Winteraceae is a primitive family of tropical trees and shrubs including 93 species in five genera. It is of particular interest because it is such a primitive angiosperm family, distantly related to Magnoliaceae, though it has a much more southern distribution. Plants in this family grow mostly in the southern hemisphere, and have been found in tropical to temperate climate regions of Malesia, Oceania, eastern Australia, New Zealand, Madagascar and the Neotropics, with most of the genera concentrated in Australasia and Malesia. The five genera, Takhtajania, Tasmannia, Drimys, Pseudowintera, and Zygogynum s.l. all have distinct geographic extant populations. Takhtajania includes a single species, T. perrieri, endemic only to Madagascar, Tasmannia has the largest distribution of genera in Winteraceae with species across the Philippines, Borneo, New Guinea, Eastern Australia, and Tasmannia, Drimys is found in the Neotropical realm, from southern Mexico to the subarctic forests of southern South America, Pseudowintera is found only in New Zealand, and Zygogynum has species in New Guinea and New Caledonia.

This family has been estimated to be anywhere from 105 to at least 35 million years ago. Being one of few angiosperms forming persistent tetrads with prominent sculpturing, pollen of Winteraceae is rare but easy to identify in the fossil record. Pollen samples found in Gabon may indicate that the family is at least 120 million years old, but the association of these fossils with Winteraceae is uncertain. Oldest unambiguous Winteraceae fossils are from the middle to late Albian of Israel (~110 million years old; described as Qatanipollis). Pollen fossils indicate that the range has been much wider than it is now, reaching north as far as Greenland during the Paleocene (Danian), and disappearing from continental Africa (Cape Peninsula, South Africa) in the Miocene. Equally characteristic is Winteraceae wood, which lacks xylem vessels in contrast to most other flowering plants. Fossil Winteraceae wood has been found in the Late Cretaceous to Paleogene (c. 85–35 million years ago) of Antarctica (Santonian-Campanian), western North America (Central Valley, California; Maastrichian) and Europe (Helmstedt, Germany; Eocene).

According to the 1998 APG I system, it did not belong to any order, but it has since been placed in Canellales by the APG II, APG III and APG IV systems.

Description
Members of the family Winteraceae are trees or shrubs. The leaves are alternate, with light green dots and a fragrant aroma. Some are used to produce essential oils. Stipules are absent. Flowers are small, mostly appearing in cymes or fascicles. They have two to six free, valvate sepals, though they are united in Drimys.

The Winteraceae have no vessels in their xylem. This makes them relatively immune to xylem embolisms caused by freezing temperatures. In addition, vascular occlusion can occur near the openings of the stomata, preventing excess water from entering.

Among all species, the distinctive characters of released pollen tetrads are easily recognized using light and electron microscopy.

Evolution of vesselless wood
Winteraceae was initially placed as a basal group within the Angiosperms due to its vesselless wood. Xylem vessels were seen as an important evolved character for the diversification and success of Angiosperms, so vesselless wood was seen as an archaic trait, resulting in basal placement of the Winteraceae. However, molecular phylogenetic work placed Winteraceae within the Magnoliids, well within the angiosperms. This placement suggests that the vesselless wood of the Winteraceae was a derived character rather than ancestral. Through the fossil pollen record, it is hypothesized that Winteraceae moved from Northern Gondwana through Southern Gondwana in the Cretaceous. This meant movement from hot humid environments to temperate humid environments where freeze-thaw events occurred. Vesselless wood has 20% of the water conductivity of vessel-bearing wood, however, under freeze events, wood with vessels loses up to 85% of water conductivity while vesselless wood loses at most 6% of water conductivity. The ability to avoid serious water limitation and therefore the shedding of leaves is hypothesized to be a major evolutionary pressure behind the reversion to vesselless wood. This is further supported by the heteroxylly hypothesis in which "primitive" vessels conferred little difference in stem hydraulic efficiency under normal conditions as compared to vesselless angiosperms. This would indicate that the pressure of freeze-thaw events and the subsequent risk of embolism would be a stronger evolutionary factor compared to the weaker hydraulic constraints of vesselless wood compared to "primitive" vessels. This movement from hot humid environments to temperature humid environments where freeze-thaw events occurred is seen as the evolutionary pressure behind the unique reversion to vesselless wood in Winteraceae.

Another character of Winteraceae that was seen to indicate a basal position in the phylogeny was the presence of waxy stomatal plugs, seen as limiting water loss in respiration and therefore an archaic trait to limit water loss. However, further research showed that in these humid environments, water cover on the surface of leaves decreased photosynthetic rates and waxy stomatal plugs reduce this water cover and therefore reduce the negative impacts on photosynthetic ability. Winteraceae species with stomatal plugs removed saw decreases in photosynethic rates of up to 40%. This further shows that characters once thought to be archaic could rather be derived adaptations to temperate humid environments.

Rediscovery of Takhtajania
Takhtajania perrieri was first collected 1909 on the Manongarivo Massif of central Madagascar at an elevation of 1700 meters. In 1963, the French botanist René Paul Raymond Capuron examined the unidentified plant sample, which he identified as a new species, which he named Bubbia perrieri, after the French botanist Henri Perrier de la Bâthie, classifying it in the Australasian genus Bubbia. In 1978, the botanists Baranova and J. F. Leroy reclassified the plant into its own genus, Takhtajania, after the Russian botanist Armen Takhtajan. Many subsequent expeditions to find the species were futile, but in 1994 Malagasy plant collector Fanja Rasoavimbahoaka collected a specimen in Anjahanaribe-Sud Special Reserve 150 km from the location at which the 1909 specimen was collected, which George E. Schatz identified in May 1997 as Takhtajania. A subsequent expedition discovered a large grove of the species at the spot where the second sample was collected.

Notable species
Drimys winteri (Winter's bark) is a slender tree native to the Magellanic and Valdivian temperate forests of Chile and Argentina. It is a common garden plant grown for its fragrant mahogany-red bark, bright-green leaves, and its clusters of creamy white, jasmine-scented flowers. The bark has historically been used to prevent scurvy.

Tasmannia piperita is notable for the great range of numbers for petal, stamen and pistil counts. Tasmannia lanceolata, known as Tasmanian pepper, is grown as an ornamental shrub, and is increasingly being used as a condiment.

References

External links
Chilean Winteraceae Chileflora

Magnoliid families

Winteraceae


El Clan Terrestre es el nombre que toma la Humanidad y sus "Pupilos" (especies animales o vegetales que han sido elevados) en la saga La elevación de los pupilos de David Brin. Reciben dicho nombre ya que todos habitan en el mismo mundo madre, la Tierra.

En las novelas la Humanidad es una raza insignificante, sin Tutor conocido (especie responsable de elevarlos a la sapiencia), y con una tecnología en su mayoría primitiva. Los humanos tiene dos pupilos (confirmados), por lo que la denominación formal "a-Human ul-Chimpanzee ul-Dolphin". Sin embargo, sin saberlo, la Humanidad se protegió a sí misma de convertirse en pupila de otra raza más antigua, al elevar otras especies terrestres y convertirse en su tutora.

Neo-Chimpancés
Los Chimpancés son los primeros pupilos de los Humanos, y son los más completos, ya que son los que más cerca están de la completa Sapiencia. Se encuentran en el segundo grado de pupilaje, aunque comienzan el tercer grado cuando los Gubru invaden Garth. A los Neo-Chimpancés les gusta la música, especialmente la percusión. Ellos se sienten avergonzados por las situaciones que les recuerdan su condición anterior como "animales inteligentes", especialmente la desnudez, trepar a los árboles y sobre todo perder su capacidad de hablar cuando están bajo estrés.

Neo-Delfines
Los delfines son los segundos pupilos de los Humanos, y son los mejores pilotos de la Civilización de las Cinco Galaxias ya que sus orígenes acuáticos les dan unos excelentes instintos para maniobrar en tres dimensiones. También son importantes en la guerra planetaria, porque la mayoría de los galácticos no son conscientes del potencial estratégico del mar. Los Neo-Delfines están en la Fase dos del pupilaje, y recientemente han conseguido su propia Nave estelar, el Streaker (Los descubrimientos del Streaker más tarde causaron gran controversia entre las especies sapientes respiradoras de oxígeno).

Los Neo-Delfines están en una etapa relativamente temprana de la elevación, y esto tiene varias consecuencias que son importantes en las tramas de las historias: la combinación óptima genética de los Neo-Delfines no se ha determinado todavía, y algunas de las nuevas mezclas genéticas llegan a ser peligrosas para sus colegas cuando están bajo estrés, hay diferencias significativas entre los mayores y los más jóvenes neo-delfines, en particular, a los ejemplares de mayor edad les resulta más difícil hablar, y tienen que luchar contra las tendencias a caer en comportamientos atávicos, como el sueño de la ballena y la fiebre de rescate (que los lleva a embarrar en la playa por su propia voluntad).

Neo-Gorilas
Los Neo-Gorilas estaban en una fase muy temprana de elevación, cuando el Instituto Galáctico de Elevaciones ordenó a los seres humanos detener el proceso, ya que pensaban que los humanos no podrían manejar tantos pupilos al mismo tiempo. Algunos humanos de forma secreta han continuado con el proyecto en el pequeño mundo-colonia de Garth. Los Neo-Gorilas tienen algún conocimiento de que están siendo elevados, y eligen a los Thennanin como sus "padrinos" en la ceremonia de ascensión celebrada en Garth. Esto, políticamente es muy importante, ya que los conservaduristas y escrupulosos son una potencia militar, y los Neo-Gorilas los convierten de enemigos a aliados del Clan Terrestre. Después de su adopción por los Thennanin, los Neo-Gorilas se denominan "Garthlings."

Neo-Perros
Los perros han sido mencionados a lo largo de la novela como un posible pupilo de la Humanidad, pero su adopción final no ha sido confirmada.

Kiqui
Los Kiqui son una especie anfibia pre-sapiente descubierta por primera vez en el planeta Kithrup por la tripulación del Streaker, quienes les persuaden para ser elevados como pupilos de los humanos. Si esto se cumple, serán los primeros pupilos humanos extraterrestres.

Tecnología
A diferencia de la mayoría de las otras razas, los humanos y sus pupilos, ven la creatividad como muy deseable - la mayoría de las otras razas tienen la opinión de que todo lo útil ya ha sido descubierto, por lo que es más eficiente para ellos buscar en la Biblioteca Galáctica lo que necesiten. El Clan Terrestre también es considerado extraño por el uso de tecnología arcaica, en lugar de la tecnología más avanzada Galáctica, o, que a veces prefieren tecnologías primitivas que ellos entienden, que otras más avanzadas que no entienden.

Comportamiento Social
La mayoría de los "clanes galácticos" son algo feudales y a veces explotadores, y ponen un énfasis enorme en la etiqueta y especialmente en el comportamiento respetuoso de los miembros de razas "subordinadas" (pupilos) hacia los miembros de razas "superiores" (tutores). De ahí que a menudo se refiere el habla informal del Clan Terrestre como un insulto y el trato igualitario de los Humanos de sus pupilos los Neo chimpancés y los Neo-delfines, una tontería.

Referencias

La elevación de los pupilos

Clan terrestre


John Alexius Bathersby (Stanthorpe, 26 de julho de 1936 - Brisbane, 9 de março de 2020) foi um ministro australiano e arcebispo católico romano de Brisbane.

John Alexius Bathersby recebeu após sua formação filosófica e teológica no Seminário Pio XII em Banyo, Queensland, em 30 de junho de 1961 na Igreja de São José em Stanthorpe ordenado pelo Bispo de Toowoomba, William Joseph Brennan. De 1962 a 1969 foi pároco na paróquia de Goondiwindi. Estudou teologia em Roma na Pontifícia Universidade Gregoriana e na Pontifícia Faculdade Teresianum. De 1972 a 1979 foi Diretor Espiritual do Seminário Pio XII. Em 1982 concluiu o doutorado em espiritualidade em Roma e depois voltou a trabalhar no Seminário Pio XII.

O Papa João Paulo II o nomeou Bispo de Cairns em 17 de janeiro de 1986. O arcebispo de Brisbane, Francis Roberts Rush, o consagrou bispo em 20 de março de 1986; Os co-consagradores foram John Ahern Torpie, ex-bispo de Cairns, e Edward Francis Kelly MSC, bispo de Toowoomba.

Foi nomeado arcebispo de Brisbane em 3 de dezembro de 1991 e empossado em 30 de janeiro do ano seguinte. Papa Bento XVI aceitou em 14 de novembro de 2011, a renúncia de John Alexius Bathersby por motivos de idade.

Bathersby estava envolvido no ecumenismo e esteve envolvido no Diálogo Internacional Católico-Metodista e no Diálogo da Igreja Católica Australiana de 1989 a 1995. De 1997 a 2002 ocupou a presidência do Conselho Nacional de Igrejas na Austrália. Em 2001, o Papa João Paulo II o nomeou para liderar o Grupo de Trabalho Internacional Anglicano-Católico Romano (IARCCUM).

John Alexius Bathersby foi o primeiro Grão-Prior da recém-criada Tenência de Queensland-Austrália da Ordem Equestre do Santo Sepulcro de Jerusalém em 1997.

Ver também

Arcebispos católicos da Austrália

John Alexius Bathersby


Limbile irocheze reprezintă o familie de limbi vorbite de indigenii din Statele Unite și cei din Canada. Acestea sunt cunoscute, în general, pentru lipsa lor de consoane labiale. Limbile irocheze sunt microgestuale și head-marking.

Astăzi, limbile irocheze, cu excepția limbilor Cherokee și Mohawk, sunt grav amenințate de dispariție, având rămași doar câțiva vorbitori.

Diviziuni ale familiei de limbi
 Irocheză sudică
 Cherokee
 Irocheză nordică
 Lacurile Irocheze
 Cinci Națiuni și Susquehannock
 Seneca–Onondaga
 Seneca–Cayuga
 Seneca (grav amenințată de dispariție)
 Cayuga (grav amenințată de dispariție)
 Onondaga
 Onondaga (grav amenințată de dispariție)
 Mohawk–Oneida
 Oneida (grav amenințată de dispariție)
 Mohawk
 Susquehannock
 Susquehannock (†)
 Huronian
 Wyandot (Huron–Petun) (†)
 Wenrohronon (†)
 Neutral (†)
 Erie (†)
 Tuscarora–Nottoway
 Tuscarora (aproape dispărută)
 Nottoway (†)
 Incert
 Laurentiană (†)
Oamenii de știință au descoperit că limba Laurentiană pare să aibă mai multe dialecte sau limbi.

