omgjorde da deres planer om at stille op til posten. Den 25. maj 2014 vandt Tsai valget med 93 % af stemmerne mod sin eneste modkandidat Kuo Tai-lin. Dermed blev hun partiets leder for anden gang.

Den april 2015 blev hun nomineret som DPPs kandidat til præsidentvalget i 2016. Hun blev valgt den 16. januar 2016 med tiltrædelse af præsidentskabet 20. maj 2016.

Ved præsidentvalget i januar 2020 blev Tsai Ing-wen genvalgt med stort flertal. Hun vandt over Kuomintangs kandidat Han Kuo-yu, der går ind for en mere forsonende holdning til Folkerepublikken Kina i spørgsmålet om Taiwans uafhængighed.

Noter

Politikere fra Taiwan
Jurister
Præsidenter

Tsai Ing-wen