Richard Lawrence Hatch (May 21, 1945 – February 7, 2017) was an American actor, writer, and producer. Hatch began his career as a stage actor before moving on to television work in the 1970s. Hatch is best known for his role as Captain Apollo in the original Battlestar Galactica television series. He is also widely known for his role as Tom Zarek in the reimagined Battlestar Galactica.

Early life
Hatch was born on May 21, 1945, in Santa Monica, California, to John Raymond Hatch and Elizabeth Hatch (née White). He grew up with four siblings. While in high school, he aspired to become an athlete in pole vaulting, and only had a passing interest in acting, as he considered himself too shy and insecure. The assassination of President Kennedy in 1963, while Hatch had just started college, turned him towards acting; he had been enrolled in a required oral interpretation course at the time, and following the assassination, presented an article written about Kennedy upon which he said: "As I began to read this article, I got so affected by what I was saying that I forgot myself. I was expressing feelings and emotions I tended to keep locked inside of myself."

Career

Early work
Hatch began his theatrical career with the Los Angeles Repertory Theater, as well as shows in Chicago and Off-Broadway.

Television
Hatch began working in television in 1970 when he starred as Philip Brent in the daytime soap opera All My Children, a role he played for two years. In the following years, he made guest appearances in prime time series such as Cannon; Nakia; Barnaby Jones; The Rookies, Hawaii Five-O; and The Waltons; as well as appearing in several made-for-TV movies such as F. Scott Fitzgerald and 'The Last of the Belles' (1974) with Susan Sarandon;The Hatfields and the McCoys (1975) with Jack Palance; Addie and the King of Hearts (1976) with Jason Robards; and the 1978 television movie Deadman's Curve, in which he portrayed Jan Berry of the musical duo Jan and Dean, alongside Bruce Davison as Dean Torrence.

In 1976, Hatch gained his first major television role as Inspector Dan Robbins on the detective series The Streets of San Francisco, as the replacement for Michael Douglas, who had played Inspector Steve Keller in the series, but had resigned from the cast that year. Though the role was for only one season, Hatch won Germany's Bravo Youth Magazine Award for the role. Following this, he had a recurring role on the series Mary Hartman, Mary Hartman, also for one season in 1977.

In 1978, Hatch gained a starring role in Glen A. Larson's sci-fi series, Battlestar Galactica (1978), which aired for a single season before its high cost motivated its cancellation by ABC-TV. Hatch was nominated for a Golden Globe Award for the role. However, because Hatch held out for more money in the series' toy merchandising
with Mattel, his character was conspicuously absent in its action figure line, although Apollo would appear in subsequent revival Battlestar Galactica toylines over the decades.

Throughout the 1970s and 1980s, Hatch made guest appearances on such series as Hotel; Murder, She Wrote; The Love Boat (romantically opposite 20-year-old Teri Hatcher in her first on-screen speaking role); Fantasy Island; Baywatch; Dynasty; and MacGyver. In 1990, Hatch returned to daytime soap operas and appeared on Santa Barbara, originating the character Steven Slade.

In 2013, Hatch made a guest appearance in an adult-oriented episode of The Eric Andre Show on Cartoon Network's Adult Swim.

Films
Hatch made several low-key theatrical film releases, including Charlie Chan and the Curse of the Dragon Queen (1981) and Prisoners of the Lost Universe (1983). An abridged version of the pilot episode of Battlestar Galactica was released in cinemas, initially overseas and then for a limited run in the U.S., as was a sequel film, Mission Galactica: The Cylon Attack, which was also made from episodes of the series. He starred with Leif Garrett in Party Line (1988) and with Arte Johnson in Second Chance (1996).

Battlestar Galactica revival attempt

In the 1990s, Hatch attempted to revive Battlestar Galactica. He began writing novels based on the series, and also wrote, co-directed and executive-produced a trailer called Battlestar Galactica: The Second Coming in the hopes of enticing Universal Studios – the rights holders for the franchise – into producing a new series. Hatch's series would have been a direct continuation of the original 1978 series, and would have ignored the events of the failed spin-off Galactica 1980, in which Hatch had not appeared. Original actors John Colicos (Baltar), Terry Carter (Colonel Tigh) and Jack Stauffer (Bojay) appeared in the trailer with Hatch. Though the trailer won acclaim at science-fiction conventions, Universal was not interested in Hatch's vision for the revival of Battlestar Galactica, and instead opted for a remake rather than the sequel for which Hatch had campaigned. Hatch, who had reportedly remortgaged his own house to produce the trailer, was bitterly disappointed by this turn of events and was highly critical of the prospective new series.

In 2004, he stated to Sci-Fi Pulse that he had felt resentment over the failure of his planned Galactica continuation and was left "exhausted and sick... I had, over the past several years, bonded deeply with the original characters and story... writing the novels and the comic books and really campaigning to bring back the show."

Battlestar Galactica re-imagining

Despite his resentment, Hatch developed a respect for Ronald D. Moore, the remake show's head writer and producer, when Moore appeared as a featured guest at Galacticon (the Battlestar Galactica 25th anniversary convention, hosted by Hatch) and answered questions posed by a hostile audience. Later, in 2004, Hatch was offered a recurring role in the new Battlestar Galactica series, which he accepted. He portrayed Tom Zarek, a terrorist turned politician who spent twenty years in prison for blowing up a government building. After Zarek's death, Hatch commented that "never did I play this character as a villain nor did I think he was one and I still feel that way," and that he considered the character to be a principled figure who is driven to violence after being "blocked in every way possible" by Roslin and Adama. "Zarek, Adama and Roslin all wanted power for the same reason, to make a positive difference."

Other work
Alongside his attempts to revive the original Battlestar Galactica, Hatch created a trailer for his own space opera entitled The Great War of Magellan.

Hatch appeared in InAlienable, a 2008 science-fiction film written and produced by Walter Koenig. In 2011, Hatch worked on a new reality TV series called Who the Frak?, which he created and appeared in as himself. The series was touted as "the world's first social network reality drama." In 2012–13, Hatch appeared in the web series The Silicon Assassin Project. In 2013, he ventured into the Steampunk genre, starring in the short film Cowboys & Engines alongside Malcolm McDowell and Walter Koenig. In 2014, he played the Klingon Commander Kharn in the Star Trek fan film Prelude To Axanar and was to appear in the subsequent fan production Star Trek: Axanar in 2015, though legal issues with Paramount Pictures prevented the project from being completed.

Writing
With various co-authors, Hatch wrote a series of seven tie-in novels set in the original Battlestar Galactica universe. The series included:
 Armageddon, published August 1, 1997,
  Warhawk, published September 1, 1998
  Resurrection, published July 1, 2001
  Rebellion, published July 1, 2002,
  Paradis, published July 1, 2003,
  Destiny, published June 29, 2004,
  Redemption, published November 25, 2005.

Armageddon and Warhawk were both written with Christopher Golden. Resurrection was written with Stan Timmons. Rebellion was written with Alan Rodgers. Paradis, Destiny, and Redemption were all written with Brad Linaweaver.

Death
Hatch died on February 7, 2017, of pancreatic cancer while he was under hospice care in Los Angeles, at age 71.

Final film
In his final film performance, Hatch played director Haskell Edwards in the film Diminuendo which wrapped a few months before he learned of his pancreatic cancer. Hatch was able to see a rough cut of the film before he died, and a work-in-progress screening was held as a memorial shortly after his death. Diminuendo had its world premiere at the 20th Annual Sarasota Film Festival on April 20, 2018.

Filmography

Film

 Best Friends (1975) - Jesse
 Deadman's Curve (1978, TV Biography) - Jan Berry of Jan and Dean
 Battlestar Galactica (1978) - Captain Apollo
 The Hustler of Muscle Beach (1980, TV Movie (ABC)) - Nick Demec
 Living Legend: The King of Rock and Roll (1980)
 Charlie Chan and the Curse of the Dragon Queen (1981) - Lee Chan, Jr.
 Prisoners of the Lost Universe (1983) - Dan
 Terror on London Bridge (1985) - Hoffman
 Last Platoon (1988) - Sgt. Chet Costa
 Party Line (1988) - Dan
 Ghetto Blaster (1989) - Travis
 Leathernecks (1989) - Lieutenant Caldwell
 Dark Bar (1989) - Marco
 Mal d'Africa (1990) - Tony La Palma
 Delta Force Commando II: Priority Red One (1990) - Delta Force Leader Brett Haskell
 Renaissance (1994) - Tristan Anderson
 Second Chance (1996) - Mitch
 Iron Thunder (1998) - Nelson
 Battlestar Galactica: The Second Coming (1999, Short) - Commander Apollo
 The Ghost (2001) - Edward
 Unseen Evil (2001) - Dr. Peter Jensen
 Big Shots (2001) - Casting Director
 The Rain Makers (2005) - Wyatt
 InAlienable (2008) - Dr. Eric Norris
 The Little Match Makers (2011) - Officer Candy
 Season of Darkness (2012) - Dr. Shaker
 Dead by Friday (2012) - Father Anthony
 Prelude to Axanar (2014, Short) - Commander Kharn
 Alongside Night (2014) - The Silicon Assassin
 Chatter (2015) - Nate Terry
 The Enchanted Cottage (2016) - Mr. Bradshaw
 Surge of Power: Revenge of the Sequel (2016) - Himself
 Asylum of Darkness (2017) - Dr. Shaker
 The Pod (2017) - Mike Gibson
 Diminuendo (2018) - Haskell Edwards

Television
 All My Children  (1970–1972) as Phil Brent (Erica Kane's second husband)
 The Sixth Sense - Gallows in the Wind (1972) as Owen Preston
 Barnaby Jones (1973) Season 1 Episode 5 "Perchance to Kill" as Eric Garvin
 Kung Fu (1973) "Sun and Cloud Shadow" as David
 The Waltons (1974 and 1975) as Wade Walton
 Cannon (1975) 5x05 "The Victim as Allen Farrell", 5x13 "The Star 1" and "The Star 2" as Terry Kane
 The Rookies (1975) Season 3 Episode 22 "A Deadly Image" as Vic Dorsey
 Addie and the King of Hearts (1976) as Mr. Davenport
 The Streets of San Francisco (1976–1977) Season 5, all 24 episodes, as Inspector Dan Robbins
 Jan and Dean (1978) as Jan Berry
 T. J. Hooker (1985) as Robert Marshall
 Hawaii Five-O (1973 and 1975)
 Battlestar Galactica (1978-79 TV series), all 21 episodes, as Captain Apollo
 Murder, She Wrote (1984) Season 1 Episode 3 "Deadly Lady" as Terry Jones
 The Love Boat, Season 8 Episode 23, "Vicki's Gentleman Caller", "Partners to the End, "The Perfect Arrangement", 1985 as Tom Whitlaw, and Season 9 Episode 8.
 MacGyver (1986) Season 2 Episode 10 "Three for the Road" as Michael Talbot
 Battlestar Galactica (2004–2009) Season 1–4, 22 episodes, as Tom Zarek
 The Eric Andre Show (2013) as himself
 Blade of Honor (2017), five episodes as Admiral DiCarrek

References

External links

 Richard Hatch's Great War of Magellan
 Who the Frak is the Real Richard Hatch?
 Richard Hatch memorial on Destinies-The Voice of Science Fiction

1945 births
2017 deaths
American male soap opera actors
American male stage actors
American male television actors
Writers from Santa Monica, California
Male actors from Santa Monica, California
Deaths from pancreatic cancer
Deaths from cancer in California

Richard Hatch (actor)


Rudolf Schädler (* 31. März 1903 in Vaduz; † 7. April 1990 in Eschen) war ein liechtensteinischer Komponist, Holzbildhauer und Hotelier.

Biografie
Rudolf Schädler wurde 1903 in Vaduz als Sohn von Rudolf Schädler und dessen Frau Maria (geborene Marxer) geboren. Er besuchte das Gymnasium in Feldkirch, Vorarlberg. Ab 1930 leitete er bis um 1955 das Kurhaus Gaflei.

Er beteiligte sich im April 1933 am Rotterüberfall, bei dem Schädler zusammen mit drei Komplizen versuchte, Fritz und Alfred Rotter sowie Alfred Rotters Ehefrau Gertrud nach Deutschland zu entführen. Bei der dabei stattfindenden Hetzjagd, der nur Fritz Rotter entkam, stürzten Alfred und Gertrud Rotter auf der Flucht von einem Felsen unterhalb von Gaflei zu Tode. In dem nun folgenden Prozess wurden Schädler und seine drei Komplizen schuldig gesprochen, erhielten jedoch nur milde Strafen. Schädler wurde zu 12 Monaten Kerkerhaft verurteilt, wobei ihm die Untersuchungshaft angerechnet wurde.

Schädler engagierte sich im Liechtensteiner Heimatdienst. Später wurde er Gründungsmitglied der Volksdeutschen Bewegung in Liechtenstein, als deren erster Landesleiter er auch fungierte. Nach kurzer Zeit auf diesem Posten wurde er Herbst 1938 von Theodor Schädler abgelöst.

Nach dem Zweiten Weltkrieg trat er nur noch künstlerisch in Erscheinung.

Literatur
 Robert Allgäuer (Hrsg.): Rudolf Schädler: Musik und Baumgebilde. Schalun, Vaduz 1989.