În 1649, triburile ce alcătuiau confederațiile Huron și Petun au fost alungate de către forțele militare ale Celor Cinci Națiuni (Mithun 1985). Mulți dintre supraviețuitori s-au adunat, formând, în cele din urmă, tribul wyandot. Descoperirile etnografice și de lingvistică de la siturile Wyandot (Barbeau 1960) au generat suficientă documentație ca oamenii de știință să caracterizeze și clasifice Huron și Petun drept limbi.

Limbile triburilor ce alcătuiau Wenrohronon, Neutral și Erie, au fost foarte slab documentate. Ele au fost grupate, din punct de vedere istoric, sub denumirea Atiwandaronk, însemnând "cei care înțeleg limba" de către huroni.

Grupul cunoscut sub numele de Meherrin s-ar fi învecinat cu Tuscarora și Nottoway (Binford 1967) în sudul Americii și ar fi vorbit o limbă irocheză. Nu există date suficiente pentru a se determina acest lucru cu certitudine.

Relații externe
Încercările de a lega limbile irocheză, siouană, și caddoană într-o familie macro-siouană sunt sugestive, dar rămân nedovedite (Mithun 1999:305).

Lingvistică irocheză și revitalizarea limbii
Începând din 2012, programul de lingvistică irocheză din cadrul Universității din Syracuse, Certificare în lingvistică irocheză pentru cei care învață limbi străine, este conceput pentru studenți și profesori din domeniul revitalizării limbilor.

Six Nations Polytechnic din Ohsweken, Ontario, oferă Diplome de limbă Ogwehoweh și Programe de studii în Mohawk sau Cayuga.

Note

Bibliografie
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .

Lectură suplimentară
 Driver, Harold E. 1969. Indians of North America. 2nd edition. University of Chicago Press. ISBN 9780226164670
 Ruttenber, Edward Manning. 1992 [1872]. History of the Indian tribes of Hudson's River. Hope Farm Press.
 Snow, Dean R. 1994. The Iroquois. Blackwell Publishers. Peoples of America. ISBN 9781557862259
 Snow, Dean R.; Gehring, Charles T; Starna, William A. 1996. In Mohawk country: early narratives about a native people. Syracuse University Press. An anthology of primary sources from 1634-1810.
Limbi vorbite în Statele Unite ale Americii

Legături externe

Limbi irocheze


Armeniens U/19-fodboldlandshold er det nationale fodboldhold i Armenien for spillere under 19 år, og landsholdet bliver administreret af Հայաստանի Ֆուտբոլի Ֆեդերացիա.

U/19-fodboldlandshold
U/19-fodboldlandshold i Europa

Armeniens U/19-fodboldlandshold


Fiães Portekiz'de Trancoso belediyesine bağlı olan, 10,03 km2 yüzölçümüne sahip, 263 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Trancoso

Fiães (Trancoso)


زكي قنصل  كان شاعراً سوريًا مهجرياً. ولد في كوردوبا في الأرجنتين عام 1916م لأبوين سوريين من مدينة يبرود في محافظة ريف دمشق وهو الأخ الأصغر للشاعر إلياس قنصل. تلقى دراسته في مدارسها. هاجر إلى الأرجنتين سنة 1929 حيث اشتغل بالتجارة وتعلم مبادئ العربية والفرنسية. في عام 1950 تزوّج من فتاة سورية اسمها «وردة عازار» ورُزِقَ منها طفلة أسماها «سعاد» لكنها توفّيت في الشهر الثامن من عمرها. فرثاها بديوان صغير الحجم أسماه «بشرى سعاد».

كان ميالاً إلى المطالعة، فدرس العربية معتمداً على نفسه، وعندما أصبح قادراً على الكتابة مارس الصحافة ونظم الشعر، واهتم بالشعر الاجتماعي، وصور حياة الفقراء من أبناء الشعب، وله شعر في الحنين إلى الوطن. ومن دواوينه الشعرية «نور ونار» و «ألوان وألحان» و «شظايا» و «في متاهات الطريق» و «الكادح» و«بشرى سعاد». توفي سنة 1994.

أعماله

شعر
شظايا، 1939
ديوان سعاد، 1953
نور ونار، 1970
عطش وجوع، 1974
ألوان وألحان، 1978
هواجس، 1981
في متاهات الطريق، 1984
سداسية الوطن المحتل
أشواك، (خُماسيّات من الهجر ويضم 215 خماسية)
ديوان شعري أنا
شـذى جروحي
ديوان زكي قنصل الجزء الأول، وزارة الثقافة: دمشق، 1986
الأعمال الشعرية الكاملة لزكي قنصل، عبد المقصود خوجة، جدة، 1995 (3 مجلدات في 1600 صفحة)

مسرحيات نثرية
الثورة السورية، 1939
تحت سماء الأندلس، 1965

الجوائز
جائزة ابن خلدون للشعر، أسبانيا، 1989
جائزة جبران خليل جبران العالمية، أستراليا، 1991
جائزة مجلة الثقافة الدمشقية، سوريا
جائزة إذاعة بي بي سي العربية، المملكة المتحدة

مراجع

الرابطة الأدبية
شعراء أرجنتينيون بالعربية
شعراء سوريون في القرن 20
مهاجرون سوريون إلى الأرجنتين
مواليد 1916
وفيات 1994
وفيات في بوينس آيرس

زكي قنصل


Les textes manichéens de Dunhuang font référence à trois manuscrits manichéens de la dynastie Tang trouvés dans la grotte d'écriture bouddhiste des Grottes de Mogao à Dunhuang :
 le rouleau d'hymne manichéen chinois ;
 l'Écriture incomplète du manichéisme ;
 le Compendium manichéen.

Notes et références

Manichéisme

Textes manichéens de Dunhuang


På toppen er en kortfilm instrueret af Mathias Hovgaard efter manuskript af Mathias Hovgaard, Sonny Lahey.

Handling
Teatertossede Konstantin har et inderligt ønske om at blive til noget og gøre sin mor stolt. Han får den idé at lave en musical på baggrund af 80'er-filmen Top Gun, men han må love sin mor, at hvis det ikke lykkes, skal han droppe teaterdrømmen for evigt. Hele hans fremtid afhænger derfor af et møde med en indflydelsesrig teaterdirektør. Det går ikke just, som han regner med - men kan han stadig vinde sin mors accept?

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 2004

Kortfilm fra Danmark

På toppen


Andrães Portekiz'de Vila Real belediyesine bağlı olan, 11,43 km2 yüzölçümüne sahip, 1.511 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Vila Real'ın bucakları

Andrães


Akurflækja eða fóðurflækja (fræðiheiti: Vicia sativa) er einær klifurjurt af ertublómaætt, ættuð frá Evrasíu. Hún hefur öðru hverju fundist sem slæðingur á Íslandi.

Til hennar teljast sjö undirtegundir:
Vicia sativa subsp. amphicarpa (L.) Batt.
Vicia sativa subsp. cordata (Wulfen ex Hoppe) Batt.
Vicia sativa subsp. devia J.G.Costa
Vicia sativa subsp. incisa (M.Bieb.) Arcang.
Vicia sativa subsp. macrocarpa (Moris) Arcang.
Vicia sativa subsp. nigra Ehrh. - sumarflækja (áður Vicia angustifolia)
Vicia sativa subsp. sativa - fóðurflækja (sú sem er mest ræktuð)

Tilvísanir

Flækjur
Niturbindandi plöntur

Akurflækja


von oom, in neuerer Schreibweise auch von-oom, ist eine 1982 gegründete Amateurband aus Neuhaus am Rennweg in Thüringen. Einige Eigenproduktionen der Band wurden in den 1980er Jahren im Rundfunk veröffentlicht.

Geschichte

Die Band wurde Anfang 1982 von Mitarbeitern des VEB Mikroelektronik "Anna Seghers" in Neuhaus am Rennweg gegründet. Der Namen "von oom" (von oben) bezieht sich auf den Status von Neuhaus am Rennweg als höchstgelegene Kreisstadt der DDR. Ihren ersten Auftritt hatte die Band am 1. Mai 1982 im damaligen Speisesaal des Röhrenwerkes im Werk 1. Von oom wurde durch die gerade in Mode gekommene Neue Deutsche Welle beeinflusst und spielte als erste Band dieser Region Songs wie Da da da, Hurra, hurra, die Schule brennt, das Schwein, was vom Publikum begeistert aufgenommen wurde.

In der Urbesetzung spielte von oom auf verschiedenen FDJ-Werkstattwochen auf Bezirks- und Republikebene, bei größeren Veranstaltungen wie beim "Pop-Markt", bei Pressefesten, Fernsehsendungen (z. B. rund) und bei zahlreichen Jugendveranstaltungen im Bezirk Suhl. Beim Sender Weimar wurden mehrere eigene Lieder produziert, die auch in den damaligen Hitparaden gesendet wurden (z. B. Wir sind von oom, Der Elefant, Ich wähle Deine Nummer und Frech mich net, wie old ich bin). Von oom tourte in Polen und zusammen mit der Leipziger Gruppe "Studioteam" in Bulgarien am Sonnenstrand.

1986 kam es zur ersten Umbesetzung, als Hubert Koch die Organisation der Band übernahm. Mit dem neuen Schlagzeuger Thomas Zitzmann kam erstmals kein Röhrenwerker, sondern ein Porzellanmaler zur Band. Im gleichen Jahr begann mit dem Projekt "aktion von oom" ein neues Kapitel in der Zusammenarbeit von Musikern und Discothekern. Falk Langbein als DJ arbeitete mit von oom ein Konzept zur Durchführung von Veranstaltungen aus und tourte mit der Band durch die gesamte DDR. Ebenfalls Ende 1986 holten von oom Birgit Porzel als Sängerin von Bromm Oss. Bei "aktion von oom" trat sie außerdem als Solotänzerin (Jazz-Tanz) auf. Im März 1988 musste Schlagzeuger Thomas Zitzmann aus gesundheitlichen Gründen aufgeben, für ihn kam Frank Müller (der Bucker) in die Band. Fast gleichzeitig kam es zu einem weiteren Wechsel. Im Mai 1988 wurde Siegfried Stempel zur NVA gezogen. Aus Königsee kam Holger Lattermann zu von oom, der für ein knappes Jahr die Bassgitarre spielte und später von Frank Mewes (Memphis) abgelöst wurde. Birgit Porzel und Bernd Körner verließen Ende 1988 die Band, um ihre eigene Gruppe ("Lady B. und JoJo") zu gründen.  Für Körner sang und spielte dann Frank (Cowboy) Wittenbecher. Nach dessen missglückter Flucht aus der DDR kam im Sommer 1989 Burkhard (Rudi) Heß zur Band. Insgesamt waren 17 Musiker am Projekt von oom und dessen musikalischem Umfeld beteiligt.

In der letzten großen Besetzung – Jürgen Müller (Gesang, Gitarre), Burkhard Heß (Gesang, Gitarre), Frank Mewes (Gesang, Bass), Frank Müller (Schlagzeug), Wolfgang Kob (Keyboard) – spielte von oom dann über die Wendezeit. Der letzte größere Auftritt in dieser Besetzung war 1990 in Würzburg zum Umsonst und Draußen-Festival. Heute besteht von oom noch aus Jürgen Müller und Wolfgang Kob. Die Band spielt auf Veranstaltungen Lieder von C.C.R. bis Westernhagen, von Maffay bis Springsteen, von Schlager bis Rock. Für Schlagzeug und Bass werden 19-Zoll-Geräte eingesetzt.

Am 30. April 2007 spielte von oom anlässlich des 25-jährigen Jubiläums mit einem Großteil der ehemaligen Mitglieder im Kulturhaus Neuhaus am Rennweg. Am 30. April 2012 fand dort ein Konzert zum 30-jährigen Bandjubiläum mit DJ Falk Langbein und ehemaligen Bandmitgliedern statt, diesmal auch mit Frank Wittenbecher.

Produktionen

Diskografie
 So rockt's in den Bergen, Berlin 1985, Sampler "Auf dem Wege... 4", Amiga, 3:10, Komposition Wolfgang Kob/Jürgen Müller, Text Bernd Körner, Arrangement von oom

Covertext der LP (Auszug): VON OOM – kommt tatsächlich "von oben"; aus der am höchsten gelegenen Kreisstadt der DDR, Neuhaus am Rennweg. Ähnlich wie auch ihre Kollegen von "Bromm Oss" und den "Attikas" bedienen sich die Musiker in ihren Titeln mitunter des heimatlichen Dialekts. Gegründet wurde die Band im Januar 1983 und gehört seit dieser Zeit zu den beliebtesten Tanzbands im Thüringischen. Das "Hervorragende Volkskunstkollektiv" gastierte bereits zweimal in der VR Polen und erhielt auch bei der VII. FDJ-Werkstattwoche Jugendtanzmusik in Suhl als Auszeichnung eine der begehrten Kulturreisen für das Jahr 1985.

Rundfunkproduktionen
 Wir sind von oom (So rockt's in den Bergen)
 Der Elefant
 Ich wähle deine Nummer
 Frech mich net, wie old ich bin

Weblinks

 Offizielle Website
 "Wir sind von oom (So rockt's in den Bergen)" auf der LP "Auf dem Wege 4"
 "Wir sind von oom (So rockt's in den Bergen)", Mitschnitt 30. April 2007 Neuhaus am Rennweg

Einzelnachweise

Rockband
Band (DDR)
Kultur (Neuhaus am Rennweg)

Von oom


Apa de gură este un produs utilizat pentru a îmbunătăți igiena orală și a combate apariția cariilor dentare.

Igienă
Unii producători de apă de gură susțin că clătirea cu apă de gură este antiseptică, în special când este folosită clorhexidina, și ucide placa dentară care cauzează carii, gingivită și respirație urât mirositoare. Apa de gură anti-carii include fluor pentru a preveni apariția cariilor dentare. Cu toate acestea, este general recunoscut faptul că utilizarea apei de gură nu înlocuiește periajul dinților sau folosirea aței dentare.

