Golden Miller (1927–1957) was a Thoroughbred racehorse who is the most successful Cheltenham Gold Cup horse ever, winning the race in five consecutive years between 1932 and 1936. He also is the only horse to win both of the United Kingdom's premier steeplechase races - the Cheltenham Gold Cup and the Grand National - in the same year (1934).

Breeding
He was bred at the yard of Laurence Geraghty, grandfather of jockey Barry Geraghty, in Pelletstown, Co. Meath, Ireland in 1927. He was sired by the unraced Goldcourt, who stood at a stud fee of five guineas and sired two Irish Grand National winners. His dam, Miller's Pride, was an ex-hunter who was placed and the dam of the good steeplechaser May Crescent. Her sire, Wavelet's Pride, won the Great Metropolitan Stakes, a hurdle race, and other races before he became a top jumper sire.

Golden Miller had already changed hands a couple of times when a young trainer from Longstowe, Cambridgeshire, Basil Briscoe, bought him for 500 guineas.

Racing record
As a three year old Golden Miller ran in a hurdle race at Southwell. Briscoe then took him hunting but this did not appeal to Golden Miller. He began to improve, though, and after a narrow defeat in a steeplechase at Newbury, he was bought by Mr Philip Carr, father of a Nottinghamshire cricketer, Arthur Carr, for £1,000. The new owner died soon afterwards and Golden Miller was sold for £6,000 to Miss Dorothy Paget, who had just engaged Basil Briscoe as her private trainer.

Golden Miller therefore returned to Basil Briscoe. Dorothy Paget was the British flat racing Champion Owner in 1943, and the leading National Hunt owner in 1933-34, 1940–41 and 1951-52.

In 1931, Golden Miller made his steeplechasing debut at Newbury where he finished first, only to be disqualified for carrying incorrect weight. On 30 December, he won the Reading Chase before winning the Sefton Steeplechase on 20 January 1932.

Golden Miller's five victories in the Cheltenham Gold Cup - 1932 to 1936
1932

Golden Miller was five years old and trained by Basil Briscoe when he ran in the Gold Cup in 1932. He had run in only four steeplechases, winning three (though disqualified in one on technical grounds) and finishing a close second in the other. It was a good record but it was felt he was rather young to compete against seasoned chasers in the Gold Cup, so his starting price was 13/2. Grakle was favourite at 10/11.

In 1932 the Cheltenham fences were much stiffer than usual stiff owing to the fact that the Inspector of Courses had  ordered six inches to be taken off each fence before the first day of the meeting. Fifty-six horses fell during the three days, and an amateur rider, Count Louis Bernheim, was killed when Summer Song came down.

In the Gold Cup, Aruntius made a bad mistake at the fence after the water jump. Kingsford, just behind, was unsighted and had a fatal fall. Grakle, the favourite, ridden by Mr Jack Fawcus, cleared the fence but swerved to avoid Kingsford and unseated Mr Fawcus. After this grief, Golden Miller's task was much easier, and he won by four lengths from Inverse and Aruntius.

In "The History of Steeplechasing", published in 1966, Roger Mortimer comments that "It took some little time for the racing public to accept Golden Miller as the great horse that he was because he lacked the almost insolent panache of Easter Hero. In a race he was inclined to be idle, while his jumping was quick and economical rather than brilliantly spectacular. He was accustomed to jump off his forehand and was therefore not the ideal horse for Aintree. His class and cleverness, combined with courage and stamina, earned him one Grand National, but in fact he was essentially a park course type. Cheltenham was a track that suited him to perfection, his long stride and apparently boundless stamina earning a rich dividend in that stiff uphill climb to the winning post."

1933

Golden Miller had improved in the year since his first Gold Cup win. He had been very impressive in winning the Troytown Chase at Lingfield carrying 12 st 10 lbs. He started at 4/7 in the Gold Cup. His opponents included good horses such as Kellsboro' Jack (who won the Grand National about two weeks later), Thomond II and Delaneige, but he won easily by ten lengths, ridden by Billy Stott.

1934

The Grand National was the main target for Golden Miller. He had a new jockey, Gerry Wilson, with whom he won a race at Lingfield in November 1933. beating Thomond II. But a month after that Thomond II got his revenge when beating Golden Miller at Kempton. In January, at Hurst Park, Golden Miller was beaten by Southern Hero to whom he was giving 28 lbs.

Thomond II did not run in the Gold Cup, for which Golden Miller started at 6/5. There was a lot of support for the seven-year-old El Hadjar, who had won the Coventry Chase at Kempton. El Hadjar and Kellsboro' Jack moved up to challenge Golden Miller three fences from home, but El Hadjar fell and Kellsboro' Jack could not sustain his effort, leaving Golden Miller to win by six lengths from Avenger.

Seventeen days later Golden Miller put up the finest performance of his career by winning the Grand National in record time with 12 st 2lbs.

1935

Once again, the Grand National was Golden Miller's main objective. He seemed as good as ever when winning the 3m 5f Grand International Chase at Sandown, carrying 12 st 7 lbs, conceding 14 lbs to Delaneige.

In the Gold Cup, Golden Miller started at 1/2 favourite. His four opponents were Thomond II, Kellsboro' Jack, Southern Hero and Avenger. There was an enormous crowd on a sunny day. The going was fast, and there was a fierce gallop from the start. By the final fence, Golden Miller and Thomond II had drawn clear of the rest and landed together.  There was a fierce tussle up the run in, but Golden Miller managed to win his fourth Gold Cup by three quarters of a length.  Roger Mortimer comments that, "It was the hardest race of Golden Miller's career and his light never shone so brightly again."

1936

Golden Miller had a new trainer this year - Owen Anthony. In December 1935 he won a National Hunt flat race. In the same month, carrying 12 st 10 lbs and ridden by Gerry Wilson, he won a two-mile chase at Newbury in great style. In February he returned to the same course, ridden again by Wilson, to run in a three-mile chase. But he was well below his best and ran out five fences from home. In the aftermath of this race it was announced that Evan Williams would ride Golden Miller in the Gold Cup instead of Gerry Wilson.

Golden Miller's task in the Gold Cup was made easier by Thomond II's absence, and he started at 21/20 favourite. On his favourite course he won in his old style by twelve lengths from Royal Mail, ridden by Fulke Walwyn.

In 1937 there was no Cheltenham Gold Cup because of the weather, so Golden Miller had to wait until 1938 to attempt to win it for the sixth time. Although he was in his twelfth year, he started at 7/4 favourite. Ridden by 'Frenchie' Nicholson, he was just in front at the last fence, but the speed of the younger Morse Code, ridden by Danny Morgan, was too much for him on the run-in and he was beaten by two lengths.

Golden Miller and the Grand National
1933

In 1933, as a six-year-old and winner of two Cheltenham Gold Cups, he started as the 9/1 favourite in the Grand National. He was ridden by Ted Leader, and well placed on the second circuit when he made a bad mistake at Becher's. He recovered well but fell at the Canal Turn. The race was won by the seven-year-old Kellsboro' Jack, ridden by Dudley Williams, trained by Ivor Anthony.

1934

The following year, in the 1934 Grand National, Golden Miller, carrying 12 st 2 lbs, started at 8/1 second favourite. The favourite, Really True, fell at the 26th fence when going well. Golden Miller was ridden by one of the best steeplechase jockeys of the 1930s, Gerry Wilson. At the last fence, Delaneige landed first, but Golden Miller produced a turn of speed and drew clear to beat Delaneige (11st 6 lbs) by five lengths, with Thomond II (12 st 4 lbs) third and the 1932 winner Forbra (11 st 7 lbs) fourth. Golden Miller set a new course record of 9 min 20.4s for Aintree. This victory in the 'National' came in the middle of five consecutive Gold Cup victories, a Gold Cup record.

1935

Golden Miller was given 12 st 7 lbs to carry in the 1935 Grand National. He started at 2/1. Sadly, the great horse did not complete a circuit. At the 10th fence, the one after Valentine's, he screwed badly to the left taking off (some thought he tried to refuse) and landed awkwardly, parting company with Gerry Wilson. It was a long way from the stands so many spectators were dismayed when Golden Miller was absent when the runners came on to the racecourse proper. The race was won by Reynoldstown (11 st 4 lbs), ridden by Mr Frank Furlong, at 22/1.

After the race Golden Miller was examined by vets who could find nothing wrong with him, so it was decided to run him in the Champion Chase the following day (the Grand National was run on Friday until the 1950s). He made a mess of the first fence and unseated Gerry Wilson. As Golden Miller was led back to the paddock there was much booing from the stands.

In the following week there were rumours about Golden Miller and his connections. The horse's owner, Dorothy Paget and jockey Gerry Wilson had a less than amicable relationship with the trainer, Basil Briscoe. Miss Paget moved Golden Miller and six other horses from Briscoe to Donald Snow. Miss Paget moved Golden Miller again, in August 1935 to Owen Anthony, where he statyed for the rest of his racing career.

1936

Golden Miller fell at the first fence. Reynoldstown (10/1) won his second successive Grand National carrying 12st 2 lbs, this time ridden by Mr Fulke Falwyn.

1937

Golden Miller ran in his 5th Grand National. He was still only ten years old, and despite failing in the previous two years, the public made him 8/1 favourite. However, Golden Miller by now appeared to dislike Aintree and he refused on the first circuit. The winner was Royal Mail, with Evan Williams up. He carried 11 st 13 lbs, with a starting price of 100/6.

In the course of his racing career Golden Miller had seventeen jockeys, fifteen professionals and two amateurs, Mr Hector Gordon and Mr Robin Mount.

He retired in 1939 with a record of over £15,000 from 29 wins from 52 races.  He is buried at Elsenham Stud, a working farm in Elsenham, West Essex.

Honours
Fred Varney, a bricklayer, bought a ticket in the Irish sweepstakes and drew Golden Miller.  A bookmaker bought a half share in Fred's ticket for £3,000. When Golden Miller won, he won the top prize of £30,000.  He had to give the bookmakers £15,000, which left Fred with £18,000.  With the winnings, Fred and his son-in-law founded a coach company and named it Golden Miller Coaches after the horse.  After many years, the company was bought and renamed Tellings-Golden Miller.  Many of the firm's coaches have a portrait of the horse on the front or side of the vehicle.

A statue of Golden Miller was erected near the parade ring at Cheltenham Racecourse.  The racehorse weather vane on top of Hucknall Library, in Nottinghamshire, commemorates Golden Miller: the library was funded by Edward Shipley Ellis and William Paget, two of the partners in the Hucknall Colliery Company.

Pedigree

Golden Miller was inbred 4 × 4 to Sterling, meaning that this stallion appears twice in the fourth generation of his pedigree.

See also
 List of racehorses
 Repeat winners of horse races

References

 An Observer Classic: 25 March 1934
 Golden Miller at the United Kingdom's National Horseracing Museum

1927 racehorse births
1957 racehorse deaths
Cheltenham Gold Cup winners
Cheltenham Festival winners
Thoroughbred family 16-b
Racehorses trained in the United Kingdom
Racehorses bred in Ireland
National Hunt racehorses
Grand National winners

Golden Miller


Die HMS Deptford (L53) war eine britische Sloop der dreizehn Schiffe umfassenden Grimsby-Klasse.
Nach ihrer Indienststellung 1935 wurde die Deptford in den Persischen Golf kommandiert, kehrte jedoch nach dem Ausbruch des Zweiten Weltkrieges nach England zurück.
Während des Zweiten Weltkrieges diente das Schiff hauptsächlich im Geleitzugsdienst auf dem Nordatlantik und war an der Versenkung eines deutschen U-Boots beteiligt.

Geschichte des Schiffs
HMS Deptford wurde am 10. Januar 1934 als erstes und einziges Schiff der Klasse beim Chatham Dockyard in Auftrag gegeben und am 30. April 1934 auf Kiel gelegt. Das Aufschwimmen des Schiffes im Baudock (Stapellauf) fand am 5. Februar 1935 statt. Die Taufe der Deptford wurde durch Mrs. Pearson, die Bürgermeisterin von Chatham, vollzogen. Die Deptford war seit 1692 das neunte Schiff der Royal Navy, das diesen Namen führte. Am 14. August 1935 wurde die Sloop von der Royal Navy als fünftes Schiff der Grimsby-Klasse in Dienst gestellt.

Wie die vorangegangenen Schwesterschiffe wurde auch die Deptford einer Auslandsstation zugewiesen und zum Persischen Golf kommandiert. Am 14. November 1935 traf sie in Maskat ein, wo sie die Sloop Lupin der Arabis-Gruppe der Flower-Klasse ablöste, wobei die Besatzungen der Schiffe getauscht wurden. Die Sloop verblieb bis zum Beginn des Weltkriegs im Persischen Golf. Da das Seegebiet zur East Indies Station gehörte, erfolgten die planmäßigen Werftliegezeiten in Bombay oder Colombo. Im November 1938 diente das Schiff als Ansteuerungspunkt eines Langstreckenrekordfluges dreier Wellesley-Bomber auf dem Weg von Ismailia in Ägypten nach Port Darwin in Australien.