Weblinks

 Rudolf Schädler auf e-archiv.li
 Die Rotter-Attentäter Rudolf Schädler, Peter Rheinberger, Eugen Frommelt und Franz Roeckle werden zu Kerkerstrafen zwischen 4 und 12 Monaten verurteilt auf e-archiv.li

Einzelnachweise

Komponist (Liechtenstein)
Hotelier
Unternehmer (Liechtenstein)
Parteipräsident (Liechtenstein)
VDBL-Mitglied
Liechtensteiner
Geboren 1903
Gestorben 1990
Mann

Rudolf Schädler (Komponist)


Prva hrvatska odbojkaška liga je predstavljala ligu drugog stupnja odbojkaškog prvenstva Hrvatske za žene u sezoni 2020./21.
U "Prvoj ligi" je sudjelovalo 12 klubova. Prvak je postala ekipa "Mladost II" iz Zagreba.

Sustav natjecanja
12 klubova je igralo dvokružnu ligu (22 kola).

Sudionici

 Don Bosco, Zagreb
 Drenova, Rijeka
 Karlovac, Karlovac
 Kitro Varaždin, Varaždin
 Mladost II, Zagreb
 Nebo, Zaprešić
 Nova Gradiška, Nova Gradiška
 Osijek II, Osijek
 Sinj, Sinj
 Umag, Umag
 Veli Vrh, Pula
 Zadar, Zadar

Ljestvica

Doigravanje za ulazak u Superligu
 igra se na dvije dobivene utakmice

 - domaća utakmica za klub1
 - gostujuća utakmica za klub1

 Igrano od 25. travnja do 8. svibnja 2021.
Izvori:

Povezani članci
 Superliga 2020./21.
 1. B HOL 2020./21.
 2. HOL 2020./21.
 Kup Snježane Ušić 2020./21.

Vanjske poveznice
 hos-cvf.hr, Hrvatski odbojkaški savez
 natjecanja.hos-cvf.hr

Izvori

 natjecanja.hos-cvf.hr, Arhiva
 natjecanja.hos-cvf.hr, PRVA HRVATSKA ODBOJKAŠKA LIGA – seniorke (2020./21.), pristupljeno 28. travnja 2021.
 natjecanja.hos-cvf.hr, PRVA HRVATSKA ODBOJKAŠKA LIGA – seniorke (2020./21.), wayback arhiva
 ferata.hr, Odbojkašicama Sinja pobjeda za kraj odlične sezone, objavljeno 18. travnja 2021., pristupljeno 28. travnja 2021.

2020-21

1. HOL za žene 2020./21.


Poca su naseljeno mjesto u sastavu općine Zenica, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH. Nalaze se sjeverno od Babine rijeke.

Stanovništvo
Prema popisu 1991. ovdje su živjeli:

 Muslimani - 287 (66,59%)
 Hrvati - 122 (28,31%)
 Srbi - 5 (1,16%)
 Jugoslaveni - 11 (2,55%)
 ostali i nepoznato - 6 (1,39%)

Prema popisu 1981. ovdje je živjelo 457 stanovnika, od čega:
 Muslimani - 252 (55,14%)
 Hrvati - 166 (36,32%)
 Srbi - 8 (1,75%)
 Jugoslaveni - 16 (3,50%)
 ostali i nepoznato - 15 (3,28%)

Prema popisu 1971. ovdje je živjelo 353 stanovnika, od čega:
 Muslimani - 232 (65,72%)
 Hrvati - 113 (32,01%)
 Srbi - 6 (1,70%)
 ostali i nepoznato - 2 (0,56%)

Izvor

Naselja u Zeničko-dobojskoj županiji
Zenica

Poca


جمعية أصدقاء الدستور (بالفرنسية: Société des amis de la Constitution)، بعد عام 1792 أعيدت تسميته بجمعية اليعاقبة، أصدقاء الحرية والمساواة (بالفرنسية: Société des Jacobins, amis de la liberté et de l'égalité) ويعرف غالبا باسم نادي اليعاقبة (Club des Jacobins)، كان النادي السياسي الأكثر نفوذا خلال الثورة الفرنسية. وكانت نشأته على أيدي النواب المعادين للملكية، نما النادي إلى حركة جمهورية على الصعيد الوطني، تقدر عضويتها بحوالي نصف مليون أو أكثر. وشمل نادي اليعاقبة كلا من الفصائل البرلمانية البارزة في أوائل 1790s، حزبي الجبل والجيرونديون.
في عام 1792-1793، كان الجيرونديون الأكثر بروزا في قيادة فرنسا، خلال الفترة التي أعلنت فيها الحرب على النمسا وبروسيا، تم الإطاحة بالنظام الملكي وولدت الجمهورية.

في مايو 1793، نجح قادة حزب الجبل بقيادة ماكسيميليان دي روبسبير، في تهميش حزب الجيرونديين والسيطرة على الحكم حتى يوليو 1794. وقد اتسمت هذه الفترة من حكمهم بمستويات عالية من العنف السياسي، مما أدى ببعض المؤرخين -بعد يوليو 1794- بتسمية تلك الفترة من حكومة اليعقوبيين باسم «عهد الإرهاب».

في أكتوبر 1793، تم إعدام 21 عضوا بارزا من الجيرونديين. وقيل إن الحكومة التي تدار بواسطة حزب الجبل أعدمت 17,000 من المعارضين في جميع أنحاء البلاد، بحجة قمع الحرب في فونديه و«التمرد الاتحادي»، ومنع أي تمرد أخر.

في يوليو 1794، تم إخراج روبسبير وحلفاءه من السلطة، أعدم ماكسيميليان روبسبير و 21 أخرين. في نوفمبر 1794، تم إغلاق نادي اليعاقبة.

التاريخ

التأسيس
عندما اجتمعت الملكية العامة لعام 1789 في فرنسا في أيار -حزيران في قصر فرساي، كان النادي، الذي نشأ بدايةً باسم نادي بريتون، يتألف حصريا من مجموعة من ممثلي بريتون. وسرعان ما انضم إليهم نواب من مناطق أخرى في جميع أنحاء فرنسا. وكان من بين الأعضاء الأوائل الكونت دي ميرابو، والنائب الباريسي إيمانويال جوزيف سياس، والنائب عن دوفيني أنطوان بارناف، وجيروم بيتيون، والأب غريغوار، وشارل لاميث، وألكسندر لاميث، وروبيسبير، ودوق إيغيلون، ولا ريفيلير ليبو. في هذا الوقت، كانت الاجتماعات تجري في سرية، ولا تزال هناك آثار قليلة بشأن ما حدث أو حيث عقدت اجتماعاتهم.

الانتقال إلى باريس
بعد المسيرة النسوية إلى قصر فرساي في أكتوبر 1789، كان النادي لا يزال يتألف تماما من النواب. اعتبارا من أكتوبر 1789، استأجرت الجماعة دير يعقوب في شارع سان أونوريه، المتاخم لمقر الجمعية. وكان هذا الدير هو سبب إطلاق اسم اليعاقبة عليهم كسخرية من قبل اعدائهم.

وقد أعيد تأسيس النادي في نوفمبر 1789، بعد خطاب من جمعية الثورة في لندن يهنئ فيه الفرنسيين على «انتزاع حريتهم» مما قاد نواب الجمعية الوطنية إلى تأسيس جمعية الثورة الخاصة بهم.

النمو 1789-1791
في باريس، سرعان ما مدد النادي استقباله للأعضاء الآخرين إلى جانب النواب. وسمح لجميع المواطنين بالدخول، بل وتم الترحيب بالأجانب: فقد انضم الكاتب الإنكليزي أرثر يونغ إلى النادي في 18 كانون الثاني/يناير 1790. وسرعان ما أصبحت الاجتماعات التي عقدها النادي اليعقوبي مكانا لممارسة الراديكالية التي دفعت إلى المطالبة بالجمهورية، والتعليم الواسع النطاق، والاقتراع العام، والفصل بين الكنيسة والدولة، وغير ذلك من الإصلاحات.

وفي 8 شباط/فبراير 1790، شُكِلَت الجمعية رسميا على هذا الأساس باعتماد القواعد التي وضعها بارافي، والتي صدرت بتوقيع الرئيس دوك دي ايغينون. وحددت أهداف النادي على النحو التالي:

وفي الوقت نفسه، تم تسوية قواعد نظام الانتخابات، وحُدِدَ دستور النادي. وكان من المقرر ان يكون هناك رئيس، ينتخب كل شهر، وأربعة امناء، وأمين خزنة، ولجان منتخبة لاجراء انتخابات وتقديم عروض، ومراسلات، وأدارة النادي. وأي عضو يبين بالقول أو بالفعل ان مبادئه تتعارض مع الدستور وحقوق الإنسان سيطرد.

وبموجب المادة السابعة قرر النادي الاعتراف بالجمعيات المماثلة في أجزاء أخرى من فرنسا والحفاظ على مراسلات منتظمة معها. بحلول 10 أب/أغسطس 1790 كانت هناك بالفعل 152 من النوادي التابعة؛ وأدت محاولات الثورة المضادة إلى زيادة كبيرة في عددها في ربيع 1791، وبحلول نهاية العام كان لدى اليعقوبيين شبكة واسعة من الفروع في جميع انحاء فرنسا. في الذروة كان هناك ما لا يقل عن 7000 فرع في جميع أنحاء فرنسا، مع عضوية تقدر بنحو نصف مليون أو أكثر.

في وقت مبكر من عام 1791، الجمعيات مثل نادي اليعاقبة، ونادي جمعية أصدقاء حقوق الإنسان والمواطنة (des Cordeliers) وغيرهم من الجمعيات كانت تسيطر بنحو متزايد على الحياة السياسية الفرنسية. وكان الرجال أعضاء في اثنين أو أكثر من هذه النوادي. إما النساء فلم يقبلن كعضوات في نادي اليعاقبة (ولا في معظم النوادي الأخرى)، ولكن سمح لهن بمتابعة المناقشات من الشرفات. ادعي اليعقوبيين انهم يتحدثون بالنيابة عن الشعب ولكنهم هم أنفسهم لم يكونوا من «الشعب»: فقد رأى المعاصرون اليعقوبيين كنادٍ للبرجوازية.

دعم نادي اليعاقبة الملكية حتى قيام الجمهورية (20 سبتمبر 1792). ولم يؤيدوا التماس 17 تموز/يوليه 1791 لخلع الملك، ولكن بدلا من ذلك نشروا التماسهم الخاص الذي يدعو إلى استبدال الملك لويس السادس عشر.

روبسبير وأتباعه ضد الجيرونديين
في وقت متاخر من عام 1791، أعلن مجموعة من اليعقوبيين في الجمعية التشريعية الحرب مع بروسيا والنمسا. وكان من أبرز الشخصيات بينهم بريسوت، وأعضاء آخرون هم بيير فيرغنيغو، وفوتشيت، ماكسيمين ايسارد، وجان ماري رولاند.
روبسبير ناشد بقوة ضد الحرب مع النمسا وبروسيا، وبازدراء، خاطب روبسبير أولئك الذين كانوا من المروجين للحرب اليعقوبية بأنهم «الفصيل الذي ينتمون إلى الجيروند»، وبالفعل كان البعض منهم -وليس جميعهم- جزء من الجيروند. وفي نيسان/أبريل 1792 قررت الجمعية أخيرا إعلان الحرب، وتبعها الجيرونديون، ولكن مكان روبسبيير بين اليعقوبيين أصبح أكثر بروزا.
منذ ذلك الحين، بدات عملية الاستقطاب خلال أعضاء نادي اليعاقبة، بين مجموعة حول روبسبير—بعد أيلول/سبتمبر 1792 دُعيت 'Montagnards' أو 'Montagne'، وتعني'الجبل'-وبين الجيرنديون. ولم يكن لهذه الجماعات أي مركز رسمي أو عضوية رسمية. ولم تكن جماعة الجبل حتى متجانسة للغاية في ارائها السياسية، ما كان يوحدهم هو نفورهم من جماعة الجيروند.
وكان المجلس التشريعي الذي يحكم فرنسا، خلال المدة من تشرين الأول/أكتوبر 1791 حتى أيلول/سبتمبر 1792، يهيمن عليه رجال مثل بريسوت وايسنارد ورولند: وهم من الجيرونديون. ولكن بعد حزيران/يونيو 1792، أصبح هؤلاء اقل واقل في النادي اليعقوبي، حيث روبسبير، الخصم الشرس، الذي نمت هيمنته أكثر وأكثر.

مصادر

أحزاب راديكالية
أحزاب سياسية انحلت في 1795
أحزاب سياسية أسست في 1789
أحزاب سياسية سابقة في فرنسا
انحلالات سنة 1795 في فرنسا
تأسيسات سنة 1789 في فرنسا
تاريخ فرنسا
مجموعات في الثورة الفرنسية

نادي اليعاقبة


José Javier Cobos Castillo (født 23. april 1968 i Strasbourg, Frankrig) er en fransk tidligere fodboldspiller (forsvarer).

Cobos' aktive karriere strakte sig fra 1988 til 2005, og blev primært tilbragt i hjemlandet, hvor han blandt andet spillede for RC Strasbourg, Paris Saint-Germain og OGC Nice. I sin tid i Paris Saint-Germain var han med til at vinde adskillige titler, blandt andet det franske mesterskab i 1994 samt Pokalvindernes Europa Cup i 1996.