Pentru curățarea gurii poate fi folosit și un produs pe bază de ulei.

Note

Cosmetică
Igienă orală
Forme farmaceutice

Apă de gură


Umeå IK er en svensk fodboldklub for kvinder, som har hjemmebane i Umeå. Klubben blev etableret i 1917 som en generel sportsklub, kvindernes fodboldafdeling startede i 1985. I 1996 nåede holdet at rykke op i den øverste række, Damallsvenskan, men flyttede ned igen året efter. I 1998 rykkede holdet igen op i topdivisionen og blev der, indtil de rykkede ned igen efter 2016-sæsonen. I 2019 vandt de Elitettan og rykkede op i Damallsvenskan igen.

Umeå IK har vundet det svenske mesterskab syv gange (2000, 2001, 2002, 2005, 2006, 2007 and 2008), Svenska Cupen fire gange (2001, 2002, 2003 and 2007) og UEFA Women's Champions League to gange, i 2003 og 2004. Holdet nåede også at komme i finalen i Champions League tre gange, i 2002, 2007 og 2008.

Umeå IK spiller deres hjemmekampe på T3 Arena (før kendt som Gammliavallen) i Umeå. Holdets farver er sort og gult.

Hæder
 Damallsvenskan
 Mestre (7):  2000, 2001, 2002, 2005, 2006, 2007, 2008
 UEFA Women's Champions League
 Vindere (2):  2003, 2004
 Toer (3) 2002, 2007, 2008

Historiske slutplaceringer

Aktuel trup

Referencer

Eksterne henvisninger

Kvindefodboldklubber i Sverige

Umeå IK


Nicolae Iosif Camilli () a fost un cleric catolic franciscan de origine italiană care a îndeplinit în două rânduri funcția de episcop al Episcopiei Romano-Catolice de Iași (1884-1894 și 1904-1915).

Biografie
Nicola Giuseppe Camilli s-a născut în satul Monterubbiano din regiunea Marche, în familia lui Antonius Camilli și a Rosei, născută Bongazoni. După ce a urmat școala elementară și complementară, a intrat în mănăstirea franciscanilor conventuali din localitatea natală. A depus profesiunea religioasă solemnă pe 3 aprilie 1857, în mănăstirea franciscană din Osimo. Și-a continuat studiile la Recanati și Ascoli Piceno, unde a fost hirotonit preot pe 4 decembrie 1863.

A slujit timp de șapte ani ca preot în localitatea natală, apoi alți trei ani într-o altă parohie din Italia, după care, în 1873, a fost trimis de superiorii ordinului ca preot misiune în Moldova. A venit în Moldova pe 3 aprilie 1873 și a activat timp de opt ani ca preot misionar în orașul Iași, capelan și duhovnic al călugărițelor de la mănăstirea "Notre Dame de Sion" și profesor la școala administrată de călugărițe.

Papa Leon al XIII-lea l-a numit pe 16 septembrie 1881 episcop titular de Mosynopolis și vizitator apostolic al Moldovei. A fost consacrat episcop pe 4 decembrie 1881 de cardinalul Florian-Jules-Félix Desprez, arhiepiscop de Toulouse, asistat de Antonio Maria Grasselli, arhiepiscop titular de Colossae, și de Pietro Pace, episcop de Gozo (Malta). Papa i-a încredințat misiunea de a efectua activitățile organizatorice pregătitoare înființării unei episcopii la
Iași. Prin bula papală din 27 iunie 1884, Papa Leon al XIII-lea a înființat Episcopia Romano-Catolică de Iași și l-a numit pe Nicolae Iosif Camilli ca primul ei episcop. El a deschis un seminar teologic pentru formarea unui cler indigen al Diecezei de Iași (29 septembrie 1886). Deoarece candidații pentru preoție proveneau în cea mai mare parte din familii sărace el a căutat sprijin în țara sa natală. În 1890 a efectuat o "călătorie pentru strângere de fonduri" în Europa de Vest și a adunat o sumă de bani necesară organizării diecezei. S-a ocupat de construirea de noi biserici, a editat un catehism în limba română și a cerut preoților să folosească limba națională în activitatea pastorală, a efectuat vizite canonice regulate și a orientat pietatea credincioșilor către Sfânta Fecioară Maria prin recitarea zilnică a Sfântului Rozariu. În urma unor neînțelegeri cu clerul franciscan local, la instrucțiunile superiorilor, el a demisionat de la conducerea Episcopiei de Iași pe 10 mai 1894. După ce i-a sfințit pe primii nouă subdiaconi ai Diecezei de Iași, a părăsit România pe 20 noiembrie 1894.

A mers la Roma, după ce a demisionat, iar papa Leon al XIII-lea l-a numit pe 25 februarie 1896 episcop titular de Gadara și pe 27 martie 1901 arhiepiscop titular de Constantia in Scythia. A participat în această perioadă la sfințirea mai multor preoți și episcopi.

După demisia și plecarea din Moldova a episcopului Dominic Jaquet, papa Pius al X-lea l-a numit pentru a doua oară pe arhiepiscopul Nicolae Iosif Camilli, pe 30 august 1904, la conducerea Episcopiei de Iași, cu titlul personal de arhiepiscop pro hac vice. A revenit în Moldova pe 16 decembrie 1904 și și-a continuat activitatea organizatorică desfășurată în primul mandat, organizând parohii și protopopiate, recrutând și formând preoți și dascăli catolici, organizând școli catolice și ordonând arhivele și evidențele parohiale.

Arhiepiscopul Camilli a murit pe 30 decembrie 1915 și a fost înmormântat în Catedrala "Adormirea Maicii Domnului" din Iași.

Note

Legături externe
 Nicolae Iosif Camilli (OFMConv) pe catholic-hierarchy.org (engleză)
 Biografie detaliată a lui Nicolae Iosif Camilli (OFMConv) pe site-ul web al Diecezei de Iași (în limba română)

Nașteri în 1840
Decese în 1915
Episcopi romano-catolici italieni
Dieceza de Iași

Nicolae Iosif Camilli


Charlotte Reinagle Cooper Sterry (f. Charlotte Reinagle Cooper) (født 22. september 1870 i Ealing, Middlesex, England, død 10. oktober 1966 i Helensburgh, Skotland) var en britisk tennisspiller, der bl.a. vandt fem Wimbledon-mesterskaber i damesingle i perioden 1895-1908 og blev den første kvindelige olympiske mester i tennis i 1900.

Cooper Sterry havde en offensiv spillestil og løb til nettet, når muligheden bød sig, og hendes flugtspil var enestående i en tid, hvor dette fortsat var en sjældenhed i kvindetennis. Hun var en af de få kvinder, der på hendes tid servede overhånds, og hendes styrker var især stabilitet, temperament og taktisk snilde.

Hun blev optaget i International Tennis Hall of Fame i 2013.

Biografi

Charlotte Cooper blev født den 22. september 1870 på Waldham Lodge i Ealing, Middlesex, England. Hun var mølleren Henry Cooper og hans kone Teresa Georgina Millers yngste datter. Hun lærte at spille tennis i Ealing Lawn Tennis Club, hvor hun først blev trænet af H. Lawrence og senere af Charles Martin og Harold Mahony. Hun vandt sin første seniortitel i 1893 i Ilkley.

Wimbledon-resultater

Mellem 1893 og 1917 deltog hun i Wimbledon-mesterskaberne 21 gange. I hendes Wimbledon-debut nåede hun semifinalen i damesingle, hvor hun tabte til Blanche Bingley Hillyard. Hun vandt mesterskabet for første gang i 1895 ved at slå Helen Jackson i finalen i all comers-turneringen, hvor hun bar en ankellang kjole i overensstemmelse med datidens mode. I den kamp var hun bagud med 0-5 i begge sæt men formåede alligevel at vinde med 2-0 i sæt. Året efter forsvarede hun med held sin titel i udfordringsrunden mod Alice Pickering. Mellem 1897 og 1901 blev titlerne delt mellem Cooper Sterry (1898, 1901) og Bingley Hillyard (1897, 1899, 1900). I 1902 blev kampen i udfordringsrunden mod Muriel Robb afbrudt på grund af regn ved stillingen 6-4, 11-13. Kampen blev næste dag spillet om (fra starten af), hvor Robb vandt 7-5, 6-1, hvilket betød at kampen i alt havde bestået af 53 partier, hvilket på daværende tidspunkt var rekord for en damesinglefinale. Efter at være blevet mor til to børn vandt hun sin sidste titel i 1908, hvor hun besejrede Agnes Morton med 2-0 i sæt i all comers-finalen efter syv års pause og i en alder af 37 år og 282 dage. Hun er fortsat den ældste Wimbledon-mester i damesingle, og hendes rekord på otte singlefinaler i træk holdt indtil 1990, hvor Martina Navratilova nåede damesinglefinalen for niende år i træk.

Derudover vandt hun endvidere syv All England-titler i mixed double: fem gange sammen med Harold Mahoney (1894–1898) og én gang sammen med henholdsvis Laurence Doherty (1900) og Xenophon Casdagli (1908). I 1913 nåede hun finalen i det første Wimbledon-mesterskab i damedouble sammen med Dorothea Douglass – 18 år efter hun vandt sin første Wimbledon-titel.

Andre resultater

Hun vandt singletitlen ved Irish Lawn Tennis Championships, der dengang var en prestigefyldt turnering, i 1895 og 1898. Ved de olympiske lege i Paris i 1900, hvor kvinder for første gang deltog i de olympiske lege, vandt Cooper Sterry damesingleturneringen i tennis. Den 11. juli 1900 besejrede hun Hélène Prévost med 2-0 i sæt i finalen og blev dermed ikke blot den første kvindelige olympiske mester i tennis, men også den første kvindelige olympiske mester i en individuel disciplin. Sammen med Reginald Doherty vandt hun også den olympiske mixed double-turnering efter finalesejr på 2-0 i sæt mod Hélène Prévost og Harold Mahoney. I 1902 vandt hun damesingle- og mixed double-titlen ved turneringen i Bad Homburg i Tyskland samt singletitlen ved det schweiziske mesterskab i Ragatz. Cooper Sterry forblev aktiv i konkurrencetennis og spillede mesterskabsturneringer indtil hun var i 50'erne.

Privatliv

Den 12. januar 1901 giftede hun sig med Alfred Sterry, en sagfører, der blev formand for Lawn Tennis Association. De fik to børn: Rex (født 1903) som var næstformand i All England Lawn Tennis and Croquet Club i 15 år i 1960'erne og 1970'erne, og Gwen (født 1905), en tennisspiller, som deltog i Wimbledon-mesterskaberne og spillede på Storbritanniens Wightman Cup-hold.

Cooper Sterry, der havde være døv siden hun var 26 år, døde den 10. oktober 1966 i en alder af 96 år i Helensburgh, Skotland.

Kilder og noter

Eksterne henvisninger

Tennisspillere fra Storbritannien
Wimbledon-mestre
Olympiske mestre i tennis
Deltagere for Storbritannien ved sommer-OL 1900

Charlotte Cooper


A medium-range ballistic missile (MRBM) is a type of ballistic missile with medium range, this last classification depending on the standards of certain organizations. Within the U.S. Department of Defense, a medium-range missile is defined by having a maximum range of between . In modern terminology, MRBMs are part of the wider grouping of theatre ballistic missiles, which includes any ballistic missile with a range of less than .

Specific MRBMs

 DF-2 -
 DF-16 -
 DF-17 -
 DF-21 -

 SSBS S1

 Agni-II -
 Agni-P -

 Ashoura -
 Emad -
 Fajr-3 - (estimation)
 Fattah -
 Ghadr-110 -
 Khorramshahr -
 Sejjil -
 Shahab-3 -

 Badr-2000 -

 Jericho II -

 Hwasong-9 -
 Hwasong-10/RD-B Musudan -
 Pukguksong-1 -
 Pukguksong-2 -
 Pukguksong-3 -
 Rodong-1 -

 Ababeel -
 Ghauri-I -
 Ghauri-II -
 Ghauri-III -  (Cancelled)
 Shaheen-II -
 Shaheen-III -

 J-600T Yıldırım IV -  - under development

 R-5 Pobeda -
 R-12 Dvina -
 RT-15 -

 Long-Range Hypersonic Weapon - over
 OpFires - around
 Pershing II -
 PGM-19 Jupiter -

See also
Intercontinental ballistic missile (ICBM)
Intermediate-range ballistic missile (IRBM)
Short-range ballistic missile (SRBM)
Theatre ballistic missiles
Hypersonic cruise missile

References

Ballistic missiles

Medium-range ballistic missile


Jane Davidson (born 19 March 1957) is a Welsh former Labour politician, the former Assembly Member for Pontypridd, and served as minister for environment, sustainability and housing in the Welsh Government. She also previously served as the Welsh vice-president of the Ramblers' Association, stepping down when appointed minister for environment, sustainability and housing in 2007. She announced in 2008 that she would not be seeking re-election to the assembly in 2011.

Professional career
Prior to her election to the Welsh Assembly Davidson was a member of Cardiff City Council. In the Assembly she was minister for environment and sustainability in Wales from 2007 to 2011 where she was responsible for the Welsh Government agreeing to make sustainable development  its central organising principle. Prior to that she was minister for education and lifelong learning where she introduced a new foundation phase for 3- to 7-year-olds, the Welsh Baccalaureate and Education for Sustainable Development and Global Citizenship (ESDGC) into the Welsh curriculum.

In 2011, following her ministerial career and subsequent move to West Wales as planned, Davidson took up employment as director of the Wales Institute for Sustainability at the local Trinity St David University shortly afterwards, which intends to introduce sustainability content into every student's experience from 2013.

In 2017, Jane was guest faculty in the Executive Education for Sustainability Leadership programme at Harvard University's T.H. Chan School of Public Health.

Contributions to public policy
Davidson was the third most influential environmentalist in the UK for the Independent on Sunday in 2009 and has been Resource magazine's number one and two in 2009 and 2010 for her work on waste. She holds honorary fellowships from CIW (Chartered Institute of Waste) and CIWEM (Chartered Institute of Water and Environmental Management) and is a member of WWF's UK Council of Global Ambassadors. Davidson was a judge on the 2011 Green Awards and is a member of the Telegraph's summit team writing about the green economy in the run up to Rio+20.