1939 sollte das Schiff nach dem Muster des achten Schwesterschiffs, der Fleetwood, umbewaffnet werden und zwei 102-mm-L/45-Mk.XIX-Zwillingsgeschütze als neue Hauptbewaffnung erhalten. Wegen der angespannten politischen Lage wurde die Werftliegezeit im Mai 1939 in Malta jedoch erheblich verkürzt und auf den Tausch der Bewaffnung verzichtet. Es wurden lediglich zwei zusätzliche Vickers-Vierlings-MG für die Nahbereichs-Flugabwehr installiert.

Bei Kriegsausbruch befand sich die Deptford auf einer Fahrt nach Singapur in Colombo und lief über Aden zusammen mit dem der Persian Gulf Division gerade zugewiesenen Schwester-(Typ-)Schiff Grimsby und der in Bombay überholten Fowey in das Mittelmeer, um dort Geleitaufgaben zu übernehmen. Sie verlegte aber bald weiter nach Großbritannien, wo sie 16. November 1939 in Portsmouth eintraf. Von da ab war die Sloop meist im Bereich der Western Approaches als Geleitsicherung im Einsatz.

Am 21. Dezember 1941, als Teil des von Frederic John Walker geführten Geleitzugs HG-76, versenkten die Deptford unter Lt. Cdr. Hugh Robert White und die britische Korvette Samphire unter Lt. Cdr. Frederick Thomas Renny durch Wasserbomben das von Engelbert Endrass geführte deutsche U-Boot U 567.

Im Mai 1945 wurde das Schiff außer Dienst gestellt und am 8. März 1948 an die Firma "BISCO" verkauft. Es erreichte die Abwrackwerft am 11. Mai 1948 und wurde anschließend dort zerlegt.

Gefechtskalender

1939
 August: Das Schiff befand sich auf dem Weg vom Persischen Golf nach Singapur
 September: Zum Zwecke des Geleitschutzes nach Großbritannien zurückgerufen
 November:
 16. – Ankunft in Portsmouth und Ausrüstung für die Aufgaben des Atlantikgeleitschutzes
 Dezember: Der "2nd Escort Division" in Liverpool zugewiesen

1940
  Januar:
 14. – Zum Geleitschutz der Atlantikkonvois in die Western Approaches abgestellt.
  Februar:
 3. – Kollision mit dem Handelsschiff "SS Antigua" aus dem Konvoi OB28. Keine größere Beschädigung.
 19. – Zusammen mit der Sloop Aberdare und dem Zerstörer Wishart als Geleitschutz für den nach Gibraltar auslaufenden Geleitzug OG19F eingeteilt.
 25. – Vom Konvoi OG19F abkommandiert, um den von Gibraltar entgegenkommenden Geleitzug HG20 nach Liverpool zu schützen.
 März:
 6. – Konvoi HG20 verlassen und nach Plymouth abgelaufen.
 April:
 5. bis 15. – Zum Geleitschutz des nach Liverpool einlaufenden Konvois HG23 abgestellt.
 18. – In den Western Approaches zum Konvoi HG26F auf dem Weg nach Liverpool gestoßen
 26./27. – Teil des Geleits des auslaufenden Konvois OG27
 Mai – Oktober: Geleitschutz in den Western Approaches
 November: Abgeordnet zur "Sloop Division" im "Western Approaches Command" in Liverpool. Geleitschutz im Atlantik
 Dezember: Geleitschutz im Atlantik

1941
 Januar: Geleitschutz im Atlantik
 Februar – März: Werftliegezeit in Liverpool mit Modernisierung der Radaranlage (Naval Type 286M)
 April: Geleitzugdienst im Atlantik, abgestellt zum Geleit für die Konvois OG und HG zwischen Großbritannien und Gibraltar
 Mai: Geleitschutz für den Konvoi HG69, der von dem italienischen Unterseeboot Marconi erfolglos angegriffen wurde.
 Juni – Juli: Schutz der Gibraltar-Geleitzüge
 August: Teil der "36th Escort Group", Geleitzugsdienst für den Konvoi HG71
 11. – Jagd nach einem mit Radar aufgespürten U-Boot
 September:
 13. – Eskorte für den Konvoi HG72, zusammen mit den Zerstörern Faulknor, Encounter und der australischen Nestor (RAN) sowie dem Hunt-Zerstörer Avon Vale. Ein Angriff italienischer Unterseeboote wurde verhindert.
 15. – Zusammen mit Korvetten der Flower-Klasse der "36th Escort Group" Geleitschutz für den Konvoi OG74. Erstmals wurde eine Luftsicherung durch Flugzeuge vom Geleitträger Audacity durchgeführt. Zusammen mit den Korvetten Pentstemon und Marigold erfolglose Jagd auf die den Konvoi angreifenden Unterseeboote.
 Oktober: Geleitzugsdienst im Atlantik
 November: Geleitzugsdienst im Mittelmeer während der nordafrikanischen Operationen der 8. Armee von El Alamein (Operation Chieftain – maritimer Schutz der Operation Crusader).

 Dezember:
 14. – mit der "36th Escort Group" Teil Geleitschutzes des Konvois HG76 (Geleitträger Audacity, sieben Korvetten der Flower-Klasse und drei Zerstörer) auf dem Weg von Gibraltar nach Großbritannien.
 18. – Das den Konvoi beschattende Unterseeboot U 434 wird von den Zerstörern Blankney und Stanley versenkt.
 21. – Audacity wird von U 741 versenkt. Zusammen mit der Korvette Samphire versenkt die Deptford das deutsche Unterseeboot U 567 im Atlantik in der Position 44.02N 25.32W in der Nähe der Azoren.
 22. – Schwere Schäden durch Kollision mit der Stork. Dabei werden zwei deutsche Matrosen von dem versenkten U 574, die von der Stork gerettet worden waren, getötet.
 28. – Einlaufen in Liverpool zur Reparatur

1942
 Januar – Februar: Werftliegezeit und Reparatur
 März: Nach den Erprobungsfahrten stieß das Schiff wieder zur "36th Escort Group" und lief zum Geleitzugsdienst auf die Freetown-Route aus.
 April bis September: Geleitzugsdienst im Atlantik
 Deptford wurde für den Geleitzugsdienst bei der beabsichtigten Invasion der Alliierten in Nordafrika (Operation Torch) bestimmt.
 Oktober:
 26. – Fahrt vom Clyde als Teil der Escortgruppe zum Schutz des Konvois KMF1 nach Gibraltar
 November: Einlaufen in Gibraltar und Vorbereitungen für Operation Torch
 8. – Auslaufen nach Arzue, (Oran) als Eskorte der Angriffsstreitkräfte. Schutz der amphibischen Kräfte bei der Anlandung. Danach zum Geleitschutz an der nordafrikanischen Küste entlassen.
 Dezember:
 7. – Geleitschutz vor der algerischen Küste
 9. – Grundberührung vor Algier mit schweren Schäden.

1943
 Januar: Fahrt mit dem Konvoi MKS8 nach Liverpool
 Februar – August: Werftliegezeit in Liverpool.
 September: Probefahrten nach der Reparatur
 Oktober: Ausrüstung für Einsatzfahrten in Tobermory. Wurde dann zur "37th Escort Group" im Geleitschutz im Mittelmeer kommandiert.
 November:
 11. – Ankunft in Gibraltar und Weiterfahrt nach Alexandria.
 Dezember: Geleitschutzaufgaben im östlichen Mittelmeer

1944
 Januar – Februar: Geleitschutzaufgaben im östlichen Mittelmeer
 März: Zum Schutz des Geleitzuges UGS36 aus den USA nach dem östlichen Mittelmeer abgestellt. (37 Handelsschiffe und 18 LST). Dann zur Verstärkung der sichernden "US Task Force 64" mit dem britischen Kreuzer Colombo, den Sloops Black Swan, Amethyst und der Korvette Campion zugeteilt.
 April – Juli: Geleitschutzaufgaben im Mittelmeer mit Stützpunkt in Alexandria
 August – November: Geleitschutzaufgaben im Mittelmeer mit Stützpunkt in Tarent.
 Dezember: Fahrt nach Großbritannien mit Übernahme von Geleitschutzaufgaben für küstennahe Konvois.

1945
 Januar: Werftliegezeit zur Überholung
 Februar: Abkommandiert nach Portsmouth um von dort Geleitschutzaufgaben in den Western Approaches und dem Ärmelkanal zu übernehmen.
 März: Geleitschutzfahrten im Ärmelkanal
 16. – Geleitschutz für den Küstenminenleger Plover während einer Minenoperation im Minenfeld D1 im Ärmelkanal. (Operation Buttermilk).
 April: Geleitschutzfahrten im Ärmelkanal
 Mai: Nach Kriegsende außer Dienst gestellt
 Juni: In den Reservestatus versetzt
 Juli: In Milford Haven aufgelegt

Auszeichnungen der Schiffe mit dem Namen "HMS Deptford"
BEACHY HEAD 1690 – BARFLEUR 1692 – CARTAGENA 1741 – MAURITIUS 1748 – MINORCA 1756 – HAVANA 1762 – ATLANTIC 1939–43 – NORTH AFRICA 1942 – MEDITERRANEAN 1944 – ENGLISH CHANNEL 1945

Schiffswappen
Das Schiffswappen zeigt auf weißem Grund eine schwarze heraldische Schwalbe unter einer goldenen Mauerkrone. (On a Field White, a Martlet Black under a mural crown Gold.)

Devise
Sicut clim (Weitermachen wie bisher)

Einzelnachweise

Weblinks
 HMS Deptford (L 53) auf naval-history.net (Bild)
 HMS Deptford (L 53) auf uboat.net

Grimsby-Klasse
Schiff im Zweiten Weltkrieg
Chatham Dockyard

HMS Deptford (L53)


Lopatice turbine sastavni su dijelovi plinskih ili parnih turbina. One su zaslužne za dobivanje energije iz plinova i para visokih temperatura i tlakova. Nadalje, dijele se na rotorske i statorske lopatice. Lopatice su najosjetljiviji dio turbine te su zbog toga izrađene od posebnih materijala i razvijene su razne metode hlađenja kako bi utjecaj plinova i para na njih bio što manji. Lomovi lopatica najčešći su uzrok kvarova turbina. Lopatice vjetroturbina I vodnih turbina rade u manje zahtjevnim uvjetima koji podrazumijevaju manje brzine vrtnje i niže temperature, što utječe na jednostavnost njihovih konstrukcija.

Uloga lopatica
Kod plinsko turbinskih motora (mlaznih motora), jedan turbinski stupanj sastoji se od diska ili bubnja na kojim se nalaze turbinske lopatice. Taj turbinski stupanj povezan je vratilom s aksijalnim ili centrifugalnim kompresorom. U kompresoru se zrak komprimira pri čemu mu se povisuje tlak i temperatura. Na povišenje temperature utječe izgaranje goriva u motoru koji se nalazi između turbine i kompresora. Plinovi izgaranja visoke temperature i tlaka zatim prolaze kroz turbinske stupnjeve. Turbinski stupnjevi pretvaraju visoku temperaturu i tlak plinova u kinetičku energiju, odnosno u vrtnju vratila. Na obrnuti način radi aksijalni kompresor.

Broj turbinskih stupnjeva ovisi o zahtjevima koji su stavljeni pred turbinu, a o tom broju ovisi i konstrukcija turbinskih lopatica. Osim plinsko turbinskih motora, u energetici se javljaju plinske i parne turbine koje mogu biti podvrgnute vrlo visokim tlakovima i temperaturama. Termodinamički i aerodinamički uvjeti u kojima se lopatice nalaze također utječu na njihovu konstrukciju.

Statorske lopatice

Statorske lopatice na turbini pretvaraju potencijalnu u kinetičku energiju (temperaturni pad pretvaraju u brzinu) te služe za promjenu smjera radnog fluida. Strujanje kroz njih mora biti sa što manjim gubicima. Izložene su vrlo visokim mehaničkim naprezanjima kao i visokim temperaturama parnih mlazova ili vrućih plinova.