Titler
Ligue 1
 1994 med Paris Saint-Germain

Coupe de France
 1995 med Paris Saint-Germain

Coupe de la Ligue
 1995 med Paris Saint-Germain

Trophée des Champions
 1995 med Paris Saint-Germain

Pokalvindernes Europa Cup
 1996 med Paris Saint-Germain

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Frankrig
Fodboldspillere fra OGC Nice
Fodboldspillere fra RC Strasbourg
Fodboldspillere fra Paris Saint-Germain
Fodboldspillere fra Toulouse FC
Fodboldspillere fra RCD Espanyol
Personer fra Strasbourg

José Cobos


Emil Mihai Cioran (d. 8 Nisan 1911 Răşinari, Romanya - ö. 20 Haziran 1995 Paris), Rumen filozof, deneme yazarı ve tanınmış 20. yy. retorik sentezcisidir. Eserlerinin bir bölümünü Fransızca bir bölümünü ise Rumence kaleme almıştır.

Hayatı

Ortodoks bir papazın oğlu olarak dünyaya gelen Cioran, Sibiu şehrinde Colegiul National Gheorghe Lazăr Lisesi'nde okumuş ve on yedi yaşından itibaren Bükreş'de felsefe ve estetik öğrenimi görmüştür. 1928 yılında burada iken Eugène Ionesco ve Mircea Eliade ile tanışmış ve onlarla sıkı bir dostluk kurmuştur. 1932′den itibaren düzenli olarak bazı dergilerde yazmaya başlamıştı. Bükreşli entelektüeller Demir Muhafızlar adlı radikal, faşist, anarşist partinin kabartması gibiydiler. Cioran, diğer bazı entelektüeller gibi bu gerçeği inkâr etmiyordu. Ve bolşevizmin boğdurucu şiddet ruhuna doğru yanılsamayla çekildiklerini görüyordu. Daha sonra bu düşüncelerindeki samimiyetin sıkıntılarını kendi öz eleştirisinde verirken etki altında kalmasından ve buna olan şaşkınlığından dolayı özür dileyecekti.

II. Dünya Savaşı'nın başlangıcına kadar Eiserne Garde'nin sempatizanı, Hitler'in ve antisemitizmin takipçisiydi. 1933'te Hitler hakkında yazdığı şey çarpıcıdır:

"Hitler kadar bugün bizi etkileyen, sempati uyandıran ve hayranlık bırakan başka bir politikacı lider göremiyorum!"

Daha sonra bu açıklamasını şu şekilde soruyla karşılamıştır:

"…öyleyse hümanizm nedir, neyini kaybetmiştir eğer Röhm-Putsch katliamında o denli moral ve ruhen zaten her şeyini kaybedenler öldürülüyorsa?!"

1933'ten 1935'e kadar Cioran, Berlin'de kalır. 1937'den sonra ömrünün geri kalan kısmını çatı katında bir evde yaşadığı Paris'de geçirir.

Önceleri Rumence yazan Cioran, 1945'ten itibaren de Fransızca yazmaya başladı. Bir filozof olarak Fransızca dilinde isminin ilk duyulduğu ya da okunduğunda etkileyici ve sürükleyici bir yumuşaklığı olamadığını düşünerek ismine M. kısaltmasını yani Michel eklemesini koydu. Bu isim değişikliği böylece tarihe E. M. Cioran olarak kaydoldu ve yazılarındaki etnik muhalifliğinin belirgin karakteri oldu.

Cioran, İkinci Dünya Savaşı'ndan sonraki tarihteki deneme yazarları ve radikal kültür eleştirmenleri içerisinde önemli bir yere sahiptir. Gerek denemelerinde, gerekse eleştirilerinde öncesinde pesimistçe yola çıkarken şaşkınlık yaratan yanılgılarının ve özdeyişlerinin vardığı zirve çaresizliktir. Bu tespite istinaden şunu söylemiştir:

Hiçbir kriterin olmadığı bir dünyada yaşamak isterdim… Hiçbir prensibin ve formun olmadığı bir dünya! Bir dünya ki, belirsizlikler diyarı; çünkü bizim şu ana dek yaşadıklarımız tamamen formlara, kriterlere bağlı o kadar yavan.

Lisansını Bergson üzerine hazırladığı bir tezle aldı. 1934'te Bükreş'te yayımlanan ilk kitabı "Sur les Cimes du Désespoir(Ümitsizliğin Doruklarında)", kendisinin de kabul ettiği gibi, sonradan Rumence ve Fransızca yazdığı her şeyin özünü barındırır. Hayatın trajik boyutundan habersiz olmakla suçladığı Bergsonculuk'tan o dönemde koptu. 1937'de, dini bir krizin ürünü olan ve tartışmalar yaratan kitabı "Gözyaşları Ve Azizler Üzerine "  yayınlandı. Aynı yıl, Bükreş Fransız Ensititüsü'den bir burs alarak Paris'e gitti ve oraya yerleşti. 1995 yılında Alzheimer hastalığından öldü.

Eserlerindeki Temalar
Cioran konservatif felsefeye olan ilgisini ilk gençlik yıllarında kaybetmiş, kişisel düşünce ve lirizm adına sistematik düşünce ve soyut spekülasyonlarda bulunmayı reddetmişti; "Hiçbir şeyi keşfetmedim. Ben sadece kendi hislerimin sekreteri olmaya devam ettim"

Son dönem eserlerinde kötümser hava çoğu eleştirmen tarafından çocukluğundaki olaylarla ilişkilendirilmiştir. Ancak ondaki septiklik, nihilizme yakın duruşun tek bir sebebe irca edilemeyeceği de söylenebilir.

Jean-Paul Sartre ve Albert Camus gibi tanınmış varoluşçu yazarların eserlerindeki beşeri yabancılaşma teması henüz 1932'lerde genç Cioran'ın eserlerinde görülmektedir. "Varoluşun kendi evimizin hiçliği kendi sürgünlüğümüz olması mümkün mü?" diye sormaktaydı Cioran o yıllarda.

Felsefesi

Cioran; insanlığın trajedisini değil fakat kendisi gibi hem düşünen hem hisseden bir ontolojik vatanından sürgüne gönderilmişliğin kolay kolay kimsenin hesabını yapmadığı iç çekişleriyle, bir yurtsuz kimliğiyle yaşamış ve yazmıştır.Dünyanın her günkü işleyişini,acılarını,sevinçlerini genelden ayrı düşen yönüyle kimi zaman buruklukla kiminde de kahırla yorulmuş bir farkındalıkla ilmek ilmek kitaplarına işlemiştir.Koyunun derdinden geçenlerin,hatta koyunun derdinde bile olmayanların hayatı muştulamalarının, rezilliklerinin ve kaybolmuş bir vicdanla bu hayatı olurlamalarıyla bir kez daha bu temele harç atanların asla anlayamayacakları bir yanlış yerde aranan 'cephane' olarak bilinmektedir.Öteden beri aynı döngünün aynı kıvrak zekayla birer parçası olmuş adam gibi adamların adam olmayan adamlıklarının ipliğini pazara çıkarmış ve aynı kahpeliği masallardan oluşmuş fazilet,uluhiyet ve vicdan tarzı tanımı kendi ellerinde oyuncak olmuş kutsal yaftalı aşağılık kavramları zihinlerin harcı yapan devridaim işbirlikçilerinin uyuttuğu bir insanlığı sersemliklerinden silkinmeye ömrünü adamış bir bilge.

Kitapları
1947'de Fransızca yazdığı ve Fransa'da yayınlanan ilk kitabı olan Çürümenin Kitabı (1949)'nı şu eserler izledi (başlıcaları):

Fransızcadaki Kitapları
 Mon pays/Ţara mea ("My country", written in French, the book was first published in Romania in a bilingual volume), Humanitas, Bükreş, 1996
 Précis de décomposition ("A Short History of Decay"), Gallimard 1949
 Syllogismes de l'amertume (tr. "All Gall Is Divided"), Gallimard 1952
 La tentation d'exister ("The Temptation to Exist"), Gallimard 1956 English edition: ISBN 0-226-10675-6
 Histoire et utopie ("History and Utopia"), Gallimard 1960
 La chute dans le temps ("The Fall into Time"), Gallimard 1964
 Le mauvais démiurge (literally The Poor Demiurge; tr. "The New Gods"), Gallimard 1969
 De l'inconvénient d'être né ("The Trouble With Being Born"), Gallimard 1973
 Écartèlement (tr. "Drawn and Quartered"), Gallimard 1979
 Exercices d'admiration 1986, and Aveux et anathèmes 1987 (tr. and grouped as "Anathemas and Admirations")
 Cahiers ("Notebooks"), Gallimard 1997 (English translation published April 3, 2006, only to be released in 2007)

Türkçeye Çevirilen Kitapları
 Burukluk, Fransızcadan Çeviren Haldun Bayrı, Metis Yayınları, 1993
 Doğmuş Olmanın Sakıncası, Türkçesi: Kenan Sarıalioğlu, Birinci Baskı 1998, Ankara Opus Yayınları
 Tarih ve Ütopya, Fransızcadan Çeviren Haldun Bayrı, Metis Yayınları,1999
 Çürümenin Kitabı, Fransızcadan Çeviren Haldun Bayrı, Metis Yayınları, ilk basım Ocak 2000.
 Varolma Eğilimi, Fransızcadan Çeviren Kenan Sarıalioğlu, Gendaş Yayınları, Birinci Basım 2002
 Ezeli Mağlup: Söyleşiler, özgün ismi Entretiens, Çeviri: Haldun Bayrı, Metis Yayınları, İlk Basım: Mart 2007
 Zamanda Düşüş (Türkçe çevirisi henüz yapılmadı)
 İtiraflar ve Aforozlar (İngilizce Çevirisi Anathemas and Admirations [by Richard Howard. 256 pp. New York: Arcade Publishing/Little, Brown & Company. $22.95.]) (Türkçe çevirisi henüz yapılmadı)

Resepsiyon ve başka dilde kaynaklar
 İngilizce Emil Cioran maddesi
 To Infinity And Beyond
 E.M.Cioran'ın hayatını anlatan Fransızca belgeselin 1. bölümü
 E.M.Cioran'ın hayatını anlatan Fransızca belgeselin 2. bölümü
 E.M.Cioran'ın hayatını anlatan Fransızca belgeselin 2. bölümü
 E.M.Cioran'ın hayatını anlatan Fransızca belgeselin 4. bölümü
 E.M.Cioran'ın hayatını anlatan Fransızca belgeselin 5. (son) bölümü
 Cioran'ın Yaşam öyküsü, eserlerinin özeti ve eserlerinden birkaç alıntı (İngilizce)
 Cioran'ın Anathemas and Admirations ('İtiraflar ve Aforozlar'') kitabını tanıtan The New York Times'ta Edmund White'ın kaleme aldığı makele (ingilizce).

1911 doğumlular
1995 yılında ölenler
Rumen deneme yazarları
Rumen faşistler
Rumen asıllı Fransızlar
Fransız agnostikler
Montparnasse Mezarlığı'na defnedilenler
Anti-natalistler

Emil Cioran


Ørnen der havde højdeskræk (originaltitel  Örjan - den höjdrädda örnen) er en svensk animationsfilm instrueret af Hamid Navim efter manuskript af Lars Klinting. Filmen er produceret med støtte fra bl.a. DR.

Handling
Kongeørnen Orla kan ikke lide at flyve, for han bliver så ør og svimmel af højder, men en fuglekonge lokker ham højere og højere op i luften, og til sidst opdager Orla, at han sagtens kan svæve sammen med de andre ørne.

Referencer

Eksterne henvisninger

Svenske film fra 1998
Animationsfilm fra Sverige

Ørnen der havde højdeskræk


Raise a Native (1961-1988) est un cheval de course américain de race pur-sang anglais. Après une courte mais brillante carrière de course, il devint un grand étalon.

Carrière de courses

Raise a Native commença à faire parler de lui à l'âge de six mois lorsqu'il fut acheté aux enchères pour la somme, record à l'époque de $ , avant d'être vendu un an après, yearling, pour $  à l'homme d'affaires Louis Wolfson, le même qui sera, des années plus tard, l'heureux propriétaire de l'un des plus célèbres descendants de Raise a Native, Affirmed. L'achat de Raise a Native était spectaculaire, mais finalement judicieux, car le poulain allait s'affirmer comme le plus talentueux de sa génération à 2 ans. Il ne courut que quatre fois, pour autant de victoires, avec à la clé trois records de piste. Ayant remporté deux des plus grandes courses pour 2 ans, les Juvenile Stakes et les Great American Stakes, il fut élu bien sûr meilleur 2 ans de l'année.

En 1963, grand favori de la Triple Couronne à venir, Raise a Native doit pourtant mettre un terme à sa carrière après une sérieuse blessure au tendon. Il est vendu à un consortium d'éleveurs du Kentucky basé à Spendthrift Farm, un grand haras près de Lexington, en vue de sa carrière d'étalon.