References

1957 births
Living people
Welsh Labour members of the Senedd
Wales AMs 1999–2003
Wales AMs 2003–2007
Wales AMs 2007–2011
Politicians from Cardiff
Alumni of the University of Birmingham
Alumni of the University of Wales
Councillors in Cardiff
Members of the Welsh Government
Female members of the Senedd
People educated at Malvern St James
20th-century British women politicians
Women members of the Welsh Government
Women councillors in Wales

Jane Davidson


__KEIN_INHALTSVERZEICHNIS__
Neuschenau ist ein Ortsteil der Stadt Wertingen im schwäbischen Landkreis Dillingen an der Donau. Neuschenau wurde am 1. Juli 1972 als Ortsteil von Hirschbach in die Stadt Wertingen umgegliedert. Die Einöde liegt zwei Kilometer südlich von Hirschbach am Ursprung eines linken Zuflusses des Hohenreicher Mühlbachs. Die Einöde hatte im Juni 2021 6 Einwohner.

Geschichte
Der Ort wird um 1285 als "Lustenaw" erstmals genannt. Der Ort war zeitweise ein Adelssitz,  ein Zweig der Herren von Hohenreichen ist um 1379 nachgewiesen. Ab dem 16. Jahrhundert gehörte Neuschenau zur Herrschaft Wertingen.

Religion
Neuschenau gehört zur katholischen Pfarrei Prettelshofen. Die katholische Kapelle Sta. Maria in Re ist ein neubarocker Zentralbau über oktogonalem Grundriss aus dem Jahre 1910.

Siehe auch: Liste der Baudenkmäler in Neuschenau

Literatur
 Georg Wörishofer, Alfred Sigg, Reinhard H. Seitz: Städte, Märkte und Gemeinden. In: Der Landkreis Dillingen a. d. Donau in Geschichte und Gegenwart. Herausgegeben vom Landkreis Dillingen an der Donau, 3. neu bearbeitete Auflage, Dillingen an der Donau 2005, S. 409.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort im Landkreis Dillingen an der Donau
Wertingen
Einzelsiedlung

Neuschenau


Marx-lenínismi er kommúnísk hugmyndafræði sem var útbreiddasta stefna kommúnistahreyfinga á 20. öldinni. Marx-lenínismi var heiti á opinberri stjórnarstefnu Sovétríkjanna, leppríkja þeirra í Austurblokkinni og ýmissa sósíalískra stjórna í þriðja heiminum á tíma kalda stríðsins. Alþjóðasamband kommúnista aðhylltist jafnframt marx-lenínisma eftir að bolsévikar komust þar til áhrifa. Marx-lenínismi er enn hugmyndafræði ýmissa kommúnistaflokka og opinber stjórnarstefna ríkisstjórna Kína, Laos og Víetnam. Marx-lenínistar aðhyllast jafnan alþjóðlega verkalýðshyggju og sósíalískt lýðræði en eru almennt mótfallnir stjórnleysi, fasisma, heimsvaldastefnu og frjálslyndu lýðræði. Hugmyndafræði marx-lenínisma gerir ráð fyrir því að til þess að ryðja kapítalisma úr vegi verði að gera kommúníska byltingu í tveimur þrepum. Kommúnísk framvarðarsveit sem skipulögð er með tilteknu stigveldi með lýðræðislegri miðstýringu á að taka völdin "í þágu verkalýðsins" og stofna til sósíalísks ríkis undir stjórn kommúnistaflokks, sem á að ráða í umboði einræðis verkalýðsins. Ríkið á að stýra efnahaginum og framleiðslunni, bæla niður andstöðu borgarastéttarinnar, efla sameignarstefnu og undirbúa væntanlegt kommúnistasamfélag sem á að vera bæði stéttalaust og ríkislaust. Marx-lenínísk ríki eru yfirleitt aðeins kölluð kommúnistaríki í fræðaheimi Vesturlanda.

Jósef Stalín þróaði hugmyndina um marx-lenínisma á þriðja áratuginum upp úr túlkun sinni og samblöndun á marxískri rétthugsun og lenínisma. Eftir dauða Vladímírs Lenín árið 1924 varð marx-lenínismi sérstök hreyfing innan Sovétríkjanna þegar Stalín og félagar hans náðu stjórn á Kommúnistaflokknum. Með nýju hugmyndafræðinni höfnuðu marx-lenínistar hugmyndum vestrænna marxista um heimsbyltingu sem skilyrði fyrir uppbyggingu sósíalisma og studdu þess í stað hugmyndina um sósíalisma í einu landi. Stuðningsmenn stefnunnar töldu umskiptin frá kapítalisma til sósíalisma hafa markast af tilurð fyrstu fimm ára áætlunarinnar og upptöku sovésku stjórnarskrárinnar 1936.

Á síðhluta þriðja áratugarins lagði Stalín grunn að hugmyndafræðilegri rétthugsun innan Kommúnistaflokksins, Sovétríkjanna og Alþjóðasambands kommúnista til þess að vísir væri að alþjóðlegu marx-lenínísku iðkunarferli.  Á þriðja áratuginum varð sovésk útgáfa Stalíns og félaga af þráttarefnishyggju og sögulegri efnishyggju að opinberri sovéskri túlkun á marxisma og marxistar í öðrum ríkjum fóru að nota hana sem fyrirmynd. Á síðhluta fjórða áratugarins náði hugtakið marx-lenínismi útbreiðslu eftir að Stalín notaði það í opinberri kennslubók sinni, Sögu Kommúnistaflokks Sovétríkjanna (Bolsévika) (1938).

Alþjóðahyggja marx-lenínismans birtist í stuðningi hans við byltingar í öðrum löndum, fyrst í gegnum Alþjóðasamband kommúnista. Stofnun annarra kommúnistaríkja eftir seinni heimsstyrjöldina leiddi til þess að nýju kommúnistastjórnirnar fylgdu marx-lenínísku fordæmi Sovétríkjanna og tóku upp fimm ára áætlanir, hraða iðnvæðingu, pólitíska miðstýringu og bælingu á andófi. Í kalda stríðinu var marx-lenínismi áberandi drifkraftur í alþjóðasamskiptum mestalla 20. öldina. Eftir að Stalín lést og hafið var að þurrka út arfleifð hans í Sovétríkjunum var marx-lenínismi endurskoðaður mörgum sinnum og til urðu ýmis afbrigði eins og guevarismi, Ho Chi Minh-hugsun, hoxhaismi, maóismi, sósíalismi með kínverskum einkennum og títóismi. Þetta leiddi jafnframt til þess að hugmyndafræðilegar deilur hófust á milli margra marx-lenínískra ríkja, meðal annars deilna Títós og Stalíns, deilna Kína og Sovétríkjanna og deilna milli Kína og Albaníu.

Deilt hefur verið um hvernig beri að flokka marx-lenínísk ríki félagshagfræðilega. Ýmist hefur verið bent á þau sem dæmi um skrifræðislega sameignarstefnu, ríkiskapítalisma, ríkissósíalisma eða alveg sérstakan framleiðsluhátt. Austurblokkinni, þar á meðal marx-lenínískum ríkjum í Austur-Evrópu og þriðja heiminum, hefur verið lýst sem "skrifræðislegu valdboðskerfi". Hins vegar hefur verið bent á félagshagfræðilega uppbyggingu Kína sem "þjóðernissinnaðan ríkiskapítalisma".

Gagnrýni á marx-lenínisma hefur jafnan farið saman við almenna gagnrýni á kommúnistastjórnir og með henni hefur jafnan verið einblínt á gerðir og stefnur marx-lenínískra leiðtoga á borð við Stalín, Maó Zedong og Pol Pot. Marx-lenínísk ríki einkennast venjulega af mikilli miðstýringu ríkisins og kommúnistaflokksins, pólitískri undirokun, trúleysi sem opinberri trúarstefnu, sameignarstefnu og notkun nauðungarvinnu í vinnubúðum auk ókeypis almennrar menntunar og heilbrigðisþjónustu, lítils atvinnuleysis og lægra verðlags á tilteknum vörum. Sagnfræðingar á borð við Silvio Pons og Robert Service telja að undirokun og alræðishyggja þessara ríkja hafi komið til vegna marx-lenínískrar hugmyndafræði. Sagnfræðingar á borð við Michael Geyer og Sheilu Fitzpatrick benda á aðrar skýringar og telja að áhersla á efri lög samfélagsins og á hugtök á borð við alræðishyggju hafi skyggt á eiginlega virkni kerfisins. Uppgangur Sovétríkjanna sem fyrsta kommúníska ríkis heims leiddi til þess að kommúnismi varð almennt bendlaður við marx-lenínisma og sovéska stjórnarhætti en sumir fræðimenn, hagfræðingar og hugsuðir halda því fram að í reynd hafi marx-lenínísk stjórnkerfi verið tegund af ríkiskapítalisma eða áætlanalausu tilskipanahagkerfi.

Tengt efni
 Marxismi
 Lenínismi
 Stalínismi

Tilvísanir

Kommúnismi

Marx-lenínismi


Un satelit al unei planete minore este un asteroid pe orbită în jurul unui alt asteroid. Se pare că o bună parte din asteroizi posedă  sateliți, uneori de o talie remarcabilă. Un asteroid al cărui satelit este de talie asemănătoare celei a asteroidului însuși este considerat mai degrabă ca un asteroid binar.

Origine
Originea sateliților asteroizilor  nu este cunoscută cu certiutudine și au fost avansate mai multe ipoteze. Se consideră, în general, că s-au format din resturile rezultate dintr-un impact al unui asteroid primar. Alte sisteme ar putea fi fost formate din mici obiecte capturate de gravitația unui corp mai mare.

Formările prin coliziune sunt limitate  de momentul cinetic al componentelor, adică al masei și separației lor. Acest model se potrivește atât binarelor apropiate (de exemplu, perechea Pluto-Charon), dar și binarelor distante, ale căror componente sunt de talii comparabile.

Distanțele dintre componentele unui sistem  variază de la câteva sute de metri la peste  de kilometri (de exemplu, 379 Huenna) pentru asteroizi. La obiectele transneptuniene, distanțele cunoscute variază între câteva sute de kilometri și  de kilometri.

Proporția asteroizilor care posedă sateliți naturali
Pentru obiectele din apropierea Pământului  cu  un diametru mai mare sau egal cu 200 de metri, NASA estimează la 16% proporția asteroizilor care posedă cel puțin un satelit.

La 20 septembrie 2015 se cunoșteau 271 de sateliți ai unei planete minore.

Istoric
Primul satelit identificat al unei planete  minore a fost Dactyl,  aflat pe orbită în jurul asteroidului 243 Ida. A fost descoperit de sonda spațială Galileo, în 1993. Al doilea satelit a fost descoperit în jurul asteroidului 45 Eugénie, în 1998. La sfârșitul lui 2005, vreo sută de sateliți ai unui asteroid  erau descoperiți prin diferite telescoape. Au fost descoperiți în jurul asteroizilor din centura principală, ai unor troieni, ai unor obiecte din apropierea Pământului, și ai unor obiecte din Centura Kuiper.

Note

Bibliografie

Legături externe
  Orbits of Binary Asteroids with Adaptive Optics
  Asteroids with Satellites; accesat la 29 octombrie 2015
  Satellites and Companions of Minor Planets (CBAT)

Satelit al unei planete minore


احترت أعبر هو الألبوم الأول للفنان الإماراتي حسين الجسمي، تم إصداره عام 2007.

قائمة الأغاني

 ابن ادم غريب  - 3:56
 احترت اعبر - 7:37
 بحبك وحشتيني  - 3:38
 حبي الكبير  - 5:12
 رحله قطار  - 5:43
 شلني شلات  - 5:26
  شوفي شموخي  - 7:45
  شي غريب  - 4:19
 قطر الندا  - 8:18
 مادريت  - 6:22
 هب م الشرق نسناس  - 3:27
  ياخوي  - 4:09
 ياذا النجوم  - 7:54
 ياسنين عمري  - 4:28

ألبومات حسين الجسمي
ألبومات خليجية

احترت أعبر (ألبوم)


Komi may refer to:

Places

Greece
Komi, Tinos, a village in the municipality of Exomvourgo, in the Cycladic islands
Komi, Elis, a settlement in the municipality of Vouprasia

Iran
Komi, Iran, a village in East Azerbaijan Province, Iran

Russia
Komi Republic of Russia
Komi Autonomous Soviet Socialist Republic of the former USSR

Other uses
Komi peoples, a people of Russia
Komi language, their Finno-Ugric language
Komi (Go), compensation points in the board game Go
Komi (restaurant), a restaurant in Washington, D.C.
Kenkey or komi, a West African dish

People with the surname
Richard Komi (born ), Nigerian-born American politician
Naoshi Komi (born 1986), Japanese manga artist
Yota Komi (born 2002), Japanese footballer

Fictional characters:
Shōko Komi, a character in Komi Can't Communicate

People with the given name
Kōmi Hirose  (born 1966), Japanese pop singer
Komi Moreira (born 1968), Togolese cyclist
Komi Akakpo (born 1995), Togolese footballer

See also
Komi Kebir, a village in Famagusta District
Koumi, Nagano, a town in Minamisaku, Nagano, Japan

Komi


Harry Scott Ashmore () a fost un jurnalist american care a câștigat în 1957 un premiu Pulitzer pentru editorialele sale referitoare la conflictul integrării școlare din Little Rock, Arkansas.

Începutul carierei
Ashmore s-a născut în Greenville, Carolina de Sud, la 28 iulie 1916. A urmat cursurile Greenville High School și ale Clemson Agricultural College, unde a absolvit cu o licență în științe în 1937. A arătat calități timpurii în domeniul jurnalismului, ocupând funcția de redactor al ziarelor studențești atât la Liceul Greenville, cât și la Colegiul Clemson. După absolvirea Colegiului Clemson, Ashmore a lucrat ca reporter de ziar, mai întâi la Piedmont Greenville și apoi la Greenville News. În 1940 s-a căsătorit cu Barbara Edith Laier, profesoară de educație fizică la Universitatea Furman. Ashmore a obținut o bursă Nieman la Universitatea Harvard în 1941. Când Statele Unite ale Americii s-au implicat în cel de-al Doilea Război Mondial în decembrie 1941, Ashmore a părăsit Harvardul pentru a se înrola în Armata Statelor Unite ale Americii și a ocupat funcția de ofițer de operațiuni (avansând până la gradul de locotenent-colonel) în Divizia 95 Infanterie din cadrul Armatei a 3-a a Statelor Unite. După război, Harry Ashmore a devenit redactor editorial la Charlotte News (în Charlotte, Carolina de Nord).