Sačinjene su od statorskih kanala koji mogu biti u obliku proširenih ili neproširenih sapnica (mlaznica). Hoće li biti proširenog ili neproširenog oblika ovisit će o tome je li pad topline koji se želi pretvoriti u kinetičku energiju (brzinu) veći od kritičkog pada (nadzvučne brzine) ili je manji ili jednak kritičkom padu. Općenito se konstruiraju sa što kraćim kanalima, kontinuiranom promjenom presjeka, blagim skretanjem, tankim stijenkama na izlazu, sa što glađim površinama (kako bi im koeficijent brzine bio što veći) s ciljem eliminiranja paralelnog vođenja fluida i njegovog sigurnog odvođenja na rotorske lopatice. Na širinu i razdiobu statorskih lopatica, osim samog strujanja, utječe i sam oblik dijafragme u koju se postavljaju i koja predstavlja kućište statorskim lopaticama. Širina im je najčešće 15-20 mm, a u nekim slučajevima mogu biti široke kao i rotorske lopatice.

Izrađuju se: profiliranjem iz punog komada (najčešće glodanjem), iz lima ili iz profiliranih pragova, lijevanjem, ali i prešanjem ili kombinacijom prešanja i zavarivanja.

Skretne lopatice
Skretnim lopaticama mogu se zvati bilo koje mirujuće turbinske lopatice koje služe za preusmjeravanja struje, no najčešće se pod ovim nazivom podrazumijevaju lopatice regulacijskih kola sa stupnjevima brzine i  lopatice reakcijskih turbina s rotorom u obliku bubnja. Prva skupina lopatica je s držačima spojena na kućište. Izrađuju se glodanjem čelika Z1 (prema GOST-u). Druga skupina direktno se ugrađuje u kućište, a izrađuju se od hladno valjanih profiliranih traka od čelika EI765 (prema GOST-u).

Rotorske lopatice

Rotorske lopatice mogu se podijeliti, s obzirom na karakter pretvorbe u stupnju, na akcijske i reakcijske lopatice. Akcijske imaju reaktivnost 10-15%. Kod takvog tipa turbine, odnosno lopatica, pretvorba oblika energije odvija se samo na statoru. Kod reakcijskih lopatica pretvorba energije vrši se i na rotoru i na statoru.

Profilni dio lopatice ima konveksnu (˝trbuh˝) i konkavnu (˝leđa˝)  stranu. Konkavna strana često se naziva list lopatice. Na donjem dijelu imaju korijen ili nogu (koja se danas najčešće koristi) s kojima se lopatice spajaju na disk (ili bubanj). Između lopatica stavljaju se međukomadi koji određuju veličinu koraka lopatice, a uz to i ograničavaju širinu rotorskih kanala između lopatica. Vrhovi lopatica spojeni su s bandažom. Najčešći broj lopatica koji se spaja na bandažu je 5-20. Lopatice mogu biti visoke ili kratke s obzirom na promjer stupnja. Kraće lopatice najčešće se primjenjuju kod reakcijskih turbina jer imaju povoljniji odnos strujanja. Lopatice se mogu izraditi i s promjenjivim profilom po visini (smanjenjem od korijena prema vrhu) kako bi se umanjilo djelovanje centrifugalne sile mase lopatica. To se postiže tako da se težišta svih presjeka lopatica nalaze na istom pravcu čime se izbjegava naprezanje savijanjem. Kod lopatica se želi postići blago skretanje mlaza, a to se postiže zaobljenim ulaznim bridovima kod akcijskih lopatica i to za Machov broj manji od 0.6, a kod reakcijskih lopatica to se postiže zakrivljenim ulaznim bridovima i suženim izlaznim bridovima.

Profilni dio lopatice

Kako pravilno profilirati lopaticu određujemo izučavanjem toplinskih procesa kod toplinskih turbina. Opstrujavanje lopatica parom treba se odvijati uz postupni pad tlaka duž konkavne strane i na većem dijelu konveksne strane. Povećanje tlaka dopušteno je samo kod konveksne strane i to kod izlaznog brida. Takva se raspodjela tlaka postiže postupnom promjenom zakrivljenosti profila i to uz povećanje polumjera zakrivljenosti od izlaznog prema izlaznom bridu. Konkavna strana najčešće se profilira s jednim ili dva kružna luka, a konveksna se profilira s parabolom, lemniskatom ili s nekoliko kružnih lukova (sa smanjenjem njihove zakrivljenosti). Pravocrtni dijelovi profila žele se izbjeći. Izlazni brid profila treba biti što tanji, ali zaobljen kako ne bi dolazilo do prevelikih naprezanja. Noviji profili konstruirani su tako da se odlikuju malim profilnim gubicima.

Tehnološki postupci obrade profilnog dijela lopatice

Lopatice se izrađuju postupcima: preciznog prešanja, lijevanja, obrade reznim alatima (iz različitih poluproizvoda ili iz svijetlovučenih (hladnovučenih) traka određenog profila).

Prešanje i lijevanje relativno su jeftini postupci koji postaju sve zastupljeniji u proizvodnji. Lijevanje se koristi kod lopatica zrakoplovnih i plinskih turbina, a očekuje se da će se i dalje širiti primjena ovog postupka. Obrada iz svijetlovučenih traka moguća je samo kod lopatica konstantnog presjeka po visini, znatno je jeftinija od glodanja te ne zahtijeva dodatno poliranje. Najzastupljeniji način obrade je obrada glodanjem jer se tim postupkom mogu proizvesti lopatice različitih geometrija uključujući i lopatice s promjenjivim presjekom po visini. Blanjanje se koristi kod lopatica koje su opisane kružnim lukovima većih promjera. Glodanje i blanjanje najskuplji su postupci izrade lopatica. Uvijene lopatice  izrađuju se na kopirnim alatnim strojevima. Nakon obrade većina lopatica se brusi i polira i time se smanjuju hidraulički gubici u kanalima lopaticama, povećava se otpornost na koroziju te se povećava granica zamora lopatica. Ispravnost dimenzija profila provjerava se šablonama koje se sastoje od dva dijela (jedan za konveksni i jedan za konkavni dio), a lopatice promjenjivog presjeka provjeravaju se kompletom šablona.

Vrhovi i korijeni (noge) rotorskih lopatica
Vrhovi rotorskih lopatica obrađuju se reznim alatima. Oblik vrhova lopatica utječe na izvedbu bandaže (koja spaja sve lopatice), tako lopatice sa zakrivljenim vrhovima pojednostavljuju izvedbu bandaže. Reakcijske lopatice te visoke i vrlo visoke lopatice nemaju bandažu nego su spojene spojnom žicom.

Lopatice se nogama pričvršćuju za kućište. Obrađuju se glodanjem te postoje razne izvedbe. Neke od izvedbi nogu rotorskih lopatica su: oblik nogu u obliku slova T, gljivasta izvedba koja nosi naziv ˝jahaća noga˝ (koristi se kod visokih lopatica s većim centrifugalnim silama), de Lavalova noga, ˝jela noga˝ (koja se koristi u zrakoplovstvu), viličasta noga i druge.

Proračun čvrstoće rotorskih lopatica
Lopatice su podvrgnute djelovanju centrifugalne sile zbog mase lopatice, mase bandaže ili spojne žice (ako je imaju) te su pod utjecajem tlakovima pare koja struji kroz kanale koji čine lopatice. Zbog toga profilne dijelove rotorskih lopatica aksijalnih turbina treba proračunati na vlačno naprezanje kojem je uzrok centrifugalna sila te na savijanje zbog razlike tlakova pare i centrifugalne sile ako se težišta svih presjeka lopatica ne nalaze na pravcu koji prolazi kroz os rotacije. Torzijska naprezanja mogu se zanemariti. Kod radijalnih turbina provodi se proračun na savijanje zbog centrifugalne sile i razlike tlakova pare. Noge se proračunavaju kao i profili lopatica, a ovisno o konstrukciji mogu se proračunavati i na tlačna i smična naprezanja. Lopatice koje rade u uvjetima gdje je temperatura veća od 400°C trebaju se proračunati na trajnu čvrstoću i puzanje. Također je potrebno ispitati frekvenciju vlastitih vibracija lopatica kako ne bi došlo do pojave rezonancije ako se frekvencija vlastitih vibracija podudara s frekvencijom vanjskih sila.

Lomovi i havarije lopatica

Lomovi lopatica događaju se zbog pojave naprezanja koje prelazi granicu dopuštenog naprezanja ili zbog zamora materijala. Inače lopatice parnih i plinskih turbina rade u teškim uvjetima gdje su podvrgnute visokim vlačnim naprezanjima, a mogu se javiti i rezonantne vibracije zbog kojih se javljaju velika savojna naprezanja. U području visokih tlakova lopatice su pod utjecajem visokih temperatura koje snižavaju mehanička svojstva materijala i uzrokuju njegovo puzanje (kod većine čelika dolazi do snižavanja mehaničkih svojstva pri temperaturu od 300°C, kod vatrootpornih čelika je to pri 500°C). Pri niskom tlaku lopatice parnih turbina podvrgnute su djelovanju vlažnih para koje uzrokuju eroziju. Lopatice isto tako mogu korodirati zbog kiselina i soli ako se one nalaze u radnom fluidu, ali i zbog djelovanja kisika i sumpora (ako se javlja) kod plinskih turbina. Lopatice se mogu onečistiti zbog soli i raznih čestica u fluidu. Jedan od uzroka havarija je hidraulički udar, ali i zapinjanje lopatica tijekom vrtnje.

Lomovi zbog statičkog naprezanja (koncentracija naprezanja koja se javlja zbog pogrešaka prilikom izrade lopatica ili zbog nedovoljnog zaobljenja rubova) su rijetki, češće se javljaju lomovi zbog dinamičkih naprezanja (koja se javlja zbog vibracije lopatica). Lomovi zbog dinamičkih naprezanja eliminiraju se primjenom točnih metoda proračuna i eksperimentalnim ispitivanjima.

Erozija i taloženje tvari na lopaticama

U turbinskim stupnjevima koji rade s vlažnom parom javlja se erozija na površini lopatica zbog udarnog i kavitacijskog djelovanja kapljica vlage. Rezultat erozije je odnošenje materijala te nastajanje neravnina. Površina postaje gruba s kavernama. Erozija može zahvatiti 20 do 30% dužine tetive, no najviše stradavaju vrhovi lopatica jer ih na vrhove lopatica pokušava odbaciti centrifugalna sila. U slučajevima kad erozija nije jako izražena mijenjaju se samo vibracijske karakteristike i čvrstoća lopatica što može dovesti do loma i do smanjenja iskoristivosti stupnja. Reakcijske lopatice podložnije su eroziji od akcijskih što se može objasniti manjim brzinama pare kod reakcijskih stupnjeva što pogoduje stvaranju većih čestica vode i značajnom otklanjanju čestica vode od toka pare, što za posljedicu ima veliki napadni kut.
 Tri stadija erozije:
 stadij velikog intenziteta;
 stadij sporijeg intenziteta;
 stadij u kojem daljnje trošenje gotovo da izostaje.

Vremensko trajanje stadija ovisi o uvjetima rada u kojima rade lopatice.Intenzitet erozije raste:
 povećanjem relativne ulazne brzine čestica vode na lopatice;
 povećanjem napadnog kuta čestica vode s obzirom na ulazni brid lopatice;
 povećanjem dimenzija kapljica vode.

Erozija se može spriječiti aktivnim i pasivnim načinima. Aktivni načini:
 smanjenje vlažnosti pare ispred stupnja (postiže se povećanjem temperature i sa snižavanjem tlaka pare-međupregrijanjem pare i separacijom pare);
 stvarno smanjenje količine vlage ispred rotorskih lopatica (postiže se visokoefektivnim načinom separacije pare);
 smanjenjem udarnog djelovanja kapljica vlage (postiže se povećanjem aksijalnog zazora između rotorskih i statorskih lopatica zbog kojeg se čestice vlage ubrzavaju i razbijaju na manje kapljice);
 smanjenjem obodne brzine na perifernom promjeru lopatica (na taj način umanjuje se gustoća tokova filma i odcijepljenih tokova koji upadaju na površinu lopatica).
 Pasivni načini:
  primjenom tvrdih materijala za izradu lopatica;
 ugradnjom pločica na dio profila lopatice, od materijala koji su otporni na eroziju, a nisu prikladni za izradu čitavih lopatica;
  toplinskom obradom lopatica ili samo njenih dijelova (zakaljivanje) uz nanošenje tvrdog zaštitnog sloja.