Résumé de carrière

Au haras

Raise a Native allait se révéler le meilleur continuateur au haras du crack Native Dancer, l'un des piliers de l'élevage mondial de pur-sangs Au-delà de son score de 74 stakes winners (vainqueurs de courses principales), un chiffre peut donner une idée de sa prégnance dans les pedigrees des meilleurs chevaux américains : sur les cinquante éditions du Kentucky Derby suivant l'entrée en fonction de Raise a Native comme étalon, 21 vainqueurs sont ses descendants directs en lignée mâles, dont les vainqueurs de la Triple Couronne Affirmed, American Pharoah et Justify, ces deux derniers ayant aussi du sang de l'étalon du côté maternel.

Les meilleurs fils de Raise a Native sont Mr. Prospector, son meilleur continuateur et l'un des plus grands étalons de l'ère moderne, les champions Alydar, lui-même talentueux reproducteur, et Majestic Prince (qui passa près de la Triple Couronne en 1969), ou encore Exclusive Native, autre étalon de premier plan, père notamment de Affirmed. Raise a Native, essentiellement via Mr. Prospector, représente l'alternative à l'omniprésence de Northern Dancer dans les pedigrees de pur-sangs. Son succès comme étalon a permis de diversifier les lignées issues de Native Dancer, dont l'hégémonie est allée jusqu'à susciter des polémiques sur la consanguinité et ses conséquences sur la fragilité des chevaux (voir l'article Ruffian).

Raise a Native meurt en 1988, à 27 ans. Dans sa nécrologie, le New York Times parle de lui comme "l'étalon le plus influent de ces vingt dernières années.".

Origines

Raise a Native est donc un fils de l'immense Native Dancer, crack sur les pistes, élu deux fois cheval de l'année, première vedette des courses popularisée via la télévision, et qui a changé radicalement l'histoire de l'élevage des pur-sangs dans le monde. Sa mère, Raise You, était une bonne jument de course, qui s'est illustrée dans des stakes.

Pedigree

Références

Cheval de course
Cheval de course invaincu
Cheval de course né en 1961
Étalon pur-sang anglais
Animal né en 1961
Animal mort en 1988
Animal né aux États-Unis
Famille 8-f

Raise a Native


Leonardo Scanferla (Pádua, 4 de dezembro de 1998) é um jogador de voleibol italiano que atua na posição de líbero.

Carreira

Clube
A carreira desportiva de Scanferla começou na equipe juvenil do Pallavolo Padova. Na temporada 2017–18 foi promovido ao time principal após a lesão do líbero Niccolò Bassanello. Fez sua estreia na primeira divisão italiana em 30 de dezembro de 2017, contra o Sir Safety Perugia.

Na temporada 2018–19 foi emprestado ao Atlantide Brescia, na Série A2, enquanto na temporada seguinte foi contratado pela Gas Sales Bluenergy Piacenza.

Seleção
Em 2021 recebeu a primeira convocação para a seleção adulta italiana, com a qual conquistou a medalha de ouro no Campeonato Mundial de 2022 após vitória sobre a seleção polonesa.

Títulos
Gas Sales Piacenza
 Copa Itália: 2022–23

Clubes

Ligações externas

  no Global Sports Archive
  no Volleybox

Naturais de Pádua
Líberos de voleibol
Voleibolistas da Itália

Leonardo Scanferla


Bruno Erent (Zagreb, 30. prosinca 1990.) hrvatski je atletičar koji se natječe u brzom hodanju i dugoprugaškom trčanju.

Višestruki je državni rekorder te je u hodačkim disciplinama 14 puta poboljšao hrvatske rekorde na udaljenostima 3000 m u dvorani, 5000 m, 10.000 m, 35 km i 50 km. 2014. je popravio državni rekord Valerijana Pupavca na 5000 m star 43 godine, a 2015., šest mjeseci kasnije, je popravio državni rekord također Valerijana Pupavca na 10.000m star 45 godina. Prvi je brzi hodač iz Hrvatske koji je ostvario vrijeme ispod 5 sati (2015. godine) i ispod 4.5 sata (2015.) na 50 km te je u više navrata uzastopno popravljao državni rekord u istoj disciplini, prvi je hrvatski brzi hodač koji je ostvario vrijeme ispod 100 minuta (2015.) na 20km, ispod 45 minuta (2018.) na 10km/10 000m, ispod 22 minute (2017.) na 5000m, ispod 13 minuta (2023.) na 3000m.
U 2019. godini u Slovačkoj postigao je aktualni hrvatski rekord 4;05:02, koji je bolji od norme koja je bila postavljena za Olimpijske igre 2016. godine.
Ima status vrhunskog sportaša 3. kategorije Hrvatskog olimpijskog odbora.
Prvi je predstavnik u brzom hodanju iz Hrvatske koji je nastupio na Univerzijadi (2015.) i Europskom kupu u brzom hodanju (2015., 2017.,2019. i 2021.).
Prvi je hrvatski brzi hodač koji je nastupio na seniorskom Europskom prvenstvu (2018.).
Također se natječe u trčanju te je bio hrvatski reprezentativac u planinskom trčanju i krosu i osvajač srebrne (2016.) i zlatne (2022.) medalje na Prvenstvu Hrvatske u maratonu.

Športska karijera
Na Univerzijadi 2015. bio je 23. u utrci na 20 km.

Na Europskom kupu u brzom hodanju 2015. bio je 43. u utrci na 20 km.

Na Europskom kupu u brzom hodanju 2017. bio je 22. u utrci na 50 km.

Na Europskom prvenstvu 2018. bio je 25. u utrci na 50 km.

Na Europskom kupu u atletskom hodanju 2019. bio je 29. u utrci na 50 km.

Na Prvenstvu Balkana u hodanju 2019. godine u utrci na 20 km osvojio 5. mjesto s osobnim rekordom 1;30:35.

Osobni rekordi
d - dvorana

Izvori

Vanjske poveznice
profil na worldathletics

Hrvatski atletičari
Životopisi, Zagreb

Bruno Erent


[
{
  "type": "ExternalData",
  "service": "geoline",
  "ids": "Q52667013",
  "properties": {
    "title": "N5 Bornholm rundt",
    "stroke": "#086d0c",
    "stroke-width": 3
  }
}
]

Bornholm Rundt er en national cykelrute (N10), som omkranser hele klippeøen. Ruten har en officiel længde på 105 km, hvilket gør den til den korteste af Danmarks nationale cykelruter. Bornholm Rundt er således også den eneste nationale cykelrute, der består af en rundstrækning inden for samme kommune. Desuden afviger afmærkningen af ruten fra normen ved at skiltene har en grøn baggrund i stedet for den blå baggrund, der benyttes på de øvrige nationale cykelruter.

Cykler man ad Bornholm Rundt cykelruten i urets retning med start i Rønne passeres først Hasle, Allinge og Sandvig. Lige før sidstnævnte nås kan man eventuelt tage en afstikker til Hammershus Slotsruin - Nordeuropas største borgruin. Strækningen indeholder nogle af Bornholms stejleste stigninger, hvorfor der nogle steder er lavet trapper i siden af cykelstien.

Der er også nogle seje stigninger på den næste del af cykelruten langs Bornholms nordøstlige kyst. Der er heldigvis gode undskyldninger for at holde pauser undervejs, da man på dette stræk passerer nogle af øens største seværdigheder såsom Helligdomsklipperne og lige herved Bornholms Kunstmuseum. Omtrent halvvejs nede ad kysten går cykelruten for eksempel også gennem Gudhjem, som den lokale turistorganisation kalder for "Danmarks eneste bjergby".

Efter Svaneke forsætter cykelrute 10 sydpå mod Nexø og dernæst Dueodde, Bornholms mest kendte badestrand. Det sidste stykke tilbage mod Rønne langs øens sydlige kyst går ruten gennem næsten helt fladt agerland forbi Bornholms Lufthavn.

Det årligt tilbagevendende motionscykelløb Bornholm rundt på cykel følger i hovedtræk N10.

National cykelrute 10 blev i 2019 optaget i det europæisk netværk af langdistance-cykelruter, EuroVelo. Rundturen på Bornholm indgår således nu som en del af EuroVelo 10 (Østersøruten).

Eksterne henvisninger

Kort over ruten på Waymarked Trails

Referencer

Nationale danske cykelruter

Bornholm Rundt (cykelrute)


Campo de Criptana es una estación ferroviaria situada en el municipio español  homónimo en la provincia de Ciudad Real, comunidad autónoma de Castilla-La Mancha. Dispone de servicios de Media Distancia operados por Renfe. La estación dispone también de instalaciones logísticas. En 2020 registró un número de 13 089 usuarios.

Situación ferroviaria
Se encuentra en el punto kilométrico 155,8 de la línea férrea de ancho ibérico Madrid-Valencia a 682,55 metros de altitud, entre las estaciones de Alcázar de San Juan y de Río Záncara. El tramo es de vía doble y está electrificado.

Historia
Aunque su apertura fue posterior, la estación se encontraba en el tramo Alcázar de San Juan-Albacete de la línea férrea entre Madrid y Almansa que prolongaba el trazado original entre Madrid y Aranjuez y que tenía por objetivo final llegar a Alicante, abierto al tráfico el 18 de marzo de 1855. Fue construida por parte de la Compañía del Camino de Hierro de Madrid a Aranjuez que tenía a José de Salamanca como su principal impulsor. El 1 de julio de 1856 José de Salamanca, que se había unido con la familia Rothschild y con la compañía du Chemin de Fer du Grand Central obtuvieron la concesión de la línea Madrid-Zaragoza que unida a la concesión entre Madrid y Alicante daría lugar al nacimiento de la Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante o MZA. En 1941 la nacionalización de ferrocarril en España supuso la integración de MZA en la recién creada RENFE.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
La estación está situada al sureste del núcleo urbano. El edificio para viajeros es una estructura de base rectangular y dos alturas con disposición lateral a la vía. Posee 6 puertas en cada lado y 6 ventanas dispuestas de igual forma en el piso superior, estas últimas tapiadas.

Este edificio actualmente se mantiene abierto y posee sala de espera desde la actuación que finalizó en 2012, después de llevar cerrado el edificio desde 1996.

Poseía venta de billetes en taquilla, pero está suprimida desde el 1 de enero de 2020. No posee aparcamiento específico para usuarios, si bien dispone de una plaza de aparcamiento para personal PMR. El cambio de uno a otro andén se realiza a nivel.

Servicios ferroviarios

Media Distancia

Los servicios de Media Distancia de Renfe tienen como principales destinos las ciudades de Madrid, Ciudad Real, Albacete, Alicante y Valencia.

Referencias

Enlaces externos

 Media Distancia Castilla-La Mancha en la web de Renfe.

Campo de Criptana
Campo de Criptana
Campo de Criptana

Estación de Campo de Criptana


Lavamünd (slo. Labot), trgovište i općina na lijevoj obali rijeke Drave u dolini Labot u Koruškoj, Austrija. Općina Lavamünd proteže se duž slovensko-njemačke jezične granice ispod Štalenskog gorja na prosječnoj nadmorskoj visini od 348 mnm. Područje općine iznosi 93,78 km² i ima 2.941 stanovnika (procjena iz 2018. godine).

Lavamünd je u prošlosti bio važna luka za rafting na Dravu, kao i prometni i trgovački centar i crkveno središte iznad ušća Labotnice u Dravi. Gospodarski značaj mjesta povećan je nakon izgradnje hidroelektrane Lavamünd i planinske ceste Golica u Graško-bazen prema Grazu.

U srednjem vijeku, Lavamünd je bio sjedište Prafare za područje koje je obuhvaćalo mjesta u šire dolini Drave i sjedište Lavantinske biskupije u Sankt Andrä (St. Andra u dolini Labot).

Nakon završetka Prvog svjetskog rata, 27. studenoga 1918., jedinice Generalne Maistre preuzele su i Lavamünd pored drugih mjesta u Koruškoj.

Zemljopis
Lavamünd leži na jugu Koruške nedaleko od slovenske granice.

U Lavamündu se nalazi carinski ured, a u prigradskom naselju Leifling je bio granični prijelaz.

Znamenitosti
Od znamenitosti Lavamünd ima gotičku župnu crkvu iz 15. stoljeća, i baroknu crkvu Kalvariju iz 1690. dograđenu oko 1725.

Privreda
Najviše zaposlenih radi u energetskom sektoru, pored grada su podignute dvije hidroelektrane; Schwabeck - 1942., snage 72 MW i Lavamünd - 1944., snage 28 MW, pored tog ima i par velikih trafo-stanica.
Dosta ljudi radi na carini, održavanju cesta i u par većih pilana.

Izvori

Vanjske poveznice

 Službena stranica Lavamünda

Naselja u Austriji

Lavamünd


كافالاريون (Καβαλλάριον) هي بلدة منخفضة في بلدية لاغادا في مقاطعة سالونيك على ارتفاع 84 مترًا.

الجغرافيا والتاريخ

يقع كافالاري في سهل ميغدونيا بالقرب من بحيرة كورونيا على بعد 18 كم شمال شرق سالونيك و 6 كم جنوب لانكاداس. القرية مقسمة إلى منطقتين، الجنوبية أو آنو كافالاري والشمالية أو كاتو كافالاري، والتي يفصلها غديار كاربيتسا الذي يتدفق إلى كورونيا. القرية مستوطنة قديما منذ العهد التركي، وبعد معاهدة لوزان أضيف اللاجئون إلى السكان المقدونيين. خارج كافالاري، في ستانوفو، توجد كنيسة أجيوس جورجيوس من الفترة ما بعد البيزنطية، بالإضافة إلى المقابر المقدونية القديمة. شهدت القرية تطورًا سكانيًا نظرًا لقربها من سالونيك ولانغادا.