Arkansas Gazette
În 1947 Ashmore a fost recrutat ca redactor editorial la Arkansas Gazette din Little Rock, Arkansas. În scurt timp a devenit redactorul-șef al ziarului și a dobândit o reputație de gânditor liberal moderat. În 1951 guvernatorul Sid McMath al statului Arkansas l-a invitat pe Ashmore să se adreseze Conferinței Guvernatorilor Statelor din Sud, care a avut loc la Hot Springs, Arkansas. Ashmore a ținut un discurs cu privire la drepturile civile, un subiect controversat în statele sudiste, iar ziarele de pe tot cuprinsul Statelor Unite ale Americii au retipărit discursul sau fragmente din el.

Ashmore a scris prima dintre cele unsprezece cărți ale sale în 1954. The Negro and the Schools a fost un raport cu privire la un studiu al Fundației Ford despre educația segregată din statele sudiste. El a fost publicat cu puțin timp înainte ca Curtea Supremă de Justiție a Statelor Unite ale Americii să emită decizia de a pune capăt segregării școlare în procesul Brown v. Board of Education. Judecătorul șef Earl Warren i-a spus ulterior lui Ashmore că raportul său a fost folosit ca sursă în timpul redactării regulamentului de punere în aplicare a hotărârii judecătorești în 1955, decizie cunoscută sub numele de Brown II.

Tot în 1954, Ashmore a venit în sprijinul lui Orval Faubus, care candida pentru postul de guvernator al statului Arkansas. Francis Cherry, guvernatorul în funcție, a încercat să-l defăimeze pe Faubus, dezvăluind că acesta din urmă a urmat studii la Commonwealth College, o școală cu orientare socialistă din Arkansas. La început, Faubus a încercat să nege acuzația, dar Cherry a adus documente care-i probau afirmațiile. Nemulțumit de tactica lui Cherry, Ashmore a scris un discurs în care Fabus răspundea acestor acuzații. Discursul a avut succes și a salvat cariera politică a lui Faubus. În 1955 Ashmore și-a luat un concediu de un an pentru a lucra la campania prezidențială a lui Adlai Stevenson.

În 1957 instanțele federale au dispus integrarea școlilor din districtul școlar Little Rock, declanșând criza din Little Rock. Guvernatorul Faubus a contestat ordonanța judecătorească, în timp ce Ashmore a scris un editorial în care a cerut respectarea legii. Această poziție divergentă a pus capăt prieteniei dintre cei doi. Ashmore a devenit un element de unire al moderaților și liberalilor din Arkansas și o persoană urâtă de segregaționiști, care l-au etichetat ca un carpetbagger. În 1958 Arkansas Gazette a câștigat premiul Pulitzer pentru serviciu public "pentru că a demonstrat cele mai înalte calități de activism civic, responsabilitate jurnalistică și curaj moral în fața unei mari tensiuni publice în cursul crizei integrării școlare din 1957. Acoperirea jurnalistică neînfricată și complet obiectivă a știrilor, la care se adaugă politica motivată și moderată, au făcut mult pentru a restabili calmul și ordinea într-o comunitate surescitată, reflectând marea încredere de care se bură redactorii și conducerea sa. În același an, Harry Ashmore a câștigat Premiul Pulitzer pentru editorial "pentru forța, analiza imparțială și claritatea editorialelor sale despre conflictul integrării școlare din Little Rock. În 1959, Adunarea Generală a statului Arkansas a adoptat o rezoluție pentru redenumirea Toad Suck Ferry în Ashmore Landing. Guvernatorul Faubus a respins acea rezoluție pe motiv că schimbarea numelui ar defăima un loc binecunoscut de debarcare.

Activitatea ulterioară
În 1959 Ashmore a părăsit Arkansas Gazette și s-a mutat la Santa Barbara, California, unde s-a înscris în organizația Center for the Study of Democratic Institutions. A îndeplinit funcția de președinte al Centrului din 1969 până în 1974. El a ocupat, de asemenea, postul de redactor-șef al Encyclopædia Britannica din 1960 până în 1963 și, ulterior, ca director de cercetare editorială. Ashmore a primit premiul literar Robert F. Kennedy pentru întreaga carieră pentru 1995-1996.

În 1967 și 1968 Harry Ashmore a călătorit în Vietnamul de Nord, împreună cu Bill Baggs (redactor al The Miami News) într-o misiune particulară de pace. În timp ce se aflau acolo, l-au intervievat pe Ho Și Min și au încercat să afle cum s-ar putea pune capăt Războiului din Vietnam. El a vorbit despre experiența sa din Vietnam în filmul documentar În anul porcului (1968).

Harry Ashmore a murit la Santa Barbara, California, în 20 ianuarie 1998.

Note

Lectură suplimentară

Legături externe
 The Crisis Mr. Faubus Made (Gazette editorial about Little Rock's desegregation crisis by Henry Ashmore)
 Harry Ashmore  intervievat de Mike Wallace în cadrul The Mike Wallace Interview, 29 iunie 1958

Nașteri în 1916
Decese în 1998
Jurnaliști americani
Encyclopædia Britannica
Americani din secolul al XX-lea
Laureați ai premiului Pulitzer

Harry Ashmore


عاصي (باللغة التركية: Asi) هو مسلسل درامي اجتماعي تركي مدبلج إلى اللغة العربية باللهجة السورية عرض في تركيا على قناة كانال دي بين 21 أيلول 2007 إلى 19 حزيران 2009 ويعُرض على قناة إم بي سي 4 بدءاً من 27 أيلول 2009.

تمثيل
 توبا بويوكستون (بدور عاصي)
 Murat Yıldırım (بدور أمير)
 Çetin Tekindor (بدور إحسان - والد عاصي)
 Nur Sürer (ناريمان، ام عاصي)
 Selma Ergeç (فاتن، الاخت الكبرى لعاصي)
 Tuncel Kurtiz (جد عاصي)
 Cemal Hünal (Kerim)كريم صديق أمير وزوج فاتن
 Tülay Günal (Süheyla)سهيلة خالة أمير
 Saygın Soysal (رسلان)
 Onur Saylak (Tilki Ziya)زياد زوج رولا (اخت عاصي)
 Elif Sönmez (ملك)
 Aslıhan Güner (Gonca)رولا اخت عاصي
 Dilara Deviren (Ceylan)جُهَينَة اخت عاصي
 Zeynep Çopur (Ceylan)
 Necmettin Çobanoğlu (Ökkeş)أبو رسلان
 Tülay Bursa (فاطمة)
 Şahnaz Çakıralp (Sarmaşik) نيفين زوجة جمال آغا السابقة وحبيبة رسلان

قصة المسلسل
تحكي عن الفتاة "عاصي" التي تعيش في مزرعة جدها مع إخواتها "رولا"و "فاتن"و"جهينه"."عاصي" تلتقي بأمير وتبدأ قصة حبهما حيث يتزوجان ثم يتطلقان بسبب رجل يدعى"علي" يحب "عاصي" لكن "ملك" أخت أمير تحبه . فاتن تقع في حب "كريم" فتتزوج به لكن بعد مدة تكتشف خيانته لها فتتركه ويبدأ بحبها "ظافر".أما "رولا" فهي الفتاة المشاغبة والمدللة و الجميلة فتتعرف بزياد فتتزوج وبعد مدة تحمل.أما "سهيلة" خالة "أمير" وأم رسلان الحقيقية يكتشف ذلك بعد مدة. سهيلة تكون عشيقة "إحسان" ثم تتركه ويتزوج بناريمان لكنه يظل يحبها أما ناريمان فلا تتوقف عن المشاهد المضحكة مع "سهيلة بسسبب غيرتها. و"أمير" يصاب بمرض السرطان وفي الأخر يشفى منه ويعودون لبعض في النهاية

البث

وصلات خارجية

 İlk ve en büyük fan sitesi
 Resmi internet sitesi
 Asi dizisi bilgi

مراجع

دراما تركية
صناديق تصفح التلفزة التركية
عروض تلفزيونية تقع أحداثها في إسطنبول
قوالب تركيا
مسلسلات تلفزيونية أنتجت في إسطنبول
مسلسلات تلفزيونية تركية انتهت
مسلسلات تلفزيونية تركية انتهت في 2009
مسلسلات تلفزيونية تركية بدأ عرضها في 2007
مسلسلات تلفزيونية تركية دبلجت للعربية
مسلسلات تلفزيونية تركية في عقد 2000
مسلسلات تلفزيونية درامية تركية
مسلسلات مدبلجة
مسلسلات مدبلجة للعربية

عاصي (مسلسل)


Die Autoionisation ist ein Effekt, der bei Atomen oder Molekülen auftreten kann, wenn ein angeregter Zustand oberhalb der Ionisationsenergie liegt. Dies kann vorkommen, wenn zwei oder mehr Elektronen gleichzeitig angeregt werden. Die Übertragung der Energie des ersten auf das zweite Elektron kann zur Ionisation führen.

Es kann aber auch ein Elektron ausgesandt werden, wenn zuvor nur ein Elektron angeregt wurde.
Beim Zerfall dieses angeregten Zustands kann die frei werdende Energie direkt als Photon emittiert werden (Fluoreszenz), oder das angeregte Elektron überträgt seine Energie auf ein schwächer gebundenes Elektron, welches dann als sogenanntes Auger-Elektron emittiert werden kann.

Anregung von zwei Elektronen

Werden bei einem Atom mit zwei Valenzelektronen (z. B. Beryllium - 2s) beide in höhere Zustände angeregt, so ergibt sich die gesamte Anregungsenergie des Atoms:

wobei  und  die Energien der Einzelanregungen der Elektronen sind und  die durch die Anregung geänderte Wechselwirkungsenergie zwischen den angeregten und den restlichen Elektronen (in den unteren Schalen) ist.

Dieser doppelt angeregte Zustand kann entweder durch Aussendung zweier Photonen oder durch Energietransfer vom einen zum anderen Elektron ausgeglichen werden. Da auch bei letzterem Vorgang die Energieerhaltung gelten muss, ist der Energieübertrag i. A. nur möglich, wenn ein passender Zustand für hoch angeregte Einzelelektronenanregung existiert. Für diskrete Energie ist dies jedoch sehr unwahrscheinlich und so kann der Vorgang nur für Energien  beobachtet werden, da freie Elektronen kein diskretes Energiespektrum haben. Liegt die Gesamtenergie  oberhalb der Ionisationsenergie eines einfach angeregten Elektrons, kann die Übertragung der Energie  auf das zweite Elektron zur Ionisation führen, bei der das Elektron das Atom verlässt und dieses zu einem positiven Ion mit Gesamtladung  führt.

Siehe auch
Angeregter Zustand
Auger-Effekt

Atomphysik

Autoionisation


Indol (ind[igo] + lat. ol[eum]: ulje) ili benzopirol je heterociklički spoj sastavljen od benzenskoga i pirolskog prstena. Nastaje raspadanjem aminokiseline triptofana u probavnome traktu i ima ga u izmetinama. Nalazi se i u nekim eteričnim uljima (na primjer u jasminovu ulju), a služi u industriji mirisa i polazni je spoj za sintezu bojila i lijekova. Indolsku jezgru sadrži i niz drugih prirodnih organskih spojeva (indoli), na primjer skatol, serotonin, indoksil, indikan, indigo.

Tetraklorizoindolinonski pigmenti

Tetraklorizoindolinonski pigmenti kratko su vrijeme na tržištu. To su kondenzacijski produkti aromatskih diamina s tetrakloriranim izoindolinonom. Boja tih pigmenata ovisi o vrsti aromatskog dijela diamina i može biti različitih žutih, narančastih i crvenih nijansi. Ti pigmenti nisu osjetljivi prema otapalima niti skloni migraciji, a postojani su na svjetlu i prema djelovanju atmosferilija. Stoga se primjenjuje u mnogim lakovima za vanjsku upotrebu i u bojenju polimernih materijala.

Izvori

Pigmenti

Indol


A prova dos 10000 metros feminino do Campeonato da Europa de Atletismo de 2022 foi disputada no dia 15 de agosto de 2022, no Estádio Olímpico de Munique, em Munique na Alemanha.

Recordes
Antes desta competição, os recordes mundiais e do campeonato nesta prova eram os seguintes:

Medalhistas

Cronograma
Todos os horários são locais (UTC+2).

Resultado final
A final ocorreu no dia 15 de agosto às 21:48.

Ligações externas

Site da Associação Europeia de Atletismo

Campeonato da Europa de Atletismo de 2022

Campeonato da Europa de Atletismo de 2022 - 10000 m feminino


Arnau Rogerije IV. (katalonski: Arnau Roger IV) (1401. – 1451.) bio je katalonski plemić, grof Pallarsa Sobire i gospodar Urtxa. Bio je i potkralj Sicilije.

Obitelj
Otac mu je bio grof Rogerije Bernard I., koji je umro 1424. Arnau ga je naslijedio na mjestu grofa.

Majka mu je bila gospa Beatris, kći grofa Huga II. od Cardone, te je imao sestru Blanku.

1421. Arnau je oženio Ivanu od Cardone, kćer Ivane I. od Pradesa. Arnau i Ivana bili su roditelji kćeri Leonore, Margarete i Ivane te sina, Huga Rogerija III.

Druga supruga Arnaua bila je Leonora od Castellar-Sacoste.

Sukob
1433. Arnau je ušao u sukob s kraljicom Marijom Kastiljskom.

Izvori

Grofovi Pallarsa

Arnau Rogerije IV.


هذه قائمة ميداليات الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 1996 التي أقيمت في الولايات المتحدة وقد تحصلت الولايات المتحدة على المركز الأول برصيد 44 ذهبية.