Zbog lošeg vođenja pogona generatora pare, s parom na lopatice mogu dospjeti i razne soli koji se na njih talože. Taloženje ovisi o tlaku, temperaturi, brzini pare, ali i o kemijskom sastavu soli i površini lopatica. Taloženje nije jednoliko po čitavoj lopatici. Topive i netopive soli najviše se taloži na bandaži. Nataložene soli smanjuju protočne površine turbine, a samim tim smanjuju njenu snagu. Soli se uklanjaju vlažnom parom. Sam proces taloženja na lopatice turbine još nije dovoljno istražen. Havarije zbog djelovanja soli:
 Povećanje naprezanja u lopatici i bandaži zbog centrifugalne sile nataloženih soli;
  Povećanje aksijalnih sila koje djeluju na odrivni ležaj zbog povećane reaktivnosti u turbinskom stupnju radi smanjenja presjeka između lopatičnih kanala;
  Disbalansiranje rotora zbog neravnomjernosti taloga što može izazvati opasne vibracije.

Hidraulički udar nastaje zbog ulaska vode iz generatora u turbinu. Zbog upada vode nastaju lomovi lopatica (lomovi nisu povezani s djelovanjem kinetičke energije). Uzroci ulaska vode u turbinu:
 Zbog nedopuštenog preopterećenja generatora pare;
 Zbog povišenja razine napojne vode iznad dopuštene u generatoru;
 Zbog pjenjenja vode u generatoru (uzrok pjenjenja je loš sastav vode).

Hlađenje lopatica

Kako bi se povisila termodinamička iskoristivost parno-turbinskih i plinsko-turbinskih postrojenja odabiru se što viši parametri (veća temperatura i tlak) pare ili plina na ulazu u turbinu. Zbog očuvanja svoje radne karakteristike, pribjegava se odabiru kvalitetnijih materijala za izradu lopatica ili se uvodi hlađenje toplinski najopterećenijih dijelova, u prvom redu rotorskih lopatica. Hlađenju lopatica najčešće se pribjegava kod plinskih turbina dok je rijetkost kod parnih turbina. Treba naglasiti da je svaki oblik hlađenja povezan s gubicima energije koji smanjuju iskoristivost turbine.

Izbor kvalitetnih materijala za izradu lopatica, poput vatrostalnih čelika, omogućava da plinovi na ulazu u turbinu budu do 1000 K. Mogu se koristiti i keramički i metalno-keramički materijali, ali oni su skloni pucanju pri velikim opterećenjima pa se koriste uglavnom za statorske lopatice. Za više ulazne temperature potrebno je lopatice premazivati zaštitnim slojem (npr. u zrakoplovnoj industriji koristi se difuzijsko presvlačenje aluminijem). U današnje vrijeme razvijaju se metode hlađenja lopatica kapljevinama ili plinovima (zrak).

Postojeće metode hlađenja mogu se podijeliti u dvije glavne skupine:
 Hlađenje rotora turbine zrakom ili vodom uz parcijalno hlađenje rotorskih lopatica provođenjem topline kroz noge lopatica u rotor (primjena kod plinskih i parnih turbina);
 Direktno hlađenje rotorskih lopatica pomoću zraka ili vode, uz istovremeno hlađenje rotora.

Hlađenje lopatica provođenjem nije toliko efikasna kod plinskih turbina jer su lopatice vrlo visoke i izrađene su od vatrostalnih čelika koji imaju nisku toplinsku vodljivost. Iz tog razloga danas je zastupljenija druga metoda hlađenja koja je sofisticiranija i skuplja. Lopatice se najčešće hlade konvekcijom putem zraka koji se dobavlja kroz šuplje vratilo do oboda diska; zrak zatim struji kroz uzdužne provrte u rotorskim lopaticama gdje se miješa s plinovima izgaranja koji struje kroz rotorske kanale. Često su u lopatice smješteni deflektori koji razvode zrak kako bi se dobilo što jednoličnije temperaturno polje profila lopatice i koji služe da zrak struji sa što većom brzinom na površinu lopatice što povećava koeficijent prijelaza topline. Kod turbina gdje plinovi izgaranja imaju ulaznu temperaturu preko 1300 K, često se kombinira unutarnje konvektivno hlađenje lopatica s napuhivanjem zraka za hlađenje na vanjsku površinu profila lopatice. Ta metoda naziva se filmsko hlađenje. Na taj način stvara se film zraka na izlazu iz provrta za istrujavanje koji štiti površinu lopatica. Ova metoda efikasnija je nego kad bi se metode koristile zasebno. Nadalje, ova vrsta hlađenja može se poboljšati s tzv. "poroznim hlađenjem" gdje je omotač oko lopatice izrađen od poroznog ili perforiranog materijala s finim provrtima kroz koji zrak struji prema van iz šupljine lopatice.

Ako se lopatice hlade nekom kapljevinom, primjerice vodom, ta voda struji kroz jedne kanale lopatice, a kroz druge kanale vraća se u sustav za hlađenje. Tlak unutar lopatice postiže vrlo visoke vrijednosti zbog centrifugalne sile što omogućava održavanje kapljevite faze u lopatici. Vrlo je bitno da je takav sustav nepropustan jer propuštanjem propada čitav sustav hlađenja. Još jedna vrsta hlađenja, u kojoj se kao sredstvo hlađenja koristi kapljevina, je termosifonsko hlađenje. Tu kapljevina cirkulira zbog centrifugalne sile kapljevine i razlike temperature po poprečnim presjecima kanala. Termosifonsko hlađenje je najpouzdaniji način hlađenja.

Materijali za izradu lopatica

 Zahtjevi za materijale rotorskih lopatica:
 Visoka čvrstoća kod radne temperature;
 Visoka plastičnost zbog ravnomjerne raspodjele naprezanja;
 Stabilnost strukture kako ne bi došlo do promjene mehaničkih svojstava tijekom eksploatacije;
 Otpornost na koroziju zbog pregrijane i vlažne pare, ali i zbog kisika;
 Otpornost na eroziju;
 Povoljna tehnološka svojstva koja omogućuju jeftinu obradu lopatica.

Kod lopatica parnih turbina isključivo se koriste nehrđajući čelici. Pri nižim temperaturama oni se legiraju samo s kromom, a pri višim temperaturama čelici su perlitne strukture s legiranim kromom i niklom (uz dodatke molibdena, vanadija ili volframa). Za visoke temperature koriste se austenitni čelici s legiranim kromom i niklom uz dodatak ostalih materijala poput volframa, molibdena itd. Kod turbina velikih snaga preko 300 MW primjenjuju se lopatice titanovih legura.

Lopatice plinskih turbina izrađuju se od krom-nikal čelika ili od legura nikla. Kod plinskih turbina u zrakoplovstvu primjenjuju se vatrostalne legure koje omogućuju da temperatura plinova izgaranja na ulazu u turbinu bude 1000°C.

Literatura
 Guzović Z. (2010.). "Konstrukcija i proračun čvrstoće elemenata parnih i plinskih turbina" . Zagreb.
 Guzović Z. (1994.). "Konstrukcija i proračun čvrstoće elemenata parnih i plinskih turbina-prilog: slike, dijagrami i tablice" . Zagreb.
 Guzović Z., Novko I. "Turbostrojevi I" . Zagreb.

Izvori

Energetika

Lopatica turbine


السَيْبَرْبنك
أو
السايبربنك
هو نوع من أنواع الخيال العلمي مشهور بتركيزه على عالم التقنية المتطورة والعالم السفلي، الاسم مشتق من علم التحكم الآلي والشرير وابتكر من الأساس من قبل بروس بيثك كعنوان لقصته القصيرة سيبربنك التي نشرت في عام 1983 حيث عرض فيها علما متقدما، مثل تقنية المعلومات وعلم التحكم الآلي، اقترن بدرجة من الانهيار والتغير الجذري في النظام الاجتماعي.

طبقا للورانس بيرسون وهو كاتب خيال علمي فإن أشخاص السيبربنك الكلاسيكيين كانوا مهمشين ومعزولين ووحيدين يعيشون في حافة المجتمع عامة في العقود الآتية على حين الحياة اليومية قد تأثرت بالتغير التكنولوجي السريع ونطاقات البيانات للمعلومات الإلكترونية منتشرة بوفرة والتعديل والتطوير على الجسم الإنساني منتشرة بكثرة.

مخططات السيبربنك -في أغلب الأحيان- مركزة على النزاع بين لصوص الكمبيوتر والاستخبارات الاصطناعية والمؤسسات العملاقة وتميل إلى أن تكون مجموعة في مستقبل الأرض القريبة بدلا من أوضاع المستقبل البعيد الموجودة في بعض الروايات مثل: مؤسسة إسحاق أسيموف أو كثيب فرانك هيربيرت.

الأوضاع عادة تحتوي على موضوعات ذات بعد صناعي لكنه يميل إلى أن يكون ذا علامة بالهيجان الثقافي الاستثنائي واستعمال التقنية بطرق غير متوقعة تمامًا من صانعيها (يجد الشارع استعمالاته الخاصة للأشياء) والجو الغالب على هذا النوع يعطي صدى في الأفلام السوداوية والأعمال المكتوبة في هذا النوع.

الأسلوب والأخلاقيات

يتضمن الدعاة الأساسيون لحقل السيبربنك وليام جيبسن، نيل ستيففنسن، إستيرليني بروس، بات كاديجون، رودي راكر وجون شيرلي.
العديد من الأفلام المؤثرة، مثل عداء النصل وثلاثية المصفوفة يمكن أن يرى كأمثلة بارزة لأسلوب وموضوع السيبربنك وألعاب الحاسوب، لعب الطاولة، ولعب انتحال الأدوار، مثل جري الظل  حيث تعرض محاور القصة والأفلام في أغلب الأحيان تأثرها الواضح بكتابات السيبربنك بشدة. بداية في أوائل التسعينيات بعض الميول في الموسيقى والأزياء عُدَّتْ أيضا كسيبربنك. السيبربنك يعرض أيضا بوضوح في الرسوم المتحركة، حيث أنّ أكيرا  وشبح في الهيكل يمكن أن يكونا الأكثر بروزًا.

الأوضاع

شيبويا وصفت كساحة التايمز المستقبلية (نسبة إلى ساحة التايمز الحالية في نيويورك) بالنيويورك تايمز.
لتأثير اليابان على النوع قال وليام جيبسن اليابان حديثة ببساطة كانت سيبربنكا، السيبربنك يوجد عادة في مناطق اصطناعية متمدنة والمدينة التي تضيء وتنحسر عبارة استعملها وليام جيبسن كاستعارة النوع الواحد الأولى للإنترنت.

في بعض كتابات السيبربنك، معظم العمل يحدث على الإنترنت، في الإنترنت، تشوه الحدود بين الفعلية والحقيقة المظهرية. أي أن مجازا مثاليا في مثل هذا العمل يوجه اتصالا بين دماغ الإنسان وأنظمة الحاسوب. يصور السيبربنك العالم كمكان شرير مظلم بالحاسبات المشبوكة التي تسيطر على كل سمة من سمات الحياة. الشركات الدولية العملاقة لها الجزء الأكبر حيث استبدلت بدل الحكومات كمراكز اقتصادية سياسية، وقوة عسكرية حتى.

الأنصار

يتضمن الأنصار في كتابات السيبربنك لصوص الحاسوب عادة حيث أنّ عددًا من أنصار السيبربنك متلاعب بهم وموضوعون في حالات حيث عندهم اختيار قليل أو لا اختيار لديهم ومع أنّهم قد يرون الأشياء تمر ولكنهم لا يتقدمون بالضرورة للأمام عن موضعهم السابق. هؤلاء المًعادون للأبطال هم مجرمون ومنبوذون وحالمون ومنشقون وغير مُلائمين.

المجتمع والحكومات

السيبربنك يمكن أن ينوى إسكات القراء ويدعوهم للتنفيذ. يظهر في أغلب الأحيان الإحساس بالتمرد، يقترح بأنه يمكن أن يصفه لك شخص بأنه نوع من أنوع الثورة الثقافية في الخيال العلمي.
قصص سيبربنك أيضا اعتبرت كتوقعات خيالية لتطور الإنترنت. التعريف المبكر لشبكة الاتصالات العالمية جاءت قبل فترة طويلة من (الشبكة العنكبوتية للإنترنت) . كلارك وبعض المعلقين الاجتماعيين مثل جيمس بورك بدأا بتوقع بأن مثل هذه الشبكات سوف تشكل في النهاية.

الأدب

نظرة عامة

إن محرر الخيال العلمي غاردينر دوزويس يقر عموما كالشخص الذي أشاع استعمال تعبير سيبربنك كنوع من الأدب بالرغم من أن كاتب مينيسوتا بروس بيثك سك التعبير في 1980 م لقصته القصيرة سيبربنك التي نشرت في عام 1983 م كقصة من قصص الخيال العلمي المدهشة.
التعبير خصص بسرعة كعلامة لأعمال وليام جيبسن، إستيرليني بروس، بات كاديجون وآخرون.