الإدارة
كان الاسم القديم كافالار وتم تأسيس كومونة بهذا الاسم عام 1918. في عام 1928 تم تغيير اسمها إلى كافالاري، بينما في عام 1940 تم اغيير التهجئة إلى Καβαλλάρι (بالتشديد على اللام). وفقًا لبرنامج كاليكراتيس، فإن المجتمع المحلي في كافالاري ينتمي إلى بلدية لاجادا ويبلغ عدد سكانها 1,993 نسمة وفقًا لتعداد عام 2011.

المراجع

أماكن مأهولة في سالونيك (وحدة إقليمية)
مدن اليونان

كافالاريون (ثيسالونيكي)


Horné Naštice este o comună slovacă, aflată în districtul Bánovce nad Bebravou din regiunea Trenčín. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 469 de locuitori.

Istoric
Localitatea Horné Naštice este atestată documentar din 1295.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Horné Naštice


Charles Darwin y el Árbol de la Vida —en inglés: Charles Darwin and the Tree of Life— es un documental de 2009 sobre Charles Darwin y su revolucionaria teoría de la evolución por medio de la selección natural, producida por la Unidad de historia natural de la BBC para conmemorar el bicentenario del nacimiento de Darwin. Es parte de la BBC Darwin Season. El presentador, David Attenborough, describe el desarrollo de la teoría de Darwin a través de sus observaciones de los animales y plantas en la naturaleza y en estado doméstico, visitando lugares importantes en la vida de Darwin, incluyendo la Down House, la Universidad de Cambridge y el Museo de Historia Natural de Londres, y usando imágenes de archivo de muchos documentales de naturaleza de Attenborough para la BBC.  Se analiza la evolución de la teoría desde sus inicios, y su impacto revolucionario en la manera en que los seres humanos se ven a sí mismos - no teniendo un dominio sobre los animales, como La Biblia dice, sino como parte de la naturaleza y sujetos a las mismas fuerzas que gobiernan el resto de la vida en la Tierra.

Crítica
El programa recibió grandes elogios por parte de los críticos:
 En The Guardian, Sam Wollaston describe cómo Attenborough cuenta la historia de la selección natural "a través de la vida y obra de su héroe, y también a través de su propia vida y trabajo, que siempre ha tenido el darwinismo en su núcleo. Las dos cadenas han sido artísticamente trenzadas juntas, en forma de una hermosa doble hélice televisiva que tiene mucho sentido. Excepto en los somormujos creacionistas"

 En The Times, Andrew Billen alaba a Attenborough, "la gracia y la fluidez," para demostrar "que lo que siempre viene al rescate de Darwin es la evidencia científica," y David Chater comenta acerca de cómo, mediante el uso de clips de archivo ", el espectador también ve al propio Attenborough evolucionar de un joven presentador a un sabio de nuestros días."

 En Irlanda, Pat Stacey del Evening Herald describe como "una impresionante pieza de televisión - la televisión épica - que brillantemente reúne con nitidez los diferentes aspectos del increíble Darwin, descubrimientos irrefutables, como si Attenborough estuviera construyendo un modelo de la doble hélice. Se hizo muy bien y fue totalmente emocionante."

Premios
Premios Grierson 2009, Ganador, Mejor documental de ciencia

Referencias

Enlaces externos

Documentales de naturaleza

Charles Darwin y el Árbol de la Vida


Nogometni klub Mladost Donji Hasić (NK Mladost Donji Hasić; NK Mladost; Mladost; Mladost Hasić; Mladost Donji Hasić) je bio nogometni klub iz Donjeg Hasića, općina Bosanski Šamac, Republika Srpska, Bosna i Hercegovina.

O klubu
Klub je osnovan 1954. godine kao zajednički klub za Donji Hasić i Gornji Hasić. Do sezone 1969./70. se klub natjecao u Općinskoj ligi Bosanski Šamac, a potom do sredine 1970.-ih, uz prekid, u Međuopćinskoj ligi Brčko – Zapad. 1974. godine se od članova kluba osniva "ONK Hasić" u Gornjem Hasiću, ali u oba kluba nastavljaju igrati nogometaši iz oba mjesta. Nakon ispadanja iz Međuopćinske lige Brčko, klub većinom do sezone 1987./88. igra u Posavskoj ligi. Kao raritet u to vrijeme se može navesti da su za "Mladost" nastupala dva igrača iz Afrike – Antonio Sany iz Gvineje Bisau i Dyalli Abdulai iz Senegala. Nakon ispadanja iz Posavske lige, klub se od sezone 1988./89. natjecao u Općinskoj ligi Bosanski Šamac.
Zbog rata u BiH, okupacije i protjerivanja hrvatskog stanovništva iz Donjeg i Gornjeg Hasića, klub se 1992. godine gasi. Od strane članova i djelatnika "Mladosti" i "ONK Hasić" je sredinom 1994. godine osnovan "HNK Hasići" koji je djelovao na slobodnom dijelu općine Bosanski Šamac – u Domaljevcu i Baziku, te je dvije sezone nastupao u Prvoj ligi Herceg-Bosne, ali 1996. godine prestaje s radom.

Uspjesi
 '''Općinska liga Bosanski Šamac
 prvak: 1969/70., 1974./75., 1980./81.

Pregled plasmana

Poznati igrači
 Ilija Katić – Iljko

Unutrašnje poveznice
 Donji Hasić
 Gornji Hasić
 ONK Hasić Gornji Hasić
 HNK Hasići

Vanjske poveznice
 hasicani.com, Sport

Izvori

 Iljo Dominković: Nogomet u Bosanskoj Posavini : 1920-1995, Orašje, 1996.,  (B - graf), str. 121
 hasicani.com, NK "Mladost" Hasić , pristupljeno 9. travnja 2019.
 hasicani.com, Igralište na Čandžićki , pristupljeno 9. travnja 2019.
 hasicani.com, Nogomet - zanimljivosti , pristupljeno 9. travnja 2019.
 hasic-online.at, Sport, wayback arhiva

Mladost
Mladost
Mladost

NK Mladost Donji Hasić


Charles W. Misner () a fost un fizician american, unul dintre părinții teoriei moderne a gravitației, cosmolog, coautor al unui cunoscut curs american de teorie a gravitației.

Biografie
A absolvit Universitatea din Notre Dame în anul 1952. Ulterior a trecut la Universitatea Princeton, unde a obtinut gradul de Master (1954) și doctoratul în anul 957 cu un subiect de cuantificare Feynman a gravitatiei sub indrumarea lui John Archibald Wheeler.
Incă înainte de a-și lua doctoratul este instructor universitar (956-1959), iar din anul 1959 este asistent universitar. În anul 1963 trece la Universitatea din Maryland la grad de profesor asociat (conferențiar), iar în anul 1966 este profesor universitar. Din anul 1966 este Profesor emerit de Fizică al Universității din Maryland și face parte din grupul de gravitație teoretică din cadrul Colegiului de computere, matematică și Științe naturale din cadrul aceleeași Universități. Pe parcursul carierei a avut 22 de doctoranzi, atât la Princeton, cât și la Maryland.
A fost profesor visitator la Institutul Max Planck de fizică gravitațională din Germania (cunoscut de asemenea ca Instituttul Albert Einstein), Insitutul Kavli de fizică teoretică de la Universitatea California cu sediul la Santa Barbara, la , Institutul de Probleme fizice Piotr Kapița de la Moscova, Institutul tehnologic din California (Calteh), la Universitățile Oxford și Cambridge din Marea Britanie.

Creația științifică
Partea cea mai importantă a creației științifice a lui Charles W. Misner se referă la gravitația teoretică, în care a fost interesat îndeosebi de atracția gravtațională a corpurilor mari, obișnuite în lumea aștilor, sau a galaxiilor, precum și în probleme de relație dintre spațiu- timp și topologie. A fost unul dintre primii care a semnalat importanța problemei orizontului de evenimente în cosmologie, soluționată ulterior în cadrul modelului Universului inflaționar. Are contribuții în cuantificarea gravitației și relativitatea numerică.

A dezvoltat, de asemenea, modelul mixmaster a Universului, în care sferele tridimensionale pot fi nu doar în expansiune, sau în contracție, ci pot fi și deformabile, este autorul unei soluții a ecuațiilor lui Einstein, cunoscute ca soluția Misner, care are relație cu călătoriile în timp (mașina timpului), a avut preocupări și în domeniul proceselor radiative în câmpuri gravitațonale intense, în special a găurilor negre, dar una dintre cele mai importante lucrări a lui Misner este elaborarea ecuației Arnowitt-Deser-Misner (formalismul ADM), care se află la baza formulării Hamilton-iene a Relativității generalizate, care poate servi pentru cuantificarea gravitației. De asemenea, poate servi pentru dezvoltarea metodelor numerice în gravitație.

Discipoli

Cărți publicate
 Misner, Charles W.; Kip S. Thorne; John Archibald Wheeler (September 1973). Gravitation. San Francisco: W. H. Freeman. ISBN 0-7167-0344-0.
 Misner, Charles W.; Patrick A. Cooney (1991). Spreadsheet Physics. Reading, MA: Addison-Wesley. ISBN 0-201-16410-8.

Note

Legături externe
 Curriculum Vitae
 Doctorate sub conducerea lui Charles W. Misner

Nașteri în 1932
Decese în 2023
Fizicieni americani

Charles W. Misner


Sommerau ist ein Gemeindeteil der Stadt Feuchtwangen im Landkreis Ansbach (Mittelfranken, Bayern).

Geografie
Das Dorf liegt in Tallage am Dettenbach, einem rechten Zufluss der Sulzach, umgeben von Grünland mit einzelnem Baumbestand und Ackerland. 0,5 km weiter nördlich und weiter westlich befinden sich bewaldete Erhebungen der Sulzachrandhöhen, einem Abschnitt der Frankenhöhe. Im Norden wird das Waldgebiet Rothbergholz genannt. Die Staatsstraße 1066 führt nach Reichenbach (3 km westlich) bzw. zur B 25 bei Feuchtwangen (0,9 km östlich). Eine Gemeindeverbindungsstraße führt nach Esbach (0,6 km südlich).

Geschichte
Am 28. September 1322 verkaufte Kunrat Wanbuch von Grawe seinen Hof in Sommerau an Feuchtwangen. Im Jahr 1603 raffte die Pest innerhalb eines halben Jahres in Sommerau und Esbach 30 Personen dahin.

Sommerau lag im Fraischbezirk des ansbachischen Oberamtes Feuchtwangen. Im Jahr 1732 bestand der Ort aus 8 Anwesen mit 10 Mannschaften (2 Höfe, 1 Hof mit doppelter Mannschaft, 2 Halbhöfe, 2 Gütlein, 1 Gütlein mit doppelter Mannschaft) und 1 Gemeindehirtenhaus. Die Dorf- und Gemeindeherrschaft und die Grundherrschaft über alle Anwesen hatte das Stiftsverwalteramt Feuchtwangen. Gegen Ende des 18. Jahrhunderts bestand der Ort aus 9 Anwesen. Von 1797 bis 1808 unterstand der Ort dem Justiz- und Kammeramt Feuchtwangen.

Mit dem Gemeindeedikt (frühes 19. Jahrhundert) wurde Sommerau dem Steuerdistrikt und der Ruralgemeinde Aichenzell zugeordnet. Im Zuge der Gebietsreform wurde Sommerau am 1. Januar 1972 nach Feuchtwangen eingemeindet.

Baudenkmäler
 Haus Nr. 2: ehemaliges Gasthaus, eingeschossiger massiver Bau mit Mansardwalmdach, mit Zwerchhaus, 1801
 Haus Nr. 2: zugehöriger Altsitz; erdgeschossiges Fachwerk-Wohnstallgebäude mit Satteldach und zwei zu vier Achsen; wohl erste Hälfte des 19. Jahrhunderts
 Haus Nr. 3: einfaches Wohnstallhaus; von Interesse der bezeichnete südwestliche Eckstein: "1722 AB"

Einwohnerentwicklung

Religion
Der Ort ist seit der Reformation evangelisch-lutherisch geprägt und nach St. Johannis (Feuchtwangen) gepfarrt. Die Einwohner römisch-katholischer Konfession sind nach St. Ulrich und Afra (Feuchtwangen) gepfarrt.

Literatur

Weblinks

Fußnoten

Geographie (Feuchtwangen)
Ort im Landkreis Ansbach
Dorf

Sommerau (Feuchtwangen)


Howard Johnson (June 2, 1887 – May 1, 1941) was a song lyricist. He was inducted into the Songwriters Hall of Fame in 1970.

Biography

Songwriter, author and lyricist, Johnson was born in Waterbury, Connecticut, and died in New York, New York. He was educated in high school and in private music study. Johnson was a pianist in Boston theatres, and then a staff writer for a New York publishing company. During World War I, he served in the United States Navy.