مراجع

الألعاب الأولمبية الصيفية 1996
جداول ميداليات الألعاب الأولمبية الصيفية

قائمة ميداليات الألعاب الأولمبية الصيفية 1996


Hrvoje Pende (Rijeka), hrvatski znanstvenik i umjetnik Uvaženi je i poznati hrvatski intelektualac iz Rijeke.

Životopis
Rođen u Rijeci. Magistrirao na riječkom sveučilištu iz područja društvenih znanosti, na polju ekonomija s tezom Kultura u funkciji razvoja povoljnog korporacijskog imidža u turizmu. Na istom sveučilištu je i doktorirao s temom Komuniciranje korporacijskog identiteta u hrvatskom turizmu. Više od 20 godina radi u javnoj upravi i organizacijama u državnom vlasništvu. Trenutno radi u tijelu regionalne samouprave kao savjetnik za turizam.

Kao znanstvenik u biranju predmeta i metoda istraživanja nastoji pridonijeti kritičkoj analizi, odnosno dekonstrukciji stvarnosti, razotkrivanju stvarnih identiteta i implicitnih vrijednosti hrvatskih organizacija. Preispituje društvenu svijest, istražuje svijet svakodnevnog života unutar područja kojeg oblikuje njegovo ukupno iskustvo, ali i društveni kontekst. Piše kolumne za Narod.hr.

Član je Organizacijskog odbora Građanske inicijative Narod odlučuje koja se zalaže za demokratizaciju hrvatskog društva u sklopu kojih aktivnosti je u svibnju 2018. uspješno organizirala prikupljanje potpisa građana RH za referendum za pravedniji izborni sustav.

Umjetnički opus Hrvoja Pende su fotografija i razni oblici vizualne umjetnosti. U fotograijama teži dočarati osobne percepcije, iskazuje asocijacije i doživljaje vlastitog okruženja. Osim njih dočarava i stavove o društvu, gradu, pojavi.
Motivi su ishod njegova unutarnjeg referentnog okvira (ukupno autorovo iskustvo) i njegova odnosa s objektom fotografije unutar društvenog konteksta. Žanrovi su većinom socijalno-dokumentarni, arhitektonski, postmodernistički, nadrealni i naturalistički. Izrađuje i apstraktne motive pomoću Adobe Photoshopa. U jednoj seriji fotografija odabranim kadrovima i primijenjenom tehnikom obrade pruža "doživljaj ogoljen do stvarnosti, grub i oštar kao neželjena istina, lišen bilo kakvog uljepšavanja. Gradski pejzaži su otuđeni i hladni, asocijacije uglavnom neugodne, osjećaji nepoželjni." Priredio više samostalnih i skupnih izložbi.

Djela
Uz brojne znanstvene članke, oglede i eseje objavio je i četiri knjige: Moć neetičkog poslovanja: organizacijska kultura u Hrvatskoj (2008.), Hrvatski turizam: upravljanje identitetom (2013.), obje u izdanju Hrvatske sveučilišne naklade, Zagreb, zbirku kolumni Riječke pravaške Davorije (2021.) te knjigu Korona kult: 2 tjedna zauvijek 2022.) u izdanju udruge Primorski Hrvat.

Izvori

Vanjske poveznice
YouTube Moja Rijeka - Hrvoje Pende u Galeriji Palach

Životopisi, Rijeka
Turizam u Hrvatskoj
Hrvatski fotografi

Hrvoje Pende


Viscount Slim, of Yarralumla in the Capital Territory of Australia and of Bishopston in the City and County of Bristol, is a title in the Peerage of the United Kingdom. It was created in 1960 for Field Marshal Sir William Slim upon the end of his term as Governor-General of Australia.

Until 2019, the title was held by his son, the second Viscount, who succeeded in 1970 and was one of the ninety elected hereditary peers that remain in the House of Lords after the passing of the House of Lords Act of 1999, and sat as a crossbencher.

His son, the 3rd Viscount, is a chartered surveyor and a director of malt suppliers Muntons plc.

Viscount Slim (1960)
William Joseph Slim, 1st Viscount Slim (1891–1970)
John Douglas Slim, 2nd Viscount Slim (1927–2019)
 Mark William Rawdon Slim, 3rd Viscount Slim (b. 1960)

Present peer
Mark William Rawdon Slim, 3rd Viscount Slim (born 13 February 1960), is the son of the 2nd Viscount and his wife Elisabeth Joan Spinney.

He was educated at Eton College and the University of Bristol and in 2003 was using an address at 15 Basinghall Street in the City of London.
He is a chartered surveyor working in the commercial property industry, based in the City of London, an executive director of CBRE Group, a non-executive director of Muntons PLC and Oakley Properties, and chairman of the Burma Star Memorial Fund.

On 12 January 2019 he succeeded as Viscount Slim, of Yarralumla in the Capital Territory of Australia and of Bishopston in the City and County of Bristol (created 1960).

With his wife Harriet Laura Harrison he has three sons:
Rufus William Rawdon Slim (born 1995)
William James Harrison Slim (born 1999)
Kit Cosmo John Slim (born 2004)

In 2020 Slim was living in Dorset with his wife and sons.

Line of succession

  William Joseph Slim, 1st Viscount Slim (1891–1970)
  John Douglas Slim, 2nd Viscount Slim (1927–2019)
  Mark William Rawdon Slim, 3rd Viscount Slim (born 1960)
 (1) Hon. Rufus William Slim (b. 1995)
 (2) Hon. William James Harrison Slim (b. 1999)
 (3) Hon. Kit Cosmo John Slim (b. 2004)
 (4) Hon. Hugo John Robertson Slim (b. 1961)
 (5) Solomon Joseph Abrams Slim (b. 1997)

References

Kidd, Charles, Williamson, David (editors). Debrett's Peerage and Baronetage'' (1990 edition). New York: St Martin's Press, 1990.

Viscountcies in the Peerage of the United Kingdom
Noble titles created in 1960

Viscount Slim


Radu-Emil Mărdărescu (n. 19 februarie 1907, București – d. 10 septembrie 1968, Brașov) a fost un renumit inginer mecanic român, inventator, proiectant și constructor în domeniul automobilului și al aviației, fondator al ingineriei automobilului în România. El a avut, fără putință de tăgadă, cea mai bogată activitate de proiectare și încercări motoare dintre toate cadrele universitare din țară.

Date biografice
Radu-Emil Mărdărescu s-a născut la București, provenind dintr-o familie înstărită, de intelectuali cu nume. Astfel, fratele bunicului său era vestitul general Gheorghe Mărdărescu, fost ministru de război în cabinetul Ion I. C. Brătitianu, în timp ce tatăl său, Emil Mărdărescu (1880 – 1935), a fost inginer cu studii de petrol și mine făcute la Freiburg im Breisgau (Germania), profesor universitar, predând cursuri de tehnologia exploatării și procesării petrolului iar, după Primul Război Mondial, devenea proprietar de sonde și terenuri petrolifere. Mama sa, născută Zoe Cosăceanu, a urmat cursurile Facultății de Filologie din București, studiind, în paralel, pianul, la Conservatorul Belle Arte din București. Ea era sora cunoscutei sculptorițe Margareta Cosăceanu-Lavrillier, cea care a realizat mulajul pentru mâna și masca mortuară a marelui muzician român George Enescu.

Dintr-o primă căsătorie, profesorul Radu-Emil Mărdărescu a avut un fiu, Radu Mărdărescu, iar din a doua căsătorie, cu Steliana Mărdărescu, a avut pe Raluca  Mărdărescu (1953-1980) și pe Vladimir Mărdărescu, cel care i-a continuat, într-un anume fel, activitatea inginerească a tatălui său.

Studii
A absolvit Liceul Gheorghe Lazăr din București și, cu ocazia susținerii examenului de bacalaureat, îl impresionează pe președintele comisiei, care era chiar matematicianul Gheorghe Țițeica. Ca urmare, după terminarea liceului, se înscrie la Facultatea de Matematici din Bucuresti, unde  leagă o strânsă prietenie cu marele matematician de mai târziu, Grigore Moisil. Concomitent cu facultatea, el și-a satisfăcut stagiului militar la Școala Militară de Geniu, devenind ofițer în rezervă.

În anul 1928 pleacă, împreună cu fratele său, Vladimir Pascal Mărdărescu, la Dresda, în Germania, pentru a urma cursurile prestigioasei politehnicii de acolo (Dresden Technische Hochschule), în domeniul construcției de automobile și motoare. După anul de verificare a aptitudinilor practice, obligatoriu pentru fiecare student, începe să urmeze cursurile acestei școli. În timpul studenției, Radu Mărdărescu se remarcă la concursurile de atletism și scrimă organizate la Dresda și, tot aici, are ocazia de a colabora cu specialiștii de la Auto-Union, încă de la fondarea acestui amalgam automobilistic, împreună cu care se va ocupa de pregatirea motoarelor pentru curse. Cu această ocazie, fratele său, Vladimir, a obținut chiar și acreditatea ca pilot de curse. Tot în timpul studenției, în anul 1935, este selecționat în echipa germană de explorare a Polului Nord și, după câteva luni de antrenament în condițiile de climă polară, pe insulele din arhipelagul Nordic al Norvegiei, pornește în expediție la Polul Nord, unde va răspunde de aparatura de cercetare a particulelor de mare energie din univers, care provin de la soare. În același an, 1935, încetează din viață tatăl său, Emil Mărdărescu, și este nevoit să întrerupă expediția și să se întoarcă acasă pentru a fi prezent la înmormântarea acestuia.

În 1936 revine în țară, definitiv, și se angajează la IAR - Brașov, (devenită, în 1947, IMS Brașov). Acolo ocupă, succesiv, următoarele posturi: inginer (1936), șef birou proiecte (1939), șef secție experiențe (1940), șef serviciu încercări motoare (1941), șef serviciu general de studii (1944), director tehnic  (1947) și inginer șef constructor (1949). În 1947, după naționalizare, pe când Radu Mărdărescu era director tehnic la Întreprinderea Metalurgică de Stat Brașov, fratele său, Vladimir Mărdărescu, era directorul general al Întreprinderii Metalurgice de Stat Mărgineanca, o fabrică de armament devenită, mai târziu, Uzina Mecanică Plopeni.

Activitatea științifică
 Optimizarea distribuției motorului cu 14 cilindri în dublă stea, IAR-1000 A.
 Studiu constructiv al unei serii de motoare de 7 și 9 cilindri în stea, cu puteri cuprinse între 250 și 400 CP.
 În 1938 a propus construcția unui motor cu 14 cilindri, în stea dublă, de 1500 CP, motor ce prezenta, ca noutate, construcția compresorului și asamblarea arborelui cotit. Refuzându-i-se, în țară, acordarea fondurilor necesare realizării prototipului funcțional, proiectul este predat, în baza unei convenții de colaborare, firmei Gnome et Rhône din Franța, care acordase prima licență de fabricare a motoarelor de avion firmei IAR Brașov, fabrică unde Radu Emil Mărdărescu lucra, atunci, ca simplu inginer.
 Sub conducerea sa s-au executat tractoarele IAR-22 și IAR-23, autoturismele prototip IAR-002 și motocompresorul IAR-003.
 În 1947, pe când era director tehnic la IAR Brașov, inginerul Radu-Emil Mărdărescu a construit 2 automobile prototip echipate cu motoare tip IAR 002, în 2 timpi, motoare care, la o cilindree de circa 1 litru, dezvoltau peste 100 CP. Unul dintre cele două motoare prototip, creație tehnică a inginerului  Radu-Emil Mărdărescu, se află acum în inventarul Laboratorului de motoare al Facultății de mecanică din Brașov.

În figura alăturată espe prezentat acest motor deosebit, ale cărui principale caracteristici tehnice erau următoarele:

- Tipul motorului: MAS în doi timpi cu carburator în depresiune (spălare în echicurent, presiune de admisie 2,4 bari, asigurată de un compresor Roots);

- Numărul și dispunerea cilindrilor: 8 în U;

- Capacitatea cilindrică:  1,18 litri;

- Raportul de compresie: 7;

- Puterea maximă: 102 CP / 75 kW;

- Turația puterii maxime: 5200 rot/min;

- Cuplul motor maxim: 172 Nm;

- Turația de cuplu maxim: 2900 rot/min.

În cadrul Laboratorului de motoare al Catedrei de Automobile și Tractoare din Brașov, a realizat primele teste de omologare la motoarele SR 101 și SR 211, care au echipat primele autocamioane românești. Puțin mai târziu, fiului său, dr. ing. Vladimir Mărdărescu, i-a revenit nobila sarcină de a duce mai departe tradiția Laboratorului de motoare al Facultății de Mecanică din Brașov.
Pe parcursul activității sale științifice, Radu-Emil Mărdărescu a obținut trei brevete de invenție în Germania, pe când colabora cu firmele Auto-Union și Deimler–Benz, și un brevet în România, în colaborare cu alți ingineri, cadre didactice ale Facultății de Mecanică din Brașov. La inițiativa mai multor cadre didactice de la Facultatea de Mecanică din Brașov, pe 17 decembrie 1996 a fost înființată, oficial, "Fundația profesor Radu Mărdărescu" al cărui prim președinte a fost profesorul universitar dr. ing. Gheorghe Bobescu, unul dintre discipolii de marcă ai lui Radu Mărdărescu.

Activitatea didactică
În 1948, Radu Mărdărescu și-a început activitatea didactică, predând cursuri de matematică, mecanică și rezistența materialelor la Institutul Forestier din Brașov.

În 1949, înființează Catedra de Automobile și Tractoare în cadrul Institului de Mecanică din Brașov, care lua ființă în același an. La scurt timp, în mod excepțional, inginerul Radu-Emil Mărdărescu devine profesor universitar cu drepturi depline, neinteresându-l niciodată titlul de doctor, câtă vreme venea la catedră de la Uzina IAR Brașov, unde fusese  director de proiect pentru motoarele de aviație.

În calitatea sa de profesor universitar, a fost conducător științific de doctorate, până în 1968 (când a murit, înainte de vreme) pentru nume de marcă ale învățământului automobilistic românesc, amintindu-i aici pe cunoscuții profesori universitari: Gheorghe Bobescu, Dan Abăitancei, Gheorghe Alexandru Radu, Gheorghe Poțincu și Tiberiu Nagy.