أنواع فرعية وأنواع مرتبطة

تشكيلة أوسع من الكتَّأب بدأت العمل بمفاهيم السيبربنك، أنواع ثانوية جديدة من الخيال العلمي ظهرت، بتحريض من السيبربنك حيث تركز هذه الأنواع على التقنية وآثارها الاجتماعية بطرق مختلفة. نوع ثانوي بارز هو الستيمبنك (Steampunk) الذي يحل عصر تاريخ بديل الفيكتوري الذي يجمع Techonology خاطئ تاريخيا بوجهة نظر الفيلم السوداوي الكئيب السيبربنك العالمية.
نوع الثانوي الآخر هو البايوبنك (Biopunk)(سيطرت مواضيع سيبربنك عليها بالتقنية الحيوية) من أوائل التسعينيات وهو أسلوب قابل للاشتقاق يبني على التقنية الحيوية بدلا من التقنية معلوماتية.

أفلام وتلفزيون

عدد الأفلام في هذا النوع أو على الأقل عدد الأفلام التي تستعمل عدة عناصر من السيبربنك نمت وزادت بثبات منذ فيلم عداء نصل (Blade Runner).أعمال المؤلف دك ظهرت على الشاشة الفضية بعناصر السيبربنك مهيمنة نموذجيا.

أنمي (صور متحركة)

يقول ويليام جيبسون:
اليابان الحديثة ببساطة كانت سيبربنكا. اليابانيون بأنفسهم عرفوا ذلك وابتهجوا به. أتذكر لمحتي الأولى لشيبويا، عندما أحد صحفيي طوكيو الشباب الذين أخذوني إلى هناك، وجهه نقع بضوء ألف شمس إعلامي — كل ذلك الزحف المتحرك الشاهق للمعلومات التجارية — قالوا، هل ترى؟ هل ترى؟ هي بلدة عداء نصل (Blade Runner) وبالفعل كانت كذلك.

أثر السيبربنك في العديد من الأنمي بضمن ذلك (Appleseed) حيث أن البؤرة على نزاع السيبربنك الحضري في بيئة ما بعد الحرب العالمية الثالثة. (Akira) ستكون تمثيلا للمعركة الفاصلة. بإدارة عاصمة رينتارو السينمائية، التي أعادت الكتابة بأسطورة الأنمي (Katsuhiro Otomo) من مجلة الصور المتحركة الأصلية (Osamu Tezuka) حيث تركز المؤامرة الرّئيسة على سيد الدمى لسايبورج، مثل البحث عن شبح في الهيكل.

ألعاب

انتحال أدوار

عدة لعب انتحال الأدوار (آر بي جي إس) دعت سيبربنكا أن يجد سيبربنك (المعروف باسم السيبربنك 2013)، سيبربنك 2020 وسيبربنك v 3 (المعروف باسم السيبربنك 203 إكس)، من قبل آر. ألعاب تالسوريان، وسيبربنك جي يو آر بي إس، نشر بألعاب ستيف جاكسن كوحدة جي يو آر بي إس عائلة آر بي جي إس.
سيبربنك 2020 صمم بأماكن كتابات وليام جيبسن في العقل، وإلى حد ما بموافقته، بالإضافة، أصدرت مشاريع التاج الحديدية آر بي جي سمى الإنترنت، الذي كان نافذ الطبع لعدة سنوات حتى فترة قريبة أن يكون مصدر ثانية في شكل بي دي إف على الإنترنت.

في 1990، في تقارب شاذ من الفن وحقيقة السيبربنك، هاجم جهاز الأمن الأمريكي مقر ألعاب ستيف جاكسن وصادر كل حاسباتهم. هذا كان زعما لأن مصدر سيبربنك جي يو آر بي إس يمكن أن يستعمل لممارسة جرائم الحاسوب. ذلك كان، في الحقيقة، ليس السبب الرئيسي للهجوم، لكن بعد الحدث أصبح من المتأخر جدا تصحيح انطباع الجمهور ربحت ألعاب ستيف جاكسن لاحقا دعوى ضد جهاز الأمن.

ألعاب حاسوب

استعملت ألعاب حاسوب السيبربنك كثيرا كمصدر الإلهام. بعضهم، مثل عداء النصل وألعاب المصفوفة، مستندة إلى أفلام النوع، على حين العديد من الآخرين مثل: ديوس السابقة وصدمة النظام أعمال أصلية.
السيبربنك أيضا استعمل في ألعاب مغامرة الحاسوب، بوجهٍ خاص البرنامج المجاني الآن تحت سماء فولاذية.

المصادر

 ويليام جيبسون من رواية (Burning Chrome) المنشورة عام 1981.
 Chaudhuri, Shohini (2005). Contemporary World Cinema: Europe, the Middle East, East Asia and South Asia. Edinburgh University Press. pp. 104. ISBN 0-7486-1799-X.
 Ketterer, David (1992). Canadian Science Fiction and Fantasy. Indiana University Press. pp. 141. ISBN 0-253-33122-6.
 Suzuki, David (2003). Good News for a Change:How Everyday People Are Helping the Planet. Greystone Books. pp. 332. ISBN 1-55054-926-X.
 Kerman, Judith (1997). Retrofitting Blade Runner: Issues in Ridley Scott's Blade Runner and Philip K. Dick's Do Androids Dream of Electric Sheep?. Popular Press. pp. 132. ISBN 0-87972-510-9.
 Taylor, Todd W. (1998). Literacy Theory in the Age of the Internet. Columbia University Press. pp. 34. ISBN 0-231-11331-5.

وصلات خارجية
 سيبربنك - Saffo, Paul, Wired Magazine, Issue 1.04 - Sep/Oct 1993.

سايبربانك
ألعاب خيال يائس
ثقافات فرعية
ثقافة الخيال العلمي
علوم المستقبل
فن ما بعد الحداثة
ما بعد الحداثة

سايبربانك


Svetac, zločinac i dvorske lude (radna inačica imena Svetac, zločinac... i hulje) je dugometražni hrvatski dokumentarni film. Redatelj je Jakov Sedlar, a scenarist Nenad Piskač.

Film je nastao o 119. obljetnici rođenja hrvatskoga blaženika, skorašnjega svetca, domoljuba i mučenika, nadbiskupa zagrebačkoga, kardinala Alojzija Stepinca. Ne robujući šablonama žanra, scenarist Piskač se na intrigantan način poigrava paralelama između nedovoljno poznate povijesne drame, odnosno između montiranoga procesa kardinalu i suvremenih zbivanja. U filmu se na podlozi povijesnih vrela, suvremenih činjenica i znanstvenih otkrića govori o dvama ključnim povijesnim likovima koji su obilježili hrvatsku povjesnicu 20. stoljeća – o Titu i Stepincu. Autori se pritom dramom i sudbinom kardinala Stepinca koriste kao ilustracijom i metaforom za sagledavanje crne bilance jednoga bezbožnog, nasiljem obilježenoga poretka, koji je na bestijalan način obračunavao sa svima koji su mu smetali i koji mu se nisu bespogovorno podvrgli.

Dajući odgovor na pitanja kome je blaženi mučenik Alojzije Stepinac sporan i kome je jugoslavenski maršal Tito idol. Film beskompromisno žigoše ovodobne besramne zagovornike propaloga zločinačkog, političkog i ideologijskog sustava, koji danomice bjelodano pokazuju da bi, u drukčijim političkim prilika, i danas kardinalu priredili isto onakvo suđenje, progon i mučeništvo, kakvo su mu po osvajanju vlasti priredili komunistički zlikovci.

Kardinalu u čast i s namjerom da se još jedanput podsjete što je zagrebački nadbiskup napravio za hrvatski narod, Sedlar i Piskač napravili su filmsko djelo. Prema riječima redatelja Sedlara, sav prikupljeni novac od prodaje ovoga filma bit će iskorišten za prevođenje na engleski jezik i za distribuciju diljem svijeta. Film je realiziran uz financijsku pomoć nekolicine istaknutih domoljuba iz hrvatske dijaspore (Anton Kikaš, Ilija Letica, Ante Kusturić, Slavko Katić...).

Izvori

Hrvatski dokumentarni filmovi
Alojzije Stepinac

Svetac, zločinac i dvorske lude


Park Chung-hee (hangul: 박정희, hanja: 朴正熙, romanisering: Pak Chŏnghŭi, revideret romanisering: Bak Jeonghui, født 14. november 1917 i Gumi, Japansk Korea død 26. oktober 1979 i Seoul Republikken Korea) var en sydkoreansk officer og politiker. Han havde baggrund som general i Sydkoreas hær, og tog magten i Sydkorea ved et militærkup i 1961. Park var præsident frem til, at han blev myrdet af efterretningsleder Kim Jae Kyu i 1979.

Park har fået æren for, at landet oplevede en voldsom modernisering og økonomisk vækst gennem eksportorienteret industrialisering. Sydkorea var blandt verdens fattigste lande efter Koreakrigen 1950–1953 og regnes i dag som en af de fire tigerøkonomier. Samtidig var Parks regime et autoritært diktatur, og der forekom fængslinger, tortur og drab på politiske modstandere. Parks regime blev særlig autoritært efter 1971. Regimet er også blevet beskrevet som konservativt og statskorporativistisk eller fascistisk. Han er også blevet kritiseret for at have kæmpet på japansk side under 2. verdenskrig.

I 1999 blev han (sammen med den nordkoreanske leder Kim Il-sung) kåret til én af 1900-tallets ti største asiater af Time.

Baggrund og militærkarriere
Park Chung-hee blev født den 30. september 1917 i byen Gumi i provinsen Nord-Gyeongsang under Japans kolonisering af Korea. Hans japanske navn var Takagi Masao (japansk: 高木正雄). Han var søn af Park Seong Bin og Baek Nam Hui, som var henholdsvis 46 og 45 år gamle ved sønnens fødsel, og var den yngste søn i en søskendeflok på seks. Familien var en ordinær og lidet betydningsfuld del af Goryeong Bak-klanen og levede en tilværelse som fattige landbrugere. Park Chung-hee var troende buddhist.

Park Chung-hee blev i 1932 optaget som student ved lærerseminaret i Daegu, for at blive folkeskolelærer. Efter fem års studier bestod han i 1937 eksamen med topkarakterer. Hans ungdomsår faldt sammen med Japans invasion af Kina, som begyndte med Mukden-episoden i 1931 og kulminerede med udbruddet af den anden kinesisk-japanske krig i 1937. Efter studierne underviste Park i flere år i Mungyeong, hvor skolen nu er bevaret som et museum.

I april 1940 blev Park immatrikuleret ved Manchukuos kejserlige armés akademi i Manchukuo, og han fuldførte sin militære uddannelse med topkarakterer i 1942. Han blev umiddelbart udvalgt til officerskursus ved Japans kejserlige armés krigsskole i Japan. Efter at være blevet den tredje bedste elev i sin klasse blev han forfremmet til løjtnant i Manchukuos kejserlige armés 8. infanteridivision, hvor han var tjenestegørende i resten af 2. verdenskrig.

Efter krigen fortsatte han som officer i det sydkoreanske militær. Han blev udvist fra militæret i 1948, da han blev anklaget for at have deltaget i en kommunistisk celle. Skønt Park var medlem af Sydkoreas arbejderparti på dette tidspunkt, blev der aldrig fundet bevis for nogen deltagelse i en sådan celle i militæret. Under Koreakrigen blev han genoptaget i militæret og blev ekspert i logistik. Han fik et års amerikansk specialtræning ved Fort Sill i Oklahoma. Park steg jævnt i graderne i Sydkoreas hær og blev til sidst udnævnt til generalløjtnant i foråret 1961.

Park giftede sig i 1937 med Kim Ho Nam, men ægteskabet blev siden opløst i 1949. De fik datteren Park Jae Ok sammen. I 1950 giftede han sig med Yuk Young Soo, som han fik døtrene Park Geun-hye (født 1952), Park Seo Yeong (født 1954) og sønnen Park Ji Nan (født 1958) med. I et attentat mod ægtefællen i 1974 blev Yuk ramt ved et uheld og døde senere samme dag, mens Park var uskadt. Parrets ældste datter, Park Geun-hye, blev valgt til landets første kvindelige præsident i 2012.

Sydkoreas statsleder 1961–1979

Vej til magten

Sydkoreas første præsident, Syngman Rhee, blev tvunget til at gå af den 26. april 1960. Dette var en direkte konsekvens af en studenterledet opstand mod det autoritære styre den 19. april, den såkaldte Aprilrevolution. Et nyt regime blev indsat den 13. august, men dette blev blot en kortvarig periode med parlamentarisk styre i Sydkorea med præsident Yun Bo-seon som en marionet. Den virkelige magt lå hos statsminister Chang Myon. Yun og Chang fulgte ikke viljen hos flertallet i Koreas demokratiske parti og var ikke enige om sammensætningen af regeringen. Chang forsøgte at holde den vaklende koalitionsregering samlet ved at lave ændringer i dens sammensætning tre gange på fem måneder.