Joining the American Society of Composers, Authors and Publishers (ASCAP) in 1917, his chief musical collaborators included Milton Ager, Walter Donaldson, Fred Fisher, George Meyer, Joseph Meyer, Jimmy Monaco, Al Sherman, Harry Warren, Percy Wenrich, Harry M. Woods, David Brockman, Archie Gottler, James Kendis, and W. Edward Breuder.

Johnson's most well-known song is "I Scream, You Scream, We All Scream for Ice Cream."  Some popular-song compositions include: "When the Moon Comes over the Mountain", "M-O-T-H-E-R, A Word That Means the World to Me", "Ireland Must Be Heaven, for My Mother Came from There", "Sweet Lady", "What Do You Want to Make Those Eyes at Me For?", "(What Do You Do on a) Dew-Dew-Dewy Day", "Bring Back My Daddy To Me", "Where Do We Go From Here, Boys?", "There's a Broken Heart for Every Light on Broadway", "I Don't Want to Get Well", "Siam", "Georgia", "Lindbergh (The Eagle of the U.S.A.)", "Feather Your Nest", "Love Me or Leave Me Alone", "Am I Wasting My Time on You?", "Tom, Dick and Harry and Jack (Hurry Back)", and "He May Be Old, But He's Got Young Ideas".

He also wrote "I'm Glad My Wife's In Europe" in 1914 with Coleman Goertz, "Everyone Sings Tipperary So Why Not Sing" in 1915 with Jack Glogau, "It's Not Your Nationality (It's Simply You)" in 1916 with Joe McCarthy, "At the Yankee Military Ball" in 1917 with Harry Jentes, Homeward Bound in 1917 with Coleman Goetz, "China We Owe a Lot to You" in 1917 with Milton Ager, I Ain't Got Weary Yet in 1918 with Percy Wenrich, "I'd Like to See the Kaiser with a Lily in His Hand" in 1918 with Henry Lewis & Billy Frisch, "Kicking the Kaiser Around" in 1918 with Harry Jentes, "Navy Will Bring Them Back" in 1918 with Ira Schuster and "Friends" in 1919 with Joseph H. Santly.

References

External links

Sheet Music for "M-O-T-H-E-R: A Word That Means the World to Me"; music by Theodore F. Morse; lyrics by Howard E. Johnson; Leo Feist, Inc., 1915.
 Howard E. Johnson recordings at the Discography of American Historical Recordings.

1887 births
1941 deaths

Howard Johnson (lyricist)


موين موين  محرك ويكي كُتب بلغة بايثون اعتماداً على محرك ويكي يدعي بيكي بيكي . موين موين برنامج حر يوزع تحت رخصة جنو العمومية.

يأتي أصل الاسم موين Moin من الألمانية القديمة وتعني مرحباً وتكافئ في الإنجليزية كلمة Hello.

نظراً لتميزه بعدد من المميزات مثل مجموعات المستخدمين البسيطة، والمحرر ذو الواجهة الرسومية GUI editor ، وسهولة التنصيب، ونظام الحماية ذو الكفاءة والبساطة بالإضافة إلى بساطة الشيفرة الأساسية للمحرك. هذه الخصائص جعلت منه اختياراً للعديد من المشاريع مفتوحة المصدر مثل أوبونتو وفيدورا ودبيان وغيرهم.

مراجع

برمجيات ويكي حرة
برمجيات تستخدم رخصة جنو العمومية
برمجيات حرة
برمجيات حرة بلغة بايثون

موين.موين


Amplificatorul este un circuit electronic, simplu sau complex, care primește la intrare un semnal de putere și variație în timp și are la ieșire un semnal de aceeași formă de variație defazat sau nu față de semnalul de intrare dar de putere.

Se deosebesc:
amplificatoare de tensiune, la care atât mărimile de intrare cât și cele de ieșire sunt tensiuni
amplificatoare de curent, la care atât mărimile de intrare cât și cele de ieșire sunt curenți
amplificatoare de transimpendanță, la care mărimea de intrare este curent iar cea de ieșire este tensiune
amplificatoare de transadmitanță, la care mărimea de intrare este tensiune iar cea de ieșire este curent

Clasificare
După domeniul de frecvență în care lucreaza amplificatorul:
Amplificatoare de audiofrecvență – f= 16 Hz…20 kHz
Amplificatoare de curent continuu – de la f= 0 Hz
Amplificatoare de videofrecvență – fmin= cativa Hz la fmax= pana la 10 MHz
Amplificatoare de radiofrecvență – zeci de MHz

După mărimea semnalului aplicat la intrare
Amplificatoare de semnal mic
Amplificatoare de semnal mare(amplificatoare de putere)

După tipul cuplajului intre etaje
Amplificatoare cu cuplaj direct (galvanic)
Amplificatoare cu cuplaj RC
Amplificatoare cu cuplaj prin transformator

După regimul de funcționare al tranzistorului
amplificatoare în clasa A
amplificatoare în clasa B
amplificatoare în clasa AB
amplificatoare în clasa C

Amplificator în clasa A

Amplificatoarele din Clasa A sunt cele mai utilizate amplificatoare datorită simplității schemei. Acestea folosesc un tranzistor (bipolar, FET, etc) conectat într-o configurație emitor comun pentru ambele semialternanțe ale semnalului, prin tranzistor trecând permanent un curent chiar dacă acesta nu primește nici un semnal pe bază.
Pentru realizarea acestui lucru, este nevoie de o tensiune de polarizare de curent continuu suficient de mare pentru funcționarea tranzistorului între zona de blocare și cea de saturație. În acest fel, semnalul de intrare în curent alternativ va fi perfect "centrat" între limita superioară și cea inferioară a nivelului de semnal al amplificatorului.

Amplificator în clasa B

Amplificatoarele clasa B au apărut ca o soluție pentru creșterea randamentului și problemelor cauzate de încălzirea tranzistorilor la amplificatorul clasa A. Un amplificator de clasa B utilizează două tranzistoare complementare, bipolare sau FET, pentru fiecare semiperioadă, configurate într-un aranjament de tip push-pull, astfel încât fiecare tranzistor amplifică doar jumătate din semnalul de ieșire. Amplificatorul de acest tip, cu conexiune push-pull, este mult mai eficient decât cel din clasa A, cu randament de 50%. Problema amplificatorului în clasa B este că apar distorsiuni la punctul de trecere prin zero al semnalului ca urmare a unei zone moarte, unde tensiunile de intrare variază de la -0,7V la 0,7 pe bazele tranzistorilor unde ambii tranzistori sunt blocați, ei având nevoie de o tensiune minimă de 0,7V pentru a intra în conducție. Aceasta înseamnă că o parte a semnalului care se încadrează în această zonă de ±0,7 volți nu va fi reprodusă cu precizie și nu recomandă amplificatorul clasa B în aplicații de precizie.

Amplificator în clasa AB

După cum sugerează și numele, amplificatorul clasă AB este o combinație între amplificatoarele de tip "clasa A" și "clasa B".
Amplificatoarele de clasa AB sunt undeva între clasa A și clasa B; tranzistorul conduce mai mult de 50% din timp, dar mai puțin de 100%.

Amplificator în clasa C

Amplificatorul în clasa C are cel mai mare randament, însă are și cea mai mare neliniaritate din toate clasele de amplificatoare. Clasele anterioare, A, B și AB sunt considerate amplificatoare liniare, semnalele de ieșire având amplitudine și fază în relație liniară cu amplitudinea și faza semnalelor de la intrare.

Bibliografie
 Curs Electronică Analogică - Conf. dr. ing. Ioan Lie

Legături externe
 http://schemaelectrica.blogspot.com/2015/04/clasele-amplificatoarelor-audio.html
 http://www.creeaza.com/tehnologie/electronica-electricitate/Amplificatoare-clasa-A-B-AB-C-744.php

Circuite electronice

Amplificator


تعد مدينة لينهاي من أهم المدن في المحافظة على مستوى مدينة تايتشو بمقاطعة تشجيانغ الواقعة على ضفاف نهر من لين في شرق الصين.مساحة المدينة 	2203 كم²

أعلام
 يانج جياوي

المصادر

انظر أيضاً
 الصين
 جامعة تايزوا

وصلات خارجية
 موقع المدينة باللغة الإنجليزية
 موقع المدينة باللغة الصينية

تاي زهو
مدن جيجيانغ

لينهاي


Newington es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Swale, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Newington tiene una superficie de 7,49 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Newington tenía 2489 habitantes (48,09% varones, 51,91% mujeres) y una densidad de población de 332,31 hab/km². El 20,37% eran menores de 16 años, el 71,96% tenían entre 16 y 74 y el 7,67% eran mayores de 74. La media de edad era de 39,93 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 24,57% estaban solteros, el 57,37% casados y el 18,06% divorciados o viudos.

El 96,34% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 1,45% de la población, mientras que el 2,21% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 98,71% eran blancos, el 0,48% mestizos, el 0,68% asiáticos y el 0,12% chinos. El cristianismo era profesado por el 76,96%, el budismo por el 0,2%, el hinduismo por el 0,2%, el islam por el 0,44% y cualquier otra religión, salvo el judaísmo y el sijismo, por el 0,52%. El 13,83% no eran religiosos y el 7,84% no marcaron ninguna opción en el censo.

1200 habitantes eran económicamente activos, 1134 de ellos (94,5%) empleados y 66 (5,5%) desempleados. Había 1044 hogares con residentes, 22 vacíos y 5 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Newington (Swale)


Gabriela Ortigoza es una escritora mexicana. Ha realizado su carrera en la televisión mexicana para Televisa, fue adaptadora de nuevas versiones de la escritora cubana Inés Rodena, como escritora de cabecera de Angelli Nesma Medina, después pasó a ser escritora de cabecera de MaPat y recientemente es la escritora de cabecera de Ignacio Sada Madero. Sus grandes éxitos son Alcanzar una estrella primera novela original en conjunto con Jesús Calzada, Baila conmigo segunda novela original en conjunto con Susan Crowley y adaptaciones de las nuevas versiones de historias de Latinoamérica: Simplemente María, María José, Sin ti, Camila, Niña amada mía, Contra viento y marea, La mujer del Vendaval y Sin tu mirada.

Trayectoria

Historias Originales
 La segunda noche (2001) película
 Amor de papel (1993/94)
 Pueblo viejo (1993) película
 Baila conmigo (1992) (con Susan Crowley)
 Hay para todas (1992) película
 Tres son peor que una (1992) película
 Más que alcanzar una estrella (1992) película

Adaptaciones
 La madrastra (2022) Original de Arturo Moya Grau
 Sin tu mirada (2017/18) Original de Delia Fiallo
 Mi adorable maldición (2017) Original de Julio Jiménez
 Segunda parte de Hasta el fin del mundo (2014/15) Original de Enrique Estevanez
 Tercera parte final de Por siempre mi amor (2013/14) Original de Abel Santa Cruz y Eric Vonn
 La mujer del Vendaval (2012/13) Original de Camilo Hernández
 Ni contigo ni sin ti (2011) Original de Cassiano Gabus Méndez
 Juro que te amo (2008/09) Original de Liliana Abud
 Yo amo a Juan Querendón (2007) Original de Felipe Salmanca y Dago García
 Segunda parte de Contra viento y marea (2005) Original de Manuel Muñoz Rico
 Apuesta por un amor (2004/05) Original de Bernardo Romero Pereiro
 Segunda parte de CLAP (2004) Original de Socorro González, Eduardo Jiménez Pons y Gloria Berruti
 Niña amada mía (2003) Original de César Miguel Rondón
 Por un beso (2000/01) Original de Inés Rodena
 Por tu amor (1999) Original de Caridad Bravo Adams
 Camila (1998) Original de Inés Rodena
 Sin ti (1997/98) Original de Inés Rodena
 María José (1995) Original de Inés Rodena
 Alcanzar una estrella (1990) Original de Jesús Calzada
 Simplemente María (1989/90) Original de Celia Alcántara

Nuevas versiones reescritas por ella misma
 Simplemente María (2015/16) Original de Celia Alcántara

Ediciones literarias
 Segunda parte Agujetas de color de rosa (1994/95) Original de Susan Crowley
 Carrusel (1989/90) escrita por Ley Quintana y Valeria Phillips
 Rosa salvaje (1987/88) escrita por Carlos Romero y Vivian Pestalozzi

Premios y nominaciones

Premios TVyNovelas

TV Adicto Golden Awards

Referencias

Enlaces externos

Nacidos en Ciudad de México
Escritoras de México del siglo XX
Escritores en español del siglo XX
Escritores en español del siglo XXI
Autores de telenovelas de México
Escritoras de México del siglo XXI

Gabriela Ortigoza


is a weekly shōnen manga magazine published in Japan by Shogakukan since March 1959. Contrary to its title, Weekly Shōnen Sunday issues are released on Wednesdays. Weekly Shōnen Sunday has sold over 1.8billion copies since 1986, making it the fourth best selling manga magazine, only behind Weekly Shōnen Jump, Weekly Shōnen Magazine and Weekly Young Jump.

History
Weekly Shōnen Sunday was first published on March 17, 1959, as a response to its rival Weekly Shōnen Magazine. The debut issue featured Shigeo Nagashima, the star player of the Yomiuri Giants on the cover, and a congratulatory article by Isoko Hatano, a noted child psychologist.