Lucrări științifice publicate
1. Mărdărescu, R. - Mărimile specifice ale motoarelor cu ardere internă. În revista "Metalurgia" nr.4, București, 5 mai 1955.

2. Mărdărescu, R. – Vibrația gazelor în conducta de admisie la motoarele în patru timpi cu cilindri în linie. În "Motoare pentru automobile și tractoare", Litografia Învățămîntului, București, 1959.

3. Mărdărescu, R. – Motoare de automobile și tractoare. Institutul Politehnic din Brașov, 1959.

4. Mărdărescu, R., Hoffmann, V. și Abăitancei, D. - Motoare pentru automobile și tractoare. Editura Didactică și Pedagogică, București, 1968.

Citate
«Între "meseriași" este deja folclor priceperea profesorului Radu Mărdărescu, apropiat al industriei românești de autocamioane de la Brașov, care avea așa o pricepere, încât dupa "muzică" putea să spună că nu lucrează bujia a patra sau că injectorul al treilea de la Diesel este blocat.»

Victor Știr, scriitor.

Referințe

Bibliografie suplimentară
SALCĂ, H. - O realizare a profesorului Radu Mărdărescu. Lucrare prezentată la Adunarea Omagială "100 ani de la nașterea marelui profesor Radu Mărdărescu". Universitatea Transilvania din Brașov, 19 februarie 2006.

SALCĂ, H. - Professor Radu Mărdărescu - Designer and manufacturer of Aircraft Engines. În "Bulletin of Transilvania University of Brașov", Series A, vol. 10/45, Editura Universității Transilvania, Brașov, 2003, p. 75-80.

SIMA, P. - Prof.univ. ing. Radu-Emil Mărdărescu. În "Revista Învățământului Superior", București, mai 1980.

VĂDUVA-POENARU, I. - Enciclopedia marilor personalități. Editura Geneze, București, 2004.

* * * - Cărturari brașoveni: sec. XV-XX - Ghid biobibliografic. Biblioteca Municipală Brașov, 1972.

Legături externe

* * * - Dicționar de personalități. Aviatori.ro

* * * - IAR 22 - tractorul românesc. Făcut în România

* * * - UTB. Automobile românești.

CIOINEAG, L. - La Brașov a fost construit primul automobil românesc. Bună ziua, Brașov!, http://www.bzb.ro/stire/la-brasov-a-fost-construit-primul-automobil-romanesc-a26240, accesare 23 iunie 2017.

ONCIU, C. - Oameni cu care ne mândrim: Mari ingineri ai Brașovului. În "Monitorul Expres", Brașov, 22.08.2014, http://www.monitorulexpres.ro/?mod=monitorulexpres&p=mozaic&s_id=139456, accesare 23 iunie 2017.

TOMESCU, T. - Vizita Regelui Mihai la IAR Brașov. În ziarul "Univers ingineresc" nr. 22, AGIR, București, 2004, http://www.agir.ro/univers-ingineresc/numar-22-2004/vizita-regelui-mihai-la-iar-brasov_951.html, accesare 23 iunie 2017.

Ingineri mecanici români
Nașteri în 1907
Nașteri pe 19 februarie
Ingineri auto români

Radu-Emil Mărdărescu


Sphingicampa este un gen de insecte lepidoptere din familia Saturniidae.

Specii

 Sphingicampa albolineata
 Sphingicampa amena
 Sphingicampa andrea
 Sphingicampa babaulti
 Sphingicampa bicolor
 Sphingicampa bidens
 Sphingicampa bisecta
 Sphingicampa blanchardi
 Sphingicampa boisduvali
 Sphingicampa cananche
 Sphingicampa centrimacula
 Sphingicampa colla
 Sphingicampa colloida
 Sphingicampa digueti
 Sphingicampa distigma
 Sphingicampa dollii
 Sphingicampa gadouae
 Sphingicampa heiligbrodti
 Sphingicampa hoegei
 Sphingicampa hubbardi
 Sphingicampa immaculata
 Sphingicampa isias
 Sphingicampa jacca
 Sphingicampa jasonoides
 Sphingicampa kuschei
 Sphingicampa malinalcoensis
 Sphingicampa mexicana
 Sphingicampa modena
 Sphingicampa montana
 Sphingicampa nebulosa
 Sphingicampa occlusa
 Sphingicampa ocellata
 Sphingicampa phaedima
 Sphingicampa pollens
 Sphingicampa quadrilineata
 Sphingicampa raspa
 Sphingicampa sinaloana
 Sphingicampa smithi
 Sphingicampa suprema
 Sphingicampa talamanca
 Sphingicampa thiacourti
 Sphingicampa thiaucourti
 Sphingicampa unimacula
 Sphingicampa vilderi
 Sphingicampa xanthochroia

Referințe

Legături externe

Sphingicampa

Sphingicampa


Assens er en dansk dokumentarfilm fra 1926 om købstaden Assens.

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1926
Assens

Assens (dokumentarfilm)


ටොග්ග් යනු හවුල් ව්‍යාපාරයක් ලෙස 2018 දී පිහිටුවන ලද තුර්කි මෝටර් රථ නිෂ්පාදකයෙකි.

සමාගම නිර්මාණය කරන ලද්දේ තුර්කියේ වාහන නිෂ්පාදනය සඳහා දේශීය නිෂ්පාදන ව්‍යාපෘතියක් සහ නව මෝටර් රථ නිෂ්පාදන කම්හලක් දියත් කිරීමට එක්ව කටයුතු කිරීමට තීරණය කළ විවිධ තුර්කි සංවිධාන 6ක් අතර සහයෝගීතාවයෙන්.

2023 වන විට නව වාහන මහා පරිමාණයෙන් නිෂ්පාදනය කිරීම ආරම්භ කරන බව සමාගම නිවේදනය කළේය.

යොමු ලැයිස්තුව

ටොග්ග්


La antropología del arte es una ciencia social que se ocupaba históricamente de estudiar las producciones plásticas de las sociedades humanas denominadas «tradicionales», «prehistóricas» o «primitivas». Como ha ocurrido con otras disciplinas que dependen de la antropología (como la etnología y la sociología) , en las últimas décadas ha experimentado una ampliación de su campo de estudio y en la actualidad, se corresponde más con un «análisis cultural y simbólico de la producción artística en todas sus formas.»

La antropología del arte se distingue de la sociología del arte en el sentido en que privilegia, no la dimensión económica, política o mediática de las producciones artísticas, sino la significación que estas pueden representar en su cultura de origen. No son tampoco estudiadas por su valor intrínseco, como sería el caso de la tarea realizada por la crítica del arte.

La antropología del arte estudia que es o que se considera que es el arte en una civilización, sociedad o cultura determinada. Esto incluye el conjunto de técnicas y reglas usadas para representar la realidad, y capacidad humana para producir obras de arte (objetos, coreografías, canciones, indumentaria, etc.) «de la misma forma que la que la naturaleza produce fenómenos».

La cuestión del objeto de estudio

La antropología del arte se encuentra, desde su fundación, enfrentada a una simple pregunta epistemológica: ¿qué es el arte? Después de muchos intentos de resolver esta pregunta, Erwin Panofsky finalmente propuso una definición aceptable en antropología. Sugirió volver al primer significado de la noción, usando el término latino ars-artis, que había mantenido desde hacía mucho tiempo dos significados distintos:

 el conjunto de reglas y de técnicas, que el pensamiento debía implementar para alcanzar el conocimiento y representar la realidad.
 la capacidad consciente e intencional del hombre para «producir los objetos de la misma manera que la naturaleza produce los fenómenos».

Esta doble articulación permite afirmar que «el estudio de la relación que cada cultura tiene entre esos dos aspectos de la noción de arte —entre ciertas formas de conocimiento y ciertas técnicas de concepción y producción de imágenes— constituye el objeto de la antropología del arte».

Historia
Es posible rastrear históricamente esta curiosidad particular de los europeos por los objetos producidos por las sociedades del otro lado del mundo. También se nota con bastante rapidez, según el correr y a medida de las épocas, que el estatuto de los objetos a sus ojos evolucionaba, pasando del estatus de mera curiosidad al de la obra de arte, y luego del de una obra de arte al de herramienta, adorno, o decoración cotidiana.

Orígenes: el período colonial

En los siglos XIV y XV los navegantes y comerciantes trajeron de regreso de sus viajes evidencias de la existencia de mundos desconocidos: Marco Polo regreso de Asia, Cristóbal Colón descubrió las Américas, la expedición de Fernando de Magallanes completó la primera vuelta al globo. Esos primeros testimonios insólitos, fueron exhibidos por toda Europa en las colecciones privadas de los soberanos reales, como las de los reyes de Francia o los de la familia de los Médicis en Florencia. Los intelectuales del Renacimiento tuvieron la oportunidad de interrogarse sobre este «genio de los habitantes de estas tierras lejanas»; de hecho, ya no se percibían como «las obras maravillosamente terminadas de artistas desconocidos, sino como testimonios imperfectos de las primeras etapas de la evolución que llevaron a la civilización occidental».

En los siglos XVII y XVIII, el período colonial llevó a una acumulación general. De hecho, para poder estudiar estas obras de arte era necesario poder coleccionarlas, especialmente porque se admitía que esos pueblos no tenían idea del valor de sus producciones. Así, algunas expediciones científicas fueron financiadas por los estados coloniales, resultando a menudo en prácticas de «pillaje» y «requisa». También participaron exploradores, comerciantes, misioneros y administradores coloniales, dando un carácter generalizado a esta apropiación del patrimonio cultural de los no occidentales por parte de los europeos. La misión Dakar-Djibouti, realizada en 1935 por Marcel Griaule, ilustra esta motivación científica que todavía continuaba en el  de recopilar objetos para estudiar las culturas, creencias, organización social y riqueza del arte africano. Estas prácticas también fueron denunciadas por Michel Leiris, miembro de la expedición.

Al final, algunos de estos objetos se expusieron en la Gran Exposición de los trabajos de la Industria de todas las naciones, celebrada en Londres en 1851, pero fueron finalmente olvidados la gran mayoría de ellos.

Evolucionismo y primitividad

Los trabajos pioneros del arquitecto alemán Gottfried Semper (1803-1879) sobre el origen del arte dieron origen a esta subdisciplina de la antropología, a pesar de que su perspectiva era evolucionista. El arte indígena se aborda en ella a través de una historia comparada de los estilos, sin limitarse a una búsqueda de los orígenes de la representación artística. Según él, cada estilo no es el testimonio de una evolución cultural («no se encuentra infancia en los estilos»), sino que sintetiza más bien técnicas sujetas a la evolución y a las capacidades mentales de organización del espacio que toda representación supone.

Franz Boas (1858-1942), un antropólogo estadounidense de origen alemán, argumentó por su parte que hay arte cuando hay un dominio perfecto de una técnica. De ahí la idea de que un objeto artístico no solo tiene una función utilitaria, sino que también puede convertirse en el modelo de un estilo. Esto dependería tanto de la cultura circundante como de un tipo de representación espacial, siendo esto último fundamental para el autor. Señaló que hay dos tipos de representación de un objeto: uno que busca imitar fielmente lo que el ojo percibe, y otro que lo representa como lo haría la mente. Así, Boas señala que en el seno de una misma producción, las sociedades tradicionales logran combinar diferentes perspectivas y múltiples puntos de vista. «El arte indígena no es por tanto ni ingenuo ni rudimentario; al elegir una variante específica de la organización del espacio, construye la complejidad allá donde nuestros mirada está acostumbrada a simplificar».

El carácter evolucionista de estos análisis está especialmente plasmado en la idea de que para producir arte, una sociedad debe haber adquirido en su cultura ciertas competencias. Esto es lo que evoca esa noción de concepción del espacio presente en estos dos autores. Puede observarse, sin embargo, que cuando Boas le da a este concepto una función de análisis, y ya no el papel de criterio de selección, intenta separarse de este paradigma. De esta manera, se las arregla para mostrar cómo un conocimiento profundo de los estilos y de las técnicas en el estudio de las artes indígenas puede enseñar sobre las sociedades distantes.

Investigaciones contemporáneas

La antropología del arte explora varios ejes de investigación, como:
 el estudio de la significación de los objetos de arte en su contexto. Ver, por ejemplo, las obras de A. Forge y D. Biebuyck.
 el estudio del estilo artístico como sistema de comunicación y de significación independiente. Ver, por ejemplo, los trabajos de G. Bateson, A. Forge, E. Carpenter. También se observa que en este tipo de investigación antropológica sobre arte, aparecen nuevos objetos de estudio: la  oralidad, la danza, música...

Estética y museografía

Tras la enorme acumulación de objetos que generaron las políticas coloniales, muchas gigantescas colecciones pasaron largos años en los almacenes de los museos de Europa. La disciplina de la Etnología se construyó en paralelo bastante estrecho con el desarrollo museológico: de hecho, esas instituciones eran los únicos lugares posibles de capacitación para los candidatos a la profesión de etnólogo, en ese momento donde esa disciplina no tenía existencia académica. Los siglos XVIII y XIX, fieles al pensamiento evolucionista, fueron aquellas en los que las producciones artísticas de las colecciones etnográficas se unieron a los museos de antigüedades y de historia natural.

En la actualidad, se trata regularmente de sacar a la luz muchas de esas colecciones olvidadas para exponerlas al público, hacerles descubrir el esteticismo exótico o el deber de recordar esas culturas olvidadas. Sin embargo, estas iniciativas se enfrentan a varios problemas ideológicos importantes, como por ejemplo:

¿cuál es el criterio relevante para seleccionar las pocas piezas que saldrán de las sombras, entre otras miles?
¿qué sentido tiene, si se considera como carpintero que «una escultura, antes de ser un objeto es un acto [y que en consecuencia] es estrictamente insensato creer que una visita nos pone en presencia de un arte primitivo»?
 ¿qué posición adoptar frente a estos objetos que no siempre se poseen de una manera legítima?
A título de ejemplo, son estas mismas preguntas las que puntuaron los debates que rodearon a la creación del museo del quai Branly, comúnmente conocido como el museo de las artes primitivas. La Trienal del Palacio de Tokio en 2012, titulada «intense proximité» [intensa proximidad], tomó como materiales de referencia la producción etnográfica del  para hablar sobre la producción artística en relación con la percepción de las culturas.