I mellemtiden kæmpede myndighederne med en økonomi, som havde været dårligt ledet i årevis, korruption i statsapparatet og fortsat demonstrerende studenter. Inflationen var høj, og arbejdsløsheden lå over 23 %. Studenterne trak jævnlig ud i gaderne med krav om politiske og økonomiske reformer. Lov og orden blev ikke opretholdt, efter som politiet kæmpede med sin indre justits og havde mistet offentlighedens respekt efter mange år som præsident Rhees redskab. En tilsyneladende handlingslammelse gjorde også, at Koreas demokratiske parti mistede støtte i opinionen.

Sydkoreas hær var en av verdens største i samtiden med 600.000 soldater, og man oplevede en omfattende fraktionsdannelse. Yngre officerer opponerede mod ældre officerer, som de mente var bundet af partipolitik. Modviljen blev ikke dæmpet af en konsolidering af magten blandt de ældre officerer efter Koreakrigen. Fraktionerne var også knyttede til regionale skillelinjer og de ulige militærakademier i Japan, Manchuriet og Korea. Som ung officer af høj rang og med baggrund fra alle de tre militærakademier fik Park et unikt udgangspunkt for at danne en alliance af kupmagere. Høsten 1960 gik en gruppe oberster under ledelse af Kim Jong Pil sammen om at kræve forsvarslederens afgang og fik indsat en ligesindet, generalløjtnant Chang Do Yong.

Den 16. maj 1961 ledede Park et militærkup, som i det store og hele blev godt modtaget af en befolkning, som var træt af politisk kaos. Mens statsminister Chang gjorde modstand mod kuppet, stillede præsident Yun sig ved militærjuntaens side og forlangte, at de amerikanske og hjemlige styrker lod kupmagerne overtage magten. For at forhindre et modkup samt fjerne alle potentielle fjender blev Det koreanske efterretningsvæsen () etableret den 19. juni. Efterretningsvæsenet fik ikke kun myndighed til at foretage efterforskning men også til at arrestere og fængsle. Efterretningsvæsenet udvidede sin magt til økonomiske og udenrigspolitiske spørgsmål under sin første direktør, oberst Kim Jong-pil, en slægtning til Park og en af de oprindelige planlæggere af kuppet.

Præsident Yun fortsatte i sin stilling for at sikre regimet legitimitet, men gik af den 24. marts 1962. Park var viceformand i Det øverste råd for national genopbygning fra 16. maj 1961 og overtog som formand efter forsvarschef Chang Do Yong den 3. juli samme år, og sad således med den reelle magt. Efter Yuns fratræden blev han fungerende præsident og forfremmet til general. Park var også statsminister fra den 18. juni til den 10. juli 1962. Efter påtrykninger fra USA og præsident John F. Kennedy sagde Park sig villig til at genindføre civilt styre. Som kandidat for det nydannede demokratisk-republikanske parti vandt Park en kneben sejr over Yun, kandidat for Civilstyrepartiet, og tiltrådte som præsident den 17. december 1963. Park blev genvalgt i 1967, da han igen slog Yun med en kneben sejr.

Magtmidler

Grundloven af 1963 tillod ikke præsidenten at sidde længere end to perioder sammenhængende, og Park Chung-hee udtalte i 1967, at han ville gå af fire år senere, men fik ændret grundloven. Ved præsidentvalget i 1971 blev Park udfordret af den senere præsident Kim Dae Jung. Valgkampen var problematisk, Park blev beskyldt for valgfusk, og Kim fik til sidst 46 % af stemmerne. Gyldigheden af Parks knappe valgsejr er fortsat omdiskuteret. Efter valget erklærede Park undtagelsestilstand grundet de uroligheder, som herskede internationalt.

I oktober 1972 afsatte han nationalforsamlingen og tilsidesatte grundloven. I december blev en ny grundlov vedtaget, og i praksis legitimerede den hans diktatur. Trækket var inspireret af Ferdinand E. Marcos på Filippinerne. Park frygtede Kim Dae Jungs politiske potentiale og ændrede valgsystemet således, at den siddende præsident kunne få kontrol over et indirekte valg, og Park blev uden modkandidat valgt til præsident for seksårsperioder i 1972 og 1978.

Foruden afskaffelse af valgdemokratiet tog Park midler som undtagelsestilstand og krigslove i brug. Ytringsfriheden blev regelmæssigt indskrænket, og pressen var stærkt censureret. Imod den politiske opposition brugte regimet vold, trusler, fængslinger, tortur og tillige likvideringer. Han udøvede også kontrol over universiteterne og retsvæsenet. Park hævdede, at alle tiltagene var nødvendige for at bekæmpe kommunismen.

I takt med Parks stadigt mere autoritære lederstil forekom demonstrationer, særlig i slutningen af 1970-årene. En demonstration, som virkelig svækkede Parks popularitet, var den såkaldte Pu-Ma-opstand. Den 16. oktober 1979 demonstrerende studenter i Busan mod diktaturet og indtog bygaderne. Der var sammenstød mellem studenter og oprørspoliti hele dagen, og samme aften samlede omkring 50.000 mennesker sig foran byens rådhus. Efter, at flere offentlige kontorer var blevet angrebet, og rundt 400 demonstranter arresterede, tog myndighederne krigslove i brug i Busan den 18. oktober. Samme dag spredte protesterne sig til Masan. Tilsammen demonstrerede omkring 10.000, mest studenter og arbejdere, mod regimet. De angreb politistationen og Det demokratisk-republikanske partis kontorer i byen, og myndighederne indførte portforbud.

Økonomisk politik

Park var central i arbejdet med at genrejse den sydkoreanske økonomi gennem eksportorienteret industrialisering. Rhees økonomiske politik havde i høj grad været funderet på import. Da Park kom til magten i 1961, var Sydkoreas bruttonationalprodukt per indbygger blot 72 amerikanske dollar. Nordkorea havde det økonomiske og militære overtag på sit naboland i syd. Nordkoreas vækst skyldtes i høj grad kraftværker og kemiske anlæg, som var blevet opførte af japanerne før 2. verdenskrig, men også den økonomiske, tekniske og finansielle bistand, som landet fik fra andre kommuniststater, såsom Sovjetunionen, Østtyskland, Polen og Folkerepublikken Kina.

Som soldat havde Park observeret virkningerne af japanske investeringer i infrastruktur og tungindustri i Manchukuo. Han søgte at tiltrække japanske investeringer til Sydkorea og normaliserede det diplomatiske forhold mellem Sydkorea og Japan ved en gensidig aftale i 1965, Traktat om basisrelationer mellem Japan og Republikken Korea. Målet var at udvikle økonomien bort fra forbrugsvareproduktion og let industri til tung industri, kemisk industri og egenproduktion af varer, som kunne erstatte import.

Mange sydkoreanere satte spørgsmålstegn ved Parks politik, som var ret upopulær grundet Japans tidligere besættelse af Korea. Blandt målene, som Park satte for infrastrukturen, var, at alle dele af landet skulle kunne nås på én dagsrejse, hvilket vakte international opmærksomhed, og den strategisk vigtige motorvej mellem Seoul og Busan blev et led i dette. Han igangsatte også store dæmnings- og reguleringsprojekter i tilknytning til større floder i landet. Det fremmeste eksempel på en vellykket, statsejet virksomhed initieret af Park er stålgiganten POSCO, som blev etableret i 1968. En tidligere kollega af Park fra militæret, Park Tae Joon, blev sat til at lede virksomheden.

Park lykkedes med sin strategi og tiltrak japansk kapital og teknologi samtidig, som landet modtog amerikansk bistand. Sydkoreas tungindustri og infrastruktur blev bragt på fode på bemærkelsesværdig kort tid. Regeringens industripolitik opmuntrede til nye investeringer, og de familieejede industrikonglomerater, chaebolerne (), blev garanterede lån. På denne måde fik chaebolerne en nøglerolle i udviklingen af nye industrier, markeder og eksportrettet produktion.

Regeringen var afhængig af chaebolernes ideer, ledere og produktionskapacitet. Park havde anklaget mange ledere i næringslivet for korruption, da han kom til magten, men disse endte med at betale en bod til myndighederne således, at samarbejdet mellem næringsliv og regering kunne fortsætte. Eksportværdien voksede fra 100 millioner amerikanske dollar i 1964 til 10 milliarder i 1977. En bivirkning af den økonomiske politik var en tilsvarende udvikling af monopoler og oligarker, og man fik en koncentration af magt og økonomiske ressourcer på få selskaber. Under Park blev både Handels- og industriministeriet, Finansministeriet og Rådet for økonomisk planlægning oprettede.

Udenrigspolitik

Anti-japanske holdninger var højst udbredte i befolkningen. Traktat om basisrelationer mellem Japan og Republikken Korea af 1965 mødte derfor modvilje, og Park blev kritiseret for ikke at kræve kompensation for fortidens overgreb mod enkeltpersoner. Sydkorea modtog 800 millioner amerikanske dollar i garantier og lån som kompensation. I 1960-erne holdt Park flere taler, hvor han anklagede Den britisk-japanske alliance af 1902 og Det britiske imperium generelt for at være årsag til Japans okkupation af Korea.

På forespørgsel fra USA sendte Parks regering omkring 320.000 sydkoreanske soldater til Vietnamkrigen, hvor de kæmpede på amerikansk og sydvietnamesisk side. Det sydkoreanske landkontingent var det næst største, kun overgået af det amerikanske. Parks begrundelse for det militære bidrag var at varetage den militære alliance med USA, forhindre videre udbredelse af kommunismen i Østasien, samt styrke Sydkoreas internationale omdømme. Dette var også i tråd med dominoteorien.

Da nationalforsamlingen vedtog at sende et større militært bidrag i januar 1965, udtalte Park, at det var "på tide for Sydkorea at gå væk fra en passiv position, hvor man modtager hjælp eller oplever indblanding udefra, og indtage en rolle, hvor man tager ansvar i store internationale spørgsmål." Sydkoreanere i tjeneste i Vietnam blev lønnede af USA, og lønningerne blev sendt tilbage til Sydkorea som migrantoverføringer. Som modydelse for det militære bidraget fik Sydkorea også flere milliarder dollar i overførsler, lån, subsidier, teknologi og markedsfordele fra USA under præsidenterne Lyndon B. Johnson og Richard Nixon.

For amerikanerne fremstod Park ikke som den mest pålidelige allierede, efter som hans agenda var formet af Sydkoreas behov til enhver tid, ikke ideologiske spørgsmål som menneskerettigheder eller frihandel. Hans behandling af politisk opposition blev følgelig et diplomatisk problem. Han var ukendt for amerikanerne, da han tog magten i 1961, og hans japanske militære baggrund og angivelige kommunistiske forbindelser var ikke videre tillidsvækkende. Park var på sin side drevet af en stærk patriotisme og havde en dybt indprentet skepsis mod udlændinge.

Attentat og død

Han blev forsøgt dræbt af nordkoreanske agenter den 21. januar 1968 og 15. august 1974. Ved den første anledning blev attentatet afværget, men det kostede 29 nordkoreanere, 26 sydkoreanere og 4 amerikanere livet. I 1974 holdt Park en tale i nationalteateret, og en formodet nordkoreansk agent, Mun Se Gwang, løsnede skud fra første række. Park blev ikke ramt, men hans kone, Yuk Young-soo, og en korpige blev ramt ved et uheld og døde samme dag. Park fortsatte sin tale, mens hans døende kone blev båret væk fra scenen. Han udtalte senere, at han ofte havde tænkt på, at ægtefællen kunne have været i live, dersom han ikke havde stillet op til genvalg i 1971.

Den 26. oktober 1979 blev Park skudt og dræbt af generalløjtnant Kim Jae Kyu, direktør for efterretningstjenesten. Kim hævdede, at Park var en hindring for demokrati, og at drabet var begået i patriotisk henseende. Efter, at Kim havde skudt præsidenten og chefen for hans livvagter, dræbte Kims agenter yderligere fire af præsidentens livvagter før, at gruppen blev standset. Episoden bliver vanligvis anset som enten en spontan handling af personlig karakter eller som en del af et planlagt kup fra efterretningstjenestens side. Kim blev dømt til døden for drabet og blev hængt den 24. maj 1980.

Park Chung-hee er gravlagt på Seoul nationale kirkegård ().