Despite its name, Weekly Shōnen Sunday was originally published on Tuesdays of each week, switching to Wednesdays in 2011. The "Sunday" in the name was the creation of its first editor, Kiichi Toyoda, who wanted the title to be evocative of a relaxing weekend.

 Weekly Shōnen Sundays distinctive "pointing finger" that appears in the lower corner of every page on the left side of the magazine made its subtle debut in the 4/5 issue from 1969. This understated feature, ever present but easily overlooked, was referenced as a plot element in 20th Century Boys. Sundays more noticeable mascot, a helmeted fish, debuted in the 1980s.

Prior to the 1990s and 2000s no serial in Weekly Shōnen Sunday had run over 40 volumes, but that began to change with series such as Detective Conan, Major, Inuyasha, Karakuri Circus, Shijō Saikyō no Deshi Kenichi, Hayate the Combat Butler, Zettai Karen Children, and Be Blues!, which maintained a high level of popularity.

In a rare event due to the closeness of the two magazines' founding dates, Weekly Shōnen Sunday and Weekly Shōnen Magazine released a special combined issue on March 19, 2008. In addition, other commemorative events, merchandise, and manga crossovers were planned for the following year as part of the celebrations. The book Shonen Sunday 1983 was published on July 15, 2009 to celebrate the anniversary and the magazine's heyday. It reprints manga from 1983, such as Urusei Yatsura and Touch, and has interviews with their creators as well as artists who were inspired by the series from that period, such as Gosho Aoyama.

To celebrate Weekly Shōnen Sundays 55th anniversary, 55 new manga series were launched in the print and online magazines Weekly Shōnen Sunday, Shōnen Sunday S, Ura Sunday, and Club Sunday throughout the year beginning in March 2014.

Features

Series

There are currently 27 manga titles being serialized in Weekly Shōnen Sunday. Out of them; Magic Kaito is infrequently published; Case Closed is serialized on an irregular basis; and Ad Astra per Aspera and Detective Conan: Zero's Tea Times continuations are yet to be announced.

Circulation

Editors-in-chief
 Kiichi Toyoda (1959–1960)
 Yoshio Kinoshita (1960–1963)
 Michio Tamio (1963–1965)
 Yunosuke Konishi (1965–1967)
 Yoshiya Takayanagi (1967–1969)
 Yoshio Kinoshita (1969–1970)
 Shizuo Watanabe (1970–1972)
 Keizo Inoue (1972–1977)
 Kazuki Tanaka (1977–1984)
 Koichiro Inomata (1984–1987)
 Harunori Kumagai (1987–1991)
 Takashi Hirayama (1991–1994)
 Harunori Kumagai (1994–1996)
 Toyohiko Okuyama (1996–2000)
 Shinichiro Tsuzuki (2000–2001)
 Shinichi Mikami (2001–2004)
 Masato Hayashi (2004–2009)
 Masaki Nawata (2009–2012)
 Yu Torimitsu (2012–2015)
 Takenori Ichihara (2015–2021)
 Kazunori Oshima (2021–present)

International versions
Elex Media Komputindo published an Indonesian version of Weekly Shōnen Sunday titled Shōnen Star from 2005 to 2013.

Viz Media began a Shonen Sunday imprint for titles in North America; starting with Rumiko Takahashi's Rin-ne, which was released on October 20, 2009.

See also

Monthly Shōnen Sunday

References

Further reading

External links

Viz Media's Shonen Sunday page

1959 establishments in Japan
Weekly manga magazines published in Japan
Magazines established in 1959
Shogakukan magazines
Shōnen manga magazines

Weekly Shōnen Sunday


La batalla de Dürenstein (; también conocida como Dürrenstein, Dürnstein y Diernstein) fue un enfrentamiento sucedido el 11 de noviembre de 1805, en el marco de las guerras napoleónicas durante la guerra de la Tercera Coalición. Dürenstein (hoy en día Dürnstein) se encuentra en el valle de Wachau, en el río Danubio, a 73 kilómetros aguas arriba de Viena, Austria. El río hace una curva en forma de media luna entre Dürnstein y Krems an der Donau, y la batalla se libró en la llanura de inundación entre el río y las montañas.

En Dürenstein, una fuerza combinada de tropas rusas y austriacas atrapó a una división francesa al mando de Honoré Gazan. La división francesa era parte del recién creado VIII Cuerpo, el llamado Corps Mortier, bajo el mando de Édouard Mortier. Al perseguir la retirada austríaca de Baviera, Mortier había extendido demasiado sus tres divisiones a lo largo de la orilla norte del Danubio. Mikhail Kutuzov, comandante de la fuerza de la Coalición, incitó a Mortier a enviar la división de Gazan, trampa y las tropas francesas cayeron en la trampa, siendo atrapadas en un valle entre dos columnas rusas. Sin embargo, recibieron ayuda tras la llegada oportuna de una segunda división, bajo el mando de Pierre Dupont de l'Étang. La batalla se extendió hasta bien entrada la noche, después de lo cual ambas partes se adjudicaron la victoria. Los franceses perdieron más de un tercio de sus hombres, y la división de Gazan experimentó más del 40 por ciento de pérdidas. Los austriacos y los rusos también tuvieron grandes pérdidas, cerca del 16 por ciento, pero tal vez lo más significativo fue la muerte en acción de Johann Heinrich von Schmitt, uno de los jefes de Estado más capaces de Austria.

La batalla se libró tres semanas después de la capitulación austriaca en Ulm y tres semanas antes de la derrota ruso-austriaca en la batalla de Austerlitz. Luego de Austerlitz, Austria se retiró de la guerra. Los franceses exigieron una alta indemnización, y Francisco II abdicó como Sacro Emperador Romano, liberando a los estados alemanes de su lealtad al Sacro Imperio Romano.

La batalla
A partir de la apertura de la campaña, el mariscal Mortier tomó posición a la izquierda del pueblo de Leoben. 30 000 rusos esperaban que se hubiera comprometido con su columna compuesta de 4 600 hombres, que combatía en el estrecho desfile de Diernstein. El 11 de noviembre, a la punta del día, los tiradores enemigos iniciaron la lucha que se volvió pronto general. Las tropas rusas, dirigidas sobre el pueblo de Léoben, fueron aplastadas por los regimientos del 4e ligero, 100e y 103e de línea. Seis banderas, cinco cañones y 4 000 prisioneros permanecieron en poder de los franceses. Este primer éxito fue brillante, pero los rusos eran demasiado numerosos para desesperar de su empresa.

El mariscal Mortier resolvió esperar la columna del general Dupont y el parque de reserva de artillería. Hacia la noche, se ven las alturas cubrirse de tropas enemigas. El mariscal había ido con un pequeño cuerpo de caballería para ponerse delante de la división esperada. Prevenido por los partes enviados apresuradamente, avanza precipitadamente y se ve a punto de ser copado por los rusos que atacaron su escolta a Diernstein; encuentra los puestos franceses ya ocupados por el enemigo; los 4 000 franceses que ocupaban la meseta de Leoben se encontraban en una posición desesperada; tenían delante y detrás de ellos masas enormes de enemigos: a la izquierda un terreno escarpado inaccesible, y a la derecha el Danubio que no ofrecía ninguna posibilidad de escape. Mientras que el mariscal deliberaba con sus oficiales, el comandante Henriot le hizo decir que si quería apoyar el movimiento que iba a hacer con sus batallones, le garantizaba salvar la división.

El plan de Henriot se comunicó al mariscal que lo aprobó y dio orden de atacar inmediatamente. Entonces, el comandante adosándose de granaderos que formaban la cabeza de su columna:

Henriot hace entonces extraer las seis últimas bolas que poseía la división, pide la carga, y recomienda a sus soldados gritar juntos: « ¡Lucha sin cuartel, son los rusos! " La columna avanza impetuosamente bajo el fuego de mosquetes enemigos. La primera sección se precipita sobre las primeras filas rusas, las taladra con sus bayonetas, descarga al mismo tiempo el arma, lo que produce una sorda detonación que aterroriza las filas siguientes. Cada sección opera la misma maniobra y dobla inmediatamente sobre los lados para dar paso a la que la sigue.

La cabeza de la columna enemiga, apremiada, rechazada por nuestras tropas, aplasta su propio centro contenido por la cola. Para escaparse a una muerte segura, el centro cruza o invierte las paredes de recinto que confinan el camino. La mayor confusión se pone en las filas enemigas, el fracaso se vuelve general. Era daña. En este desorden horrible, algunos soldados rusos, para alumbrar su marcha en medio de la oscuridad, incendian el pueblo de Leoben, y los gritos de 500 de sus heridos, que expiran en medio de las llamas, colman esta escena de horror y destrucción.

Los rusos perdieron en ese día 6 000 hombres heridos o muertos, tres oficiales generales, banderas, piezas de artillería y millares de fusiles. Mortier a continuación, se atrevió, con 4 000 hombres solamente, a presentar combate al ejército entero encabezado por Koutouzov. A pesar de la extrema inferioridad de sus fuerzas, el mariscal aplastó las columnas enemigas. Hizo, en esta ocasión, prodigios de valor.

Fuentes
 Mullié, Charles. Biografía de las celebridades militares de los ejércitos de tierra y de mar de 1789 a 1850, 1852.

Batallas del Imperio austriaco en las guerras napoleónicas
Batallas del Imperio ruso en las guerras napoleónicas
Batallas de Francia en las guerras napoleónicas
Conflictos en 1805
Francia en 1805
Alemania en 1805
Baja Austria

Batalla de Dürenstein


An Encyclia zaslawskiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Marcos Antonio Campacci. An Encyclia zaslawskiana in nahilalakip ha genus nga Encyclia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Encyclia

Encyclia zaslawskiana


Dijana i Kalista je renesansno ulje na platnu koje je naslikao Tizian oko 1556. – 1559.; jedna od njegovih ponajboljih slika iz niza od osam mitoloških slika (tzv. poeme) koje je Tizian naslikao za Filipa II. Španjolskog. Postoje dvije verzije, veća je od 2012. godine u vlasništvu
dviju galerija (Nacionalna galerija Škotske uEdinburghu i Nacionalna galerija u Londonu), dok je kasnija verzija u Muzeju povijesti umjetnosti u Beču.

Slika prikazuje trenutak u kojemu božica Dijana (Artemida), kad se kupala sa svojim nimfama, otkriva da je njezina služavka Kalista trudna s Jupiterom, nakon čega ju je boginja pretvorila u medvjeda, a u tom je obličju rodila i svoga sina Arkada.

Povijest
Ciklus od osam slika poema Tizian je naslikao tijekom svog boravka na španjolskom dvoru u Madridu od 1553. – 1562. godine. Prva slika je bila Danaja i zlatna kiša, nakon čega slijedi Venera i Adonis, Dijana i Kalista, Jason i Medeja, Perzej i Andromeda, Dijana i Akteon, Smrt Akteona i konačno Otmica Europe. Slike se značajno razlikuju po dimenzijama i kompoziciji, no zajednička im je poveznica Ovidijeve Metamorfoze, dok Jasona i Medeju, te Perzeja i Andromedu povezuju olimpski bogovi.

Slike su bile u kraljevskoj zbirci u Madridu sve do 1704. kada ih je kralj Filip V. darovao francuskom veleposlaniku, Louis-Philippeu Orléanskom (1747. – 1793.). Godine 1791., dvije godine prije svoje smrti na giljotini, vojvoda je prodao svoju kolekciju trgovcu umjetninama u Bruxellesu. Nakon izložbe u Londonu, ovu sliku (zajedno sa slikom iz iste serije, Dijana i Akteon (Tizian)) kupio je britanski graditelj kanala i rudarski magnat, Francis Egerton, treći vojvoda od Bridgewatera, jedan od najbogatijih ljudi u Engleskoj. Egerton je umro bez djece i dio svoje imovine, uključujući Bridgewater kolekciju, naslijedio je njegov nećak, George Gower. Dojmljivu kolekciju od oko 70 slika izložio je u svom londonskom domu, u kući Bridgewater u Westminsteru, a od 1803. u ljetnim mjesecima je bila otvorena za odabrane posjetitelje. Na početku Drugog svjetskog rata 1939. godine, zbirka je zbog zaštite preseljena u Škotsku. Od 1945. do 2009. godine, slike su bile izložene na posudbi u Nacionalnoj galeriji Škotske u Edinburghu.

Godine 2000. zbirku je naslijedio potomak Francisa Egertona, Francis Egerton, 7. vojvoda od Sutherlanda (rođen 1940.). On je 2009. godine dvije Tizianove slike ponudio raznim muzejima u Velikoj Britaniji po cijeni od 100 milijuna £.

God. 2012. sliku su zajedničkim sredstvima kupili Nacionalna galerija u Londonu i Nacionalna galerija Škotske za 45 milijuna £ (dospjevši na popis najskupljih slika), uz dogovor kako će biti izložene naizmjenično u ova dva muzeja u petogodišnjem ciklusu.

Izvori

Vanjske poveznice

 Jonathan Jones, The battle of the Titians, The Guardian, London, 28. kolovoza 2008  Pristupljeno 12. listopada 2016.