Notas

Véase también
 Arte - Estética - Obra de arte - Arte indígena - Arte tribal  - Arte africano - Arte inuit - Arte aborigen australiano - Arte de Oceanía - Arte papuano
 Antropología - Etnología - Sociología del arte - Misión Dakar-Djibouti
 Museografía - Museo Quai Branly - Exposición colonial

Referencias

 El artículo de la Wikipedia en francés recoge como fuentes bibliográficas:
 Obras de referencias
  Hans Belting, Bild-Anthropologie : Entwürfe für eine Bildwissenschaft, Munich, 2001 ; trad.  Pour une anthropologie des images, Paris, 2004 .
  Alfred Gell, Art and Agency; trad.  L'art et ses agents. Une théorie anthropologique, Dijon, 2009.
  Dictionnaire de l'ethnologie et de l'anthropologie, dir. Pierre Bonte et Michel Izard, Paris, 1991 ; repr. 2007 .
  Penser l'image II. Anthropologies du visuel, dir. Emmanuel Alloa, Dijon, 2015 (anthologie de textes de Philippe Descola, David Freedberg, Bruno Latour, Jan Assmann, Vilém Flusser, Hans Jonas et d'autres)
  Sally Price, Primitive art in civilized places, Chicago, 1989 ; trad.  Arts primitifs, regards civilisés, Paris, 1995 ; nouv. éd. Paris, 2006 .
  Jacques Maquet, The Aesthetic Experience. An Anthropologist Looks at the Visual Arts, New Haven (CT), 1986  ; trad.  L'anthropologue et l'esthétique : un anthropologue observe les arts visuels, Paris, 1993 .
  Primitive Art and Society [symposium au Burg Wartenstein du 27 juin au 5 juillet 1967], dir. Anthony Forge, Londres, New York, 1973 .
  Claude Lévi-Strauss, Le dédoublement de la représentation dans les arts de l'Asie et de l'Amérique, en Anthropologie structurale, París, 1958.
Lévi-Strauss, Claude. (1982) The Way of the Masks, translated by Sylvia Modelski. Seattle: University of Washington Press
  Erwin Panofsky, Albrecht Dürer, Princeton (NJ), 1943 ; trad.  La vie et l'art d'Albrecht Dürer, Paris, 1987 ; nouv. éd. 2004 .
  Meyer Schapiro, Style, artiste et société, Paris, 1982 ; repr. 1990  ; trad. d'extraits de diverses revues et publications en , 1940-1969.
  Franz Boas, Primitive Art, Oslo, 1927.
  Gottfried Semper, Der Stil in den technischen und tektonischen Künsten, Francfort-sur-Main, 1861-1863.

 y más reciente:
 Coote, Jeremy and Anthony Shelton, eds. (1992) Anthropology Art and Aesthetics. Oxford: Clarendon Press
 Forge, Anthony, ed. (1973) Primitive Art & Society. Oxford: Oxford University Press
 Forge, Anthony. (1979) The Problem of Meaning in Art, in Exploring the Visual Art of Oceania. Sidney M. Mead, ed. Honolulu: Hawaii University Press, pp. 278–286
 Geertz, Clifford. (1983). Art as a Cultural System, in Local Knowledge: Further Essays in Interpretive Anthropology. New York: Basic Books
 Gell, Alfred. (1998) Art and Agency: An Anthropological Theory of Art. Oxford: Oxford University Press
 Hatcher, Evelyn Payne. (1985) Art As Culture: An Introduction to the Anthropology of Art. Lanham: University Press of America
 Layton, Robert. (1981) The Anthropology of Art. Cambridge: Cambridge University Press
 Marcus, George and Myers, Fred "The traffic in Culture: Refiguring Art and Anthropology". University of California ,California 2008
 Morphy, Howard and Morgan Perkins, eds. (2006) The Anthropology of Art: A Reader. Malden, MA: Blackwell Publishing
 Munn, Nancy. (1973) Walpiri Iconography. Ithaca: Cornell University Press

Revistas y artículos de síntesis
  Marie Buscatto, L'art et la manière : ethnographies du travail artistique [L'art au travail. Introduction], dans L'art au travail, Paris, 2008, p. 5-13 (Ethnologie française, 38)  (en ligne).
  Jean Cuisenier, Le champ ethnographique et le résistible projet d'une anthropologie de l'art, dans L'Année sociologique, 39, Paris, 1989, p. 15-58 .
  Pour une anthropologie de l'art, dir. Jean Cuisenier, Paris, 1978 (Ethnologie française, 1978/2-3)  (sommaire ).

 Sobre las controversias en torno al museo del quai Branly y las artes indígenas:
  Bernard Dupaigne, Le scandale des arts premiers : la véritable histoire du musée du quai Branly [essai], Paris, 2006 .
  Aminata Traoré, Ainsi nos œuvres d'art ont droit de cité là où nous sommes, dans l'ensemble, interdits de séjour, Paris, 27 juin 2006 (en ligne).
  Un nouveau regard sur l'Art africain [philosophie commerciale de Jonga i Africa envers l'art et l'artisanat africain], Lausanne, août 2005 (pdf en ligne).
  Claude Roy, L'art à la source. Arts premiers, arts sauvages. Paris, 1992.

Referencias

Antropología
Teoría del arte
Historia del arte
Estética

Antropología del arte


El Censo 1940 fue una enumeración detallada de la población peruana. Fue el quinto censo nacional de población (el primero del ), llevado a cabo en el Perú bajo el primer gobierno del presidente Manuel Prado Ugarteche.

La población censada ascendía a 6 207 967, la población total —población censada menos la omitida— fue de 7 023 111. La tasa de omisión durante dicho censo fue de 6,97%.

El Perú era predominantemente rural. La distribución demográfica por regiones naturales demostró que en 1940 el 65% del total residía en la sierra, el 28,3% en las costa, y el 6,7% en la selva.

Referencias

Véase también
 Demografía del Perú
 Censo peruano de 1993
 Censo peruano de 2007

Censos de Perú
Perú en 1940
Censos en 1940

Censo peruano de 1940


Eduard Böcking (født 20. maj 1802 i Trarbach, død 3. maj 1870 i Bonn) var en tysk retslærd og historiker.

Böcking, som fra 1829 var professor i Bonn, var en skarpsindig og grundlærd, især filologiskt velrustet repræsentant for den historiske skole indenfor retsvidenskaben og inlagde sig fortjeneste gennem udgivelsen af de juridiske klassikere Ulpianus (1841; 4. udgave 1855) og Gajus (1837; 5. udgave 1866), begge i af ham prentede faksimilen af håndskrifterne, samt Notitia dignitatum (1839-53). Han udgav også A.W. von Schlegels og Ulrich von Huttens arbeten.

Kilder

Retshistorikere fra Tyskland
Professorer fra Tyskland
Ansatte ved Bonns Universitet
Tyskere i 1800-tallet
Faglitterære forfattere fra Tyskland
Ugglan

Eduard Böcking


ක්‍රිස්ටල් ඩි'සූසා යනුවෙන් හඳුන්වනු ලබන්නේ ඉන්දියානු රූපවාහිනී නිළියකි. ඇය විසින් ඒක් හසාරොන් මේන් මේරි බෙහ්නා හේ රූපවාහිනී කතාමාලාවේ ජීවිකා විරේන් සිං වධේරා නැමැති ප්‍රධාන චරිතය නිරූපණය කරන ලදී. පසුව ඇය ඒක් නායි පෙහ්චාන් නම් කතාමාලාවේ සාක්ෂිගේ චරිතය නිරූපණය කළා ය. වඩාත් මෑතක දී ඇය සී ටීවී නාළිකාවේ රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ බ්‍රහ්මරාක්ෂස් කතාමාලාවේ රායිනා නැමැති ප්‍රධාන චරිතය නිරූපණය කරමින් සිටියා ය.

Eastern Eye පුවත්පත විසින් සරාගීම ආසියානු කාන්තාවන් 50 දෙනාගේ ලැයිස්තුවේ ඩි'සූසාගේ නාමය අංක 1ට සඳහන් කොට ඇත. ඇය විශ්වාස කරන්නේ තමන් ආගම ධර්මය කෙරෙහි අතිශයින් නැඹුරුතාවක් දක්වන බව ය.

වෘත්තිය
ඩි'සූසා ඇගේ රංගන වෘත්තිය ආරම්භ කළේ 2007දී බාලාජි ටෙලිෆිල්ම්ස් සමාගමේ රූපවාහිනී කතාමාලාවක් වූ කහේ නා කහේ කතාමාලාව තුළිනි. එහි දී ඇය විසින් කින්ජල් නැමැති චරිතය නිරූපණය කරන ලදී. 2007දී ඇය තවත් බාලාජි වැඩසටහනක පෙනී සිටි අතර ක්‍යා දිල් මේන් හේ නැමැති එම කතාමාලාව තුළ ඇය විසින් තමන්නා නැමැති චරිතය නිරූපණය කරන ලදී. මෙම තමන්නා නම් චරිතය කථාවේ ප්‍රධාන නළුවාගේ සොහොයුරිගේ චරිතයයි. 2008දී ඩි'සූසා ස්ටාර් ප්ලස් නාළිකාවේ රූපවාහිනී කතාමාලා දෙකකට සිය රංගන දායකත්වය සැපයූවා ය. මින් කස්තුරි නම් කතාමාලාවේ නන්වීත් චරිතයත්, කිස් දේශ් මේන් හේ මේරා දිල් කතාමාලාවේ වීරාගේ චරිතයත් ඇය නිරූපණය කළා ය. 2009දී ඇය (ඉහත අවසානයට සඳහන්) කතාමාලාව හැර ගියා ය.

2010දී, ඩි'සූසා සෝනි ටීවී නාළිකාවේ බාට් හමාරි පක්කි හේ කතාමාලාව සමග සම්බන්ධ වූවා ය. මෙම කතාමාලාව ප්‍රධාන චරිත නිරූපණය කරන ලද්දේ අංකිතා ෂර්මා සහ බරුන් සොබ්ති විසිනි. මෙම කතාමාලාවේ ඇය විසින් නිරූපණය කළේ ශ්‍රාවන්ගේ පෙම්වතිය වූ තාරාගේ චරිතයයි. මීට අමතරය එම වර්ෂයේම සෝනි ටීවී නාළිකාවේ ඇය ආහත් කතාමාලාවේ යාමිනී නැමැති පසුබිම් චරිතය ද නිරූපණය කොට ඇත.

2011දී, ඇය ජනප්‍රිය වැඩසටහනක් වූ ඒක් හසාරොන් මේන් මේරි බෙහ්නා හේ ප්‍රධාන චරිතය වූ ජීවිකා විරේන් වධේරා නැමැති චරිතය නිරූපණය කළා ය. මෙහි ප්‍රධාන චරිත නිරූපණය කළේ ඇය සමග කරන් ටැකර් ය. මෙම කතාමාලාව 2013 සැප්තැම්බර් 13 දින විකාශය අවසන් විය. 2013 දෙසැම්බර් මස ඇය සෝනි ටීවී නාළිකාවේ ඒක් නායි පෙහ්චාන් කතාමාලාව සමග සම්බන්ධ වූවා ය. මෙහි ද ඇය සාක්ෂි නම් ප්‍රධාන චරිතය නිරූපණය කළා ය. මෙහි සෙසු ප්‍රධාන චරිතය නිරූපණය කළේ කරන් ෂර්මා විසිනි. 2014 සැප්තැම්බර් හම මෙම කතාමාලාව ද විකාශය අවසන් විය. 2016දී, ඇය යළි රූපවාහිනිය වෙත පැමිණියේ ඒක්තා කපූර්ගේ බ්‍රහ්මරාක්ෂස් කතාමාලාවේ ප්‍රධාන චරිතය නිරූපණය කරමිනි. සී ටීවී නාළිකාව ඔස්සේ විකාශය වූ මෙහි ඇය සමග අහම් ෂර්මා ප්‍රධාන චරිත නිරූපණය සිදුකළේ ය. 2017 පෙබරවාරි මස මෙම කතාමාලාව අවසන් විය.

රූපවාහිනිය
 2007–2008: කහේ නා කහේ තුළ කින්ජල් ලෙස
 2007–2008: ක්‍යා දිල් මේන් හේ තුළ තමන්නා ජුන්ජ් ලෙස
 2008: කස්තුරි තුළ නව්නීත් ලෙස
 2008–2009: කිස් දේශ් මේන් හේ මේරා දිල් තුළ වීරා නිහාල් මාන් ලෙස
 2010–2011: බාට් හමාරි පක්කි හේ තුළ තාරා ලෙස
 2010: ආහත් තුළ යාමිනී ලෙස
 2011–2013: ඒක් හසාරොන් මේන් මේරි බෙහ්නා හේ තුළ ජීවිකා විරේන් වධේරා ලෙස
 2013–2014: ඒක් නායි පෙහ්චාන් තුළ සාක්ෂි කරන් මෝදි ලෙස
 2014: ජලක් දිඛ්ලා ජා 7 තුළ ඇය ලෙසම ('ටීන් කා තාඩ්කා' සතිය වෙනුවෙන් ආරාධිත තරගකාරිණියක ලෙස කරන් ටැකර් සමග)
 2014–2015: බොක්ස් ක්‍රිකට් ලීගය තුළ ඇය ලෙසම
 2015: සරෝජිනී - ඒක් නායි පෙහෙල් තුළ ඇය ලෙසම (කරන් ටැකර් සමගින් නිරූපණය කරන ලදී)
 2016-2017: බ්‍රහ්මරාක්ෂස් - ජාග් උතා ෂෛතාන් තුළ රායිනා රිෂාභ් ශ්‍රීවාස්ථව ලෙස

සම්මාන සහ නිර්දේශ

ආශ්‍රේයයන්

ජීවත්වන්නෝ
1987 උපත්
ඉන්දියානු නිළියන්
ඉන්දියානු සෝප් ඔපෙරා නිළියෝ
ඉන්දියානු රූපවාහිනී නිළියෝ
බිග් බොස් සහභාගීවූවන්
මුම්බායිහි නිළියන්
මුම්බායිහි ජනයා

ක්‍රිස්ටල් ඩි'සූසා