Noter

Litteratur

Eksterne henvisninger

 Park Chung-hee Memorial

Sydkoreas præsidenter
Diktatorer
Statsoverhoveder der kom til magten ved kup
Politikere fra Sydkorea

Park Chung-hee


Frank James Michael Grande Marchione (født 24. januar 1983 i New York), er en amerikansk skuespiller og danser. Han er halv-bror til skuespilleren og sangeren Ariana Grande.

Eksterne henvisninger

Skuespillere fra USA

Frankie Grande


Richard Meade,  comte de Clanwilliam ( - ) est un pair irlandais, nommé Lord Gilford de 1776 à 1800.

Biographie
Il est le fils aîné de John Meade (1er comte de Clanwilliam) et de sa femme, l'héritière Theodosia Magill. En octobre 1793, alors que Gilford est à l'étranger sur le continent, sa mère l'annonce comme candidat à une élection partielle à Down, cherchant apparemment un pacte électoral avec le marquis de Downshire, qui vient de quitter le siège. En fin de compte, sa candidature est retirée et le candidat de Downshire est élu sans opposition.

Pendant ce temps, Gilford pose les bases d'une rupture familiale. Il tombe amoureux et épouse Caroline, comtesse de Thoune (19 mai 1769 – 1800), fille de Maria Wilhelmine von Thun und Hohenstein, le 16 octobre 1793. Le mariage avec une noble catholique romaine sans le sou est inacceptable dans sa famille d'ascendance protestante, et le mariage l'éloigne de ses parents, qui, à l'époque, liquident les biens de son père pour payer les énormes dettes qu'ils ont accumulées. Son consentement est nécessaire pour rompre l'engagement, mais comme il a ses propres dettes et une fille nouveau-née, il est obligé d'accepter la vente de son patrimoine. Le couple revient d'Irlande à Vienne en 1795 ou 1796, où ils ont finalement trois enfants:

 Caroline Meade, comtesse Széchenyi (1794-1820), épouse Pál Széchenyi, fils aîné de Ferenc Széchényi
 Richard Meade (3e comte de Clanwilliam) (1795-1879)
 Selina Meade, comtesse Clam-Martinic (1797-1872) épouse Karl Johann Nepomuk, comte de Clam-Martinic (1792-1840)

En octobre 1800, le père de Gilford meurt et il devient comte de Clanwilliam, et il retourne brièvement en Irlande. Sa femme meurt peu de temps après. Il ne réalise pas grand-chose en matière d'héritage : il conserve le domaine de Gill Hall à Gilford, dans le Comté de Down, une partie de l'héritage de sa mère, mais une partie de sa copropriété est toujours grevée de pensions, et son domaine à Rathfriland va à son jeune frère Robert Meade. Il passe le reste de sa vie à Vienne, où il est un passionné de jardinage. En fumant un parterre de fleurs, il contracte une infection qui le tue le 3 septembre 1805. Après sa mort, ses deux filles sont élevées par leur tante Maria Christiane et son mari Karl Alois, le prince Lichnowsky, tandis que son fils est élevé en Angleterre.

Références

Liens externes

Comte de la pairie d'Irlande
Décès en septembre 1805
Naissance en mai 1766
Décès à 39 ans

Richard Meade (2e comte de Clanwilliam)


Cette page reprend les résultats des différentes compétitions de combiné nordique de l'année 2022.

Résultats

Jeux olympiques

Les épreuves de Combiné nordique aux Jeux olympiques de 2022 se déroulent du  au  au Ruyi des neiges et au centre de ski nordique et de biathlon de Guyangshu.

Coupe du monde

Grand Prix d'été

Championnats du monde juniors
Les épreuves de combiné nordique des  ont lieu du  au  à Zakopane, en Pologne.

Femmes

Hommes

Épreuve mixte par équipes

Coupe continentale

Coupe OPA

Calendrier

Janvier
 Le  :
 à Val di Fiemme (Italie) se déroule le tout premier relais mixte de l'histoire de la Coupe du monde. L'épreuve est remportée par l'équipe de Norvège, composée de Jens Lurås Oftebro, Mari Leinan Lund, Gyda Westvold Hansen et Jørgen Graabak. Elle devance l'équipe d'Autriche (Martin Fritz, Lisa Hirner, Annalena Slamik & Lukas Greiderer) ; l'équipe d'Allemagne (Jakob Lange, , Jenny Nowak & Terence Weber) se classe troisième.
 à Klingenthal (Allemagne), le sprint de la Coupe continentale n'a pas lieu en raison des conditions météorologiques. Il est reporté au .
 Le  :
 toujours à Val di Fiemme, se déroulent deux épreuves comptant pour la Coupe du monde.
 L'épreuve féminine, une mass-start, est remportée par la leader du classement général, la Norvégienne Gyda Westvold Hansen. La Japonaise Anju Nakamura, en tête du classement des fondeuses, se classe deuxième de l'épreuve, devant l'Autrichienne Lisa Hirner.
 Chez les hommes, l'Autrichien Johannes Lamparter remporte l'épreuve, qu'il a menée de bout en bout, résistant à la poursuite menée par l'Allemand Eric Frenzel, finalement troisième de l'épreuve après que son compatriote Vinzenz Geiger l'a doublé au sprint.
 à Klingenthal, le gundersen masculin de la Coupe continentale n'a pas lieu en raison des conditions météorologiques. Il est reporté au .
 à Harrachov (République tchèque) a lieu la première journée des épreuves hivernales de la Coupe de la jeunesse.
 Le  :
 toujours à Val di Fiemme, a lieu la dernière épreuve de cette étape de la Coupe du monde, une épreuve masculine. Elle est remportée par l'Allemand Vinzenz Geiger devant le vainqueur de la veille, l'Autrichien Johannes Lamparter. L'Allemand Johannes Rydzek, troisième, retrouve le podium.
 à Klingenthal, la dernière épreuve de Coupe continentale n'a pas lieu, toujours en raison des conditions météorologiques. Elle est reportée au .
 toujours à Harrachov, se tient la seconde journée des épreuves hivernales de la Coupe de la jeunesse, qui établissent, pour chaque catégorie d'âge, le classement final de cette compétition.
 Le  :
 à Klingenthal (Allemagne), l'Autrichien Johannes Lamparter s'impose en Coupe du monde devant l'Estonien Kristjan Ilves ; le Japonais Ryōta Yamamoto complète le podium.
 à Schonach im Schwarzwald (Allemagne), en Coupe OPA :
 l'Italien  s'impose dans la course masculine devant les Allemands  et Jan Andersen ;
 l'Italienne Annika Sieff remporte la victoire féminine devant l'Allemande Jenny Nowak et la Slovène .
 Le  :
 toujours à Klingenthal, l'Autrichien Johannes Lamparter récidive en s'imposant en Coupe du monde dont il prend la place de leader. Il remporte l'épreuve devant l'Estonien Kristjan Ilves, à nouveau deuxième, tandis que l'Autrichien Franz-Josef Rehrl confirme son retour de forme en s'adjugeant la troisième place.
 à Schonach im Schwarzwald (Allemagne), en Coupe OPA :
 le Tchèque Jiri Konvalinka, récemment vainqueur à Harrachov en Coupe de la jeunesse, s'impose dans la course masculine devant l'Autrichien Lev Samuel et l'Allemand Jan Andersen, déjà troisième la veille ;
 l'Italienne Annika Sieff remporte à nouveau la victoire féminine, cette fois-ci devant les Allemandes Magadalena Burger et Jenny Nowak.

Notes

2022
Ski en 2022

2022 en combiné nordique


Yunus Emre (1238 – 1328), Anadolu'da Türkçe şiirin öncüsü olan mutasavvıf ve halk şairidir. Yunus Emre, Anadolu Selçuklu Devleti'nin dağılmaya ve Anadolu'nun çeşitli bölgelerinde büyüklü küçüklü Türk beyliklerinin kurulmaya başlandığı 13. yüzyıl ortalarından 14. yüzyılın birinci çeyreğine kadar Orta Anadolu havzasında, Eskişehir'in Sivrihisar ilçesinde yer alan Sarıköy'de yetişmiş ve Ankara'nın Nallıhan ilçesindeki Tapduk Emre'nin dergâhında yaşamıştır.

Türk tasavvuf edebiyatı sahasında kendine has bir tarzın kurucusu olan Yunus Emre, Ahmed Yesevî ile başlayan tekke şiiri geleneğini özgün bir söyleyişle Anadolu'da yeniden ortaya koymuştur. Yalnızca halk ve tekke şiirini değil, divan şiirini de etkileyen Yunus Emre, tasavvufla beslenen dizelerinde insanın kendisiyle, nesnelerle ve Allah ile olan ilişkilerini işledi ve ölüm, doğum, yaşama bağlılık, ilahi adalet, insan sevgisi gibi konuları ele aldı. Çağının düşünüş biçimini ve kültürünü konuşulan dille, yalın, akıcı bir söyleyişle dile getirdi. Yunus Emre'nin şiirleri daha söylenip yazıldığı tarihten itibaren ezberlenip okunmaya başlayarak, 14. yüzyıldan itibaren abdallar ve dervişler vasıtasıyla Osmanlı fetihlerine paralel bir şekilde tüm Anadolu ve Rumeli coğrafyasına yayıldı. Onun şiirleri aynı zamanda asırlardan beri Anadolu'da ve Rumeli'de faaliyet gösteren tarikatların ortak düşüncesi ve sesi hâline gelerek, Alevî-Bektâşî edebiyatı ile Melamî-Hamzavî edebiyatını meydana getiren halk edebiyatının kaynağı oldu. Yunus Emre, 20. yüzyılda yeniden dikkat çekti ve yansıttığı insan sevgisi bakımından yeni bir gözle değerlendirildi. 1991 yılı, UNESCO tarafından "Yunus Emre'nin doğumunun 750. yılı" olarak anılmıştır.

Yaşamı ve hayatı
Yunus Emre, Bâbâîler isyanının patlak verdiği ve Anadolu Selçuklu Devleti'nin Kösedağ Savaşı'nda Moğollara mağlup olarak çöküş dönemine girdiği Anadolu tarihinin en karışık dönemlerinden birinde dünyaya gelmiştir. Adnan Erzi tarafından Beyazıt Devlet Kütüphanesi′nde bulunan ve Yunus Emre'nin vefat tarihini 1320 olarak veren ve vefat tarihinde 82 yaşında olduğunu gösteren 7912 numaralı yazmaya göre doğum tarihi 1238 olarak kabul edilmektedir. Yunus Emre'nin doğum yeri hakkındaki rivayetlere dayanan görüşler tutarsızdır. Ancak onun Batı Anadolu'da Sakarya nehri çevresinde bir yerde doğmuş olabileceği ihtimali yüksektir. Yûnus Emre şiirlerinde adının "Yunus" olduğunu söyler. Şiirlerinde isminin önüne "Âşık, Bîçâre, Koca, Tapduklu, Miskin, Derviş" gibi sıfatlar da getirmektedir. Âşık manasına gelen "Emre" lakabıysa on bir şiirinde geçer.

Yunus Emre'nin hayatı hakkında değişik rivayetler, söylentiler mevcuttur. En çok yazılan ve dile getirilen, Yunus'un Tapduk Emre'nin dergahına girip olgunluğa erişmesidir. Yunus Emre, Hacı Bektaş-ı Veli Dergâhında, bulunduysa da manevi yükselişini Hacı Bektaş-ı Velî′nin kendisini yolladığı Taptuk Emre Dergâhı'nda yaşamıştır ve dergâha çok hizmetler etmiştir. Yunus Emre, Bektaşî geleneğinde ümmî kabul edilmekteyken Halvetî geleneğine göre alim bir müftüdür. Eski kaynaklarda da Yûnus Emre'nin ümmîliğinden söz edilmektedir. Âşık Çelebi, Yûnus'un medresede başarılı olamayıp Tanrı mektebi'nde ders okuduğunu ifade eder. Ancak Medrese öğrenimi görüp görmediği, icâzet alıp almadığı hususu açık değilse de Yûnus iyi bir tahsil görmüştür. O devrin ilmî ve felsefî sistemlerine Yûnus'un divanında yer yer beliğ işaretler vardır. Bu nedenle Yûnus'un ümmîliği hakkındaki gelenek tarihî bir hakikatı yansıtmaz. Onun şiirlerinde kafiye zoruyla giren Farsça ve Arapça kelimelere, tasavvufi kelimelere ve bilginin getirdiği söz ve terkiblere pek sık rastlanır. Mevlana'nın tesiriyle Divan-ı Kebir'den ve İran'ın en büyük şairi Sadi'den tercüme yapacak kadar Farsça bilmekteydi. Yunus, Kur'an'ı anlayacak kadar Arapçaya da vâkıftı. Kur'an ve hadis kültürünü iyi bildiği anlaşılan Yunus, peygamberler tarihini de çok iyi bilmektedir. Yunus, Hind-İran, Yunan-Roma mitolojisinden Kur'an'daki peygamberlerin kıssalarından, hususiyetlerinden, Leyla ile Mecnun, Ferhad ile Şirin gibi klasik edebiyata geçmiş aşıklardan bahsetmesi onun tüm bunlara vâkıf olduğunu göstermektedir.