Tizianove slike
Kolekcija Nacionalne galerije u Londonu
Muzej povijesti umjetnosti u Beču
Slike iz 1550-ih

Dijana i Kalista


Hofzeichen sind Hausmarken, also Erkennungszeichen von Bauernhöfen. Für Bauerngüter wurden diese seit dem 16. Jahrhundert genutzt. Damit wurde der bäuerliche Besitz gekennzeichnet, wie Pflugscharen und andere Ackergeräte, um diese als Eigentum zu markieren und vor unberechtigtem Zugriff zu schützen.

Teils waren es runenartige Zeichen oder auch vom Namen oder dessen Anfangsbuchstaben abgeleitete Symbole. Oft wurden diese Zeichen dann bei einem Besitzerwechsel beibehalten. Insbesondere wurden auch Lehengerichte mit solchen Kennzeichen markiert. Andererseits waren die Hofzeichen auch als Glückszeichen am Haus oder Stall angebracht, wie vielerorts gekreuzte Pferdeköpfe. Gedeutet werden sie in ihrer Herkunft als Stolz freier Bauern, die sich Zeichen zulegten, um diese wie die Ritter oder adligen Gutsbesitzer als "Wappen" zu nutzen. Hofzeichen sind sowohl für märkische Dörfer als auch im Badischen und in Westfalen nachgewiesen und genutzt.

Literatur
 Hofzeichen. In: Woldemar von Gutzeit: Wörterschatz der deutschen sprache Livlands. N. Kymmel, Riga 1864, S. 539.
 Carl G. Homeyer: Die Haus- und Hofmarken. Königlich Geheime Hofbuchdruckerei, Berlin 1870, (Digitalisat).
 Martin Pfannschmidt: Geschichte der Berliner Vororte Buch und Karow. Fr. Zillessen (Heinrich Beenken), Berlin 1927, Kapitel V, (Der Verfasser war Pfarrer von Buch und Karow).

Weblinks
 www.alt-karow.de: Hofzeichen
 Max Rehberg: Niederbarnimer Volkskunde. In: Heimat und Welt. 32, 1935, 10. August 1935, gekürzte Fassung.

Einzelnachweise

Symbol
Heraldik
Volkskunde

Hofzeichen


La síntesis de Rosenmund-von Braun es una reacción orgánica en la cual un halogenuro de arilo reacciona con cianuro cuproso para obtenerse así un cianuro de arilo (o benzonitrilo).

La reacción fue reportada inicialmente por el químico Karl Wilhelm Rosenmund, quien junto a su alumno Erich Struck descubrió en 1914 que el halogenuro de arilo reacciona con una solución agua-etanol de cianuro de potasio y cantidades catalíticas de  cianuro cuproso  a 200 °C. La reacción en estas condiciones produce el ácido carboxílico, pero Rosenmund especuló que el intermediario debía ser un nitrilo. Independientemente Alfred Pongratz y Julius von Braun mejoraron la reacción cambiando las condiciones de reacción aumentando la temperatura y sin utilizar disolvente. Diversas mejoras se han realizado sobre la reacción, por ejemplo, al utilizar líquidos iónicos como disolventes de la reacción.

Referencias

Reacciones de sustitución
Reacciones orgánicas epónimas
Ciencia de 1916
Alemania en 1916
Ciencia y tecnología de Alemania del siglo XX

Síntesis de Rosenmund-von Braun


Mostviertel es el cuartel sudoccidental de los cuatro cuadrantes del estado de Baja Austria (Austria). Está limitado por el Danubio al norte, al sur por el estado de Estiria (Austria) y al oeste por el estado de Alta Austria. El Wienerwald forma la frontera natural al este, dando lugar al apelativo de "el cuartel sobre el Wienerwald (Bosque de Viena)".

La traducción literal del nombre Mostviertel es "cuartel del mosto", ya que la región es famosa por su producción de mosto de pera y manzana. Las tierras entre los ríos Ybbs y Enns gozan de condiciones favorables para la plantación de árboles frutales dando lugar a la industria del mosto. Son típicos de la región los grandes prados de árboles frutales rodeando a granjas, en el centro de las cuales suele haber un patio cuadrado, además de los ondulantes caminos alpinos.

Geografía
El Mostviertel lo componen los siguientes distritos:
 Amstetten
 Waidhofen an der Ybbs
 Scheibbs
 Melk
 Lilienfeld
 Tulln
 St. Pölten-Land y la ciudad de St. Pölten.

Enlaces externos

(en alemán) Mostviertel Dialect
(en alemán) Mostviertel
(en alemán) Moststraße

Localidades de Baja Austria

Mostviertel


Uma busca é uma jornada em direção a uma missão ou objetivo específico. Serve como um enredo na mitologia e na ficção: uma jornada difícil em direção a um objetivo, muitas vezes simbólico ou alegórico. Contos de buscas figuram proeminentemente no folclore de cada nação e cultura étnica. Na literatura, o objeto de uma busca exige grande esforço por parte do herói, que deve superar muitos obstáculos, geralmente incluindo muitas viagens. O aspecto da viagem permite ao contador de histórias mostrar locais e culturas exóticas (um objetivo da narrativa, não do personagem). O objeto de uma missão também pode ter propriedades sobrenaturais, muitas vezes levando o protagonista a outros mundos e dimensões. A moral de um conto de busca geralmente se concentra na mudança de caráter do herói.

Objetos da busca

O herói normalmente almeja obter algo ou alguém pela busca, e com este objetivo voltar para casa. O objeto pode ser algo novo, que preenche uma carência em sua vida, ou algo que lhe foi roubado ou alguém com autoridade para despachá-lo.

Às vezes, o herói não deseja voltar; a busca de Sir Galahad pelo Santo Graal é encontrá-lo, não voltar com ele. Um retorno pode, de fato, ser impossível: Enéias busca uma pátria, tendo perdido Tróia no início da Eneida de Virgílio, e ele não retorna a Tróia para reencontrá-la, mas se estabelece na Itália (para se tornar um ancestral dos romanos).

Se o herói retornar após o ponto culminante da busca, eles podem enfrentar falsos heróis que tentam se passar por eles, ou sua resposta inicial pode ser uma rejeição desse retorno, como Joseph Campbell descreve em sua análise crítica da literatura de busca, O Herói de Mil Faces.

Se alguém despacha o herói em uma missão, o motivo aparente pode ser falso, com o despachante realmente enviando-o na difícil missão na esperança de sua morte na tentativa, ou para removê-lo de cena por um tempo, tal como se a alegação fosse sincera, exceto que a história geralmente termina com o despachante sendo desmascarado e punido. Histórias com tais falsos objetos de busca incluem as lendas de Jasão e Perseu, os contos de fadas A Água Dançante, a Maçã Cantante e o Pássaro Falante, Vá Não Sei Para Onde e Busque Não Sei O Que, e a história de Beren e Lúthien no livro O Silmarillion de J.R.R. Tolkien.

O objeto da busca pode, de fato, funcionar apenas como uma razão conveniente para a jornada do herói. Esses objetos são denominados MacGuffins. Quando um herói está em busca de vários objetos que são apenas uma razão conveniente para sua jornada, eles são chamados de cupons de enredo.

Análise literária
A busca, na forma da jornada do herói, desempenha um papel central no monomito descrito por Joseph Campbell; o herói parte do mundo do dia-a-dia para uma terra de aventuras, testes e recompensas mágicas. Na maioria das vezes, em uma missão, o cavaleiro de armadura brilhante conquista o coração de uma bela donzela/princesa.

Exemplos históricos

Uma das primeiras histórias de busca conta a história de Gilgamesh, que busca o segredo da vida eterna após a morte de seu amigo Enkidu.

Outro antigo conto de busca, a Odisséia de Homero, fala de Odisseu, a quem os deuses amaldiçoaram a vagar e sofrer por muitos anos antes de Atena persuadir os olímpicos a permitir que ele voltasse para casa. Recuperar o Velocino de Ouro é o objetivo das viagens de Jasão e dos Argonautas na Argonáutica. Psique, tendo perdido Cupido, caçou pelo mundo atrás dele e recebeu tarefas de Vênus, incluindo uma descida ao submundo.

Muitos contos de fadas retratam o herói ou a heroína partindo em uma busca, como:

 Leste do Sol e Oeste da Lua onde a heroína procura seu marido;
 Os Sete Corvos onde a heroína procura seus irmãos transformados;
 A história do jovem que saiu para aprender o que era o medo;
 O Pássaro Dourado onde o príncipe sai em busca do pássaro dourado para seu pai.

Outros personagens podem partir sem um objetivo mais definido do que "buscar sua fortuna", ou até mesmo serem expulsos em vez de partir voluntariamente, mas aprendem algo que pode ajudá-los ao longo do caminho e, assim, transformam sua jornada de vagar sem rumo em um busca. Outros personagens também podem partir em buscas - os irmãos mais velhos do herói geralmente o fazem - mas o herói se distingue por seu sucesso.

Muitos romances medievais enviavam cavaleiros em buscas. O termo "cavaleiro errante" surgiu a partir disso, pois errante significava "itinerante" ou "nômade". Thomas Malory incluiu muitos em Le Morte d'Arthur . O mais famoso - talvez em toda a literatura ocidental - centra-se no Santo Graal na lenda arturiana. Este ciclo de histórias relata múltiplas missões, em múltiplas variantes, contando histórias tanto dos heróis que tiveram sucesso, como Percival (em Parzival de Wolfram von Eschenbach) ou Sir Galahad (no Lancelot-Grail), quanto também dos heróis que falharam, como Sir Lancelot. Isso geralmente os enviava para uma floresta desconcertante. Apesar de muitas referências à sua inexistência de caminhos, a floresta confronta repetidamente os cavaleiros com bifurcações e encruzilhadas, de uma complexidade labiríntica. O significado de seus encontros é frequentemente explicado aos cavaleiros - particularmente aqueles em busca do Santo Graal - por eremitas agindo como velhos sábios. Ainda assim, apesar de seus perigos e chances de erro, tais florestas, sendo o local onde o cavaleiro pode obter o fim de sua busca, são lugares onde os cavaleiros podem se tornar dignos; um romance mostra uma donzela incitando Sir Lancelot em sua busca pelo Santo Graal, "que ganha vida e verdor como a floresta".

Os cavaleiros faziam missões tão consistentemente que Miguel de Cervantes colocou seu Dom Quixote em missões simuladas em uma paródia dos contos de cavalaria. No entanto, enquanto Dom Quixote era um tolo, ele era e continua sendo um herói de cavalaria.

Literatura moderna
As buscas continuaram na literatura moderna. A análise pode interpretar muitas (talvez a maioria) das histórias como uma busca na qual o personagem principal está buscando algo que deseja, mas a estrutura literal de uma jornada em busca de algo ainda é, em si, comum. Buscas frequentemente aparecem na literatura de fantasia, como em Rasselas de Samuel Johnson, ou O Mágico de Oz, onde Dorothy, o Espantalho, o Homem de Lata e o Leão Covarde partem em busca do caminho de volta para o Kansas, cérebro, coração e coragem, respectivamente. As missões também desempenham um papel importante nos livros de fantasia de Rick Riordan, entre eles Percy Jackson & the Olympians, The Heroes of Olympus e The Kane Chronicles, e no romance de fantasia sombria The Talisman de Stephen King e Peter Straub.

Uma busca literária moderna familiar é a busca de Frodo Bolseiro para destruir o Anel de Sauron em O Senhor dos Anéis. O Anel de Sauron, seu poder maligno, o método difícil que é a única maneira de destruí-lo e a tortura espiritual e psicológica que causa em seu portador; JRR Tolkien usa todos esses elementos para contar uma história significativa de amizade e luta interior contra a tentação, em um cenário de guerra épica e sobrenatural.

O Apanhador no Campo de Centeio é muitas vezes pensado como um enredo de busca, detalhando a busca de Holden não por um objeto tangível, mas por um senso de propósito ou razão.

Alguns escritores, no entanto, podem criar buscas arbitrárias de itens sem qualquer importância além de ser o objeto da busca. Esses itens são conhecidos como MacGuffins, os quais às vezes são usados apenas para completar buscas; embora nem sempre como um termo depreciativo. Os escritores também podem motivar os personagens a perseguirem esses objetos por meio de uma profecia que os decrete, em vez de fazê-los descobrir que isso poderia ajudá-los, pelas razões dadas.

Jogo de tabuleiro
O jogo de tabuleiro Hero Quest (em português: "Busca do Herói") foi um dos primeiros jogos de RPG adaptado dos vídeo games para o tabuleiro, sendo originário do Reino Unido. O jogo apresenta quatro heróis (Bárbaro, Anão, Mago e Elfo) realizando 14 cenários chamados "buscas", onde enfrentam monstros fantástico para salvar o reino. Hero Quest chegou ao Brasil em 1994, publicado pela marca de brinquedos Estrela sob licença da Hasbro no mesmo ano; e ao ser lançado no Brasil sofreu algumas alterações no material, tais como as miniaturas deixarem de ser de plástico como na versão original e passando ser de papelão.

Ver também

 Monomito
 Herói
 Pregador itinerante
 Vladimir Propp, Morphology of the Folktale (Morfologia do conto popular)

Bibliografia

 .

Referências

Enredo
Ficção
Narratologia

Busca (conceito)