Yunus'un yaşadığı yıllar, Anadolu Türklüğü'nün Moğol akın ve yağmalarıyla, iç kavga ve çekişmelerle, siyasî otorite zayıflığıyla, dahası kıtlık ve kuraklıklarla perişan olduğu yıllardır. 13. yüzyılın ikinci yarısı, sadece siyasi çekişmelerin değil, çeşitli mezhep ve inançların, batınî ve mutezile görüşlerin de yoğun bir şekilde yayılmaya başladığı bir zamandır. Böyle bir ortamda, Hacı Bektaş-ı Velî, Ahî Evrân gibi ilim ve irfan önderleriyle birlikte Yûnus Emre, Allah sevgisini, aşk ve güzel ahlâkla ilgili düşüncelerini, İslam tasavvufunu işleyerek yüceltmiştir. Yûnus, bazı şiirlerinde, ilden ile yürüyüp dost sorduğunu, Urum'da, Şam'da kendisi gibi bir garip bulamadığını, âşık olup gurbet ilinde mecnûn gibi gezdiğini; Kayseri, Tebriz, Sivas, Maraş, Bağdat, Nahcivan, Şiraz şehirlerini ve bütün Yukarı illeri (Azerbaycan'ı) dolaştıktan sonra Rum'da, yani Anadolu'da bir müddet kışlayıp baharda sılaya döndüğünü söylemektedir. Yûnus'un seyahatlerinin sebepleri, bunların ne şekilde gerçekleştiği tam olarak bilinmese de tarikatlar döneminde seyahat sûfîlerin hayatında nefis terbiyesinin önemli bir unsuruydu.

Fikrî ve edebî kişiliği

Bir halk rivayetine göre Yunus 3000 şiir söylemiş, daha sonra Molla Kasım adlı bir zâhid bunları şeriata aykırı bularak 1000 tanesini yakmış, 1000 tanesini suya atmış, kalan 1000 şiiri okurken, "Derviş Yûnus bu sözü eğri büğrü söyleme/Seni sîgaya çeken bir Molla Kasım gelir" beytine rastlayınca pişman olup tövbe etmiş ve Yûnus'un velîliğine inanmıştır. Bu inanışa göre yakılan şiirler gökte melekler, suya atılanlar balıklar, kalan şiirler de insanlar tarafından okunmaktadır. Yûnus Emre'nin 417 şiirinden 138'i aruz, diğerleri hece vezniyle yazılmıştır. Yunus Emre şiirlerinin ilk kez ne zaman yazıya geçirildiği ve bir divan haline getirildiği bilinmemektedir. Yunus Emre divanına ait eldeki yazmaların en erkeni olan Bursa nüshası 15. yüzyılın ikinci yarısına, Fatih nüshası tahminen 15. yüzyıla, Nuruosmaniye nüshası ise 1540 yılına aittir. Yûnus'un şiirleri semâi ve gazel tarzında kaleme alınmıştır. İlâhi, nefes veya nutuk başlıkları altında kaydedilen şiirleri farklı birer edebî tür değildir. İlâhi, nefes ve nutuk, mutasavvıf şairlerin hak ve hakikatten söyledikleri kelâmlardır. Varlıkların her zerresinde Tanrı'yı arayışını coşkun bir şekilde dile getirmiştir. Yunus bu duygu ve bilgiyle olgunlaşıp derinleşen, bazen coşkun bazense rind ve her haliyle cana yakın görünümde bir derviştir. Yunus, düşünüş ve inanışlarını büyük bir sadelik ve kolaylıkla şiirleştirmeye muvaffak olmuştur. İslami taassubun, üzerinde durmaktan çekindiği birçok mesele ile "cennet, cehennem, sırat" ve benzeri gibi kavramlar, onun en zeki ve en hür düşüncelerine mevzu olmuştur. Derviş geçinenleri ve devlet adamlarını en acımasız şekilde yermiştir. Şiirlerini, önceleri sehl-i mümteni denilen her dilin söyleyemeyeceği bir açıklık ve kolaylıkla terennüm edilmiştir. Yunus Emre'nin Divanı dışında bir de "Risâletü'n Nushiyye" adlı mesnevi türünde kaleme alınmış bir eseri daha vardır.

Ölümü ve sonrası

Yûnus Emre,707 H. 1307-1308 Milâdî yılında yazdığı "Risalet-ün Nushiyye" adlı mesnevîsinin sonunda verdiği;

Beytinden anlaşıldığı kadarıyla H. 707 (M. 1307-8) tarihlerinde hayattadır. Yûnus Emre şiirlerinde kendisini "şairler kocası", "bir âşık koca" diye niteleyerek uzun bir ömür sürdüğünü îmâ eder. Yûnus Emre'nin vefat tarihi ve kabriyle ilgili bilgiler de uzun yıllar tartışma konusu olmuştur. Beyazıt Devlet Kütüphanesi'ndeki belgeye göre vefat tarihi 1320 kabul edilmektedir. Sultan II. Murad devrinde Osmanlılara esir düşen György adlı bir Macar tarafından yazılan "Tractatus" adlı eserde Yunus'a ait iki ilâhi kaydedilmiştir. Bu akıncı ocaklarında ve zâviyelerde besteli Yunus ilâhilerinin okunduğunu göstermektedir. Yunus Emre üzerine yayın ve incelemeler ulusal uyanışın da başlangıç dönemi olan 19. yüzyılın sonları ile 20. yüzyılın başlarına rastlamaktadır. Divan-ı Aşık Yunus Emre adı altında Yunus şiirlerinin topluca, basılı olarak sunuluşu 1885, 1902, 1909 yıllarındadır. Osmanlı İmparatorluğunun son döneminde Yunus Emre üzerine ilk yayınlar II. Meşrutiyet dönemindedir. 1918'de Fuad Köprülü'nün ünlü eseri Türk Edebiyatında İlk Mutasavvıflar, 1911 yılında Fuad Köprülü Türk Yurdu dergisinde, 1913 yılında Rıza Tevfik Büyük Duygu dergisinde Yunus Emre ile ilgili kaleme aldıkları yazıların  bir sonucu olacaktı. Tanınmış Rus şarkiyatçısı Vladimir Gordlevskiy tarafından yazılan makalelerde, 1920'li yıllarda Türkiye'de çok sayıda insanın, Yunus Emre'nin sadece adını değil, aynı zamanda onun şiirlerini de bildiğini, özellikle, tarikatlara bağlı olan dervişlerin, Yunus Emre şiirlerini ezberden okuduğunu belirtmiştir. Cumhuriyet devrinde Burhan Toprak ve Abdülbaki Gölpınarlı'nın derleyip yayınladığı Yunus Emre divanları yayınlandı.

Onun şiirleri, hem içeriği hem biçimi hem de dili itibarıyla musiki ile bütünleşecek özellikteydi. Yunus Emre'nin şiirleri güfte olarak hemen besteleriyle buluştu. Bir ermiş olarak kabul edilip sevilen Yunus Emre'nin ilahilerinin yer aldığı risaleler, kutsal kabul edildi. Yunus kitapları da tıpkı kutsal kitap gibi deri, kumaş gibi mahfazalar içinde korundu. Söz olarak ses olarak nesilden nesile aktarıldı. Kandiller, bayramlar, Cuma geceleri, ramazanlar, teravihler, ölümler, doğumlarda bu ilahiler söylendi. Yahya Kemal'in bir yazısında da belirttiği gibi çocuklar okula başlarken yapılan âmin alaylarında ilk onun ilahilerini duydular. Tarikat ayinlerinde onun ilahileri okundu. Hiçbir tarikat onu kabullenmekte ve benimsemekte bir sıkıntı çekmedi. Halvetî, Nakflî, Kadirî, Rufaî tarikatlarının yanı sıra Alevî erkanlarında, Bektaşî meydanlarında yine o vardı. Onun ilahileriyle Türk musîkisi önemli eserler kazandı. Yunus Emre şiirlerinin bestelenmesi sadece dinî musiki ile sınırlı kalmadı. Bu şiirlerin Türk Halk Müziği, Türk Sanat Müziği, pop ve rock tarzında bile besteleri yapıldı. Hatta Yunus Emre ilk Türk oratoryosunun da konusu oldu. Ahmet Adnan Saygun tarafından 1942'de, "Yunus Emre Oratoryosu" bestelendi ve geniş bir ilgiye mazhar oldu. Ayla Algan 1969 yılında Yunus'un şiirlerinden oluşan "Bana Seni gerek seni" plağını çıkardı. Zekai Dede'den Sadettin Kaynak'a; Muzaffer Ozak'tan Ahmet Hatipoğlu'na Abdullah Dede'den Fehmi Tokay'a, Cüneyd Kosal'dan Selahattin İçli'ye Hacı Faik Bey'den Bekir Sıdkı Sezgin'e, Rifat Bey'den Etem Üngör'e kadar onlarca bestekâr onun şiirlerini besteledi.

Türbesi

En eski kaynaklar Yûnus Emre'nin mezarının Sivrihisar yakınlarındaki Sarıköy'de olduğu belirtmektir. Sarıköy'deki mezar Ankara-Eskişehir demir yolu hattının yapılması esnasında 6 Mayıs 1946 tarihinde açılmış, mezardaki kalıntlar geçici mezara nakledilmiştir. Kafatası üzerinde yapılan incelemeler sonucu iskeletin 6 asırdan önceye ve 80 yaşında ölmüş bir adama ait bulunduğunu söylenmiştir. Mezar geniş bir bahçe içine alınmış, medhal kapısına Yunus Emre'nin bir mısrasındaki sevelim sevilelim sözü merkat ın altındaki çeşmeye ise Hakdan inen şerbeti içtik elhamdülillah mısrası işlenmiş 1970'te yeni yapılan bir anıtmezara taşınırken kemiklerinin konduğu tabutta 20 binden fazla bir halk kitlesi tarafından kucaklanarak yeni merkatine götürülmüştür. Fuad Köprülü, Abdülbaki Gölpınarlı ve Faruk K. Timurtaş da Yûnus'un mezarının burada yer aldığını kabul ederler. Ancak Yunus Emre'nin mezarı olduğu iddia edilen pek çok mezar ve türbe vardır. Gezgin Evliya Çelebi'nin seyahatnamesinde Karaman ile ilgili olarak "Kirişçi Baba Camii avlusunda Yunus Emre Hazretlerinin merkati bulunmaktadır" yazmaktadır. Yunus Emre'nin şiirlerinde bahsi geçen 23 yerleşim birimi isminden 20 tanesinin şu anda Karaman ili sınırları içerisinde bulunan köy, kasaba, ören yeri isimleri ile birebir aynı olması Yunus Emre'nin bugün Karaman olarak adlandırılan ilin sınırları içerisindeki bölgede yaşadığı ve belki de orada öldüğü şeklinde yorumlara neden olmuştur. Ayrıca, mutasavvıf Niyazi Mısri de Yunus Emre'nin mezarının (veya makamının) Limni Adası'nda bulunduğunu ifade etmiştir.

Eskişehir'deki Sarıköy ve Karaman dışında, Bursa; Aksaray ili Ortaköy ilçesi; Ünye; Manisa'nın Kula ilçesi Emre mahallesi; Erzurum, Tuzcu (Dutçu) mahallesi; Isparta'nın Gönen ilçesi; Afyonkarahisar ilinin Sandıklı ilçesi; Sivas'ta ve ayrıca Tokat'ın Niksar ilçesinde ve Azerbaycan'da Şeki şehrinde de Yunus Emre'ye ait makamlar bulunmaktadır.

Eserleri

Divan
Yunus Emre'nin şiirleri bu Divanda toplanmıştır. Şiirler aruz ölçüsüyle ve hece ölçüsüyle yazılmıştır. Fatih nüshası, Nuruosmaniye nüshası, Yahya Efendi nüshası, Karaman nüshası, Balıkesir nüshası, Niyazi Mısrî nüshası, Bursa nüshaları (kopya) bulunmaktadır.

Risalet-ün Nushiyye

1307'de yazıldığı sanılmaktadır. Eser, mesnevi tarzında yazılmıştır ve 573 beyitten oluşmaktadır. Eser; dinî, tasavvufî, ahlakî bir kitaptır. Öğütler kitabı anlamına gelmektedir.

Ayrıca bakınız
 Yunus Emre Oratoryosu
 Yunus Emre Enstitüsü
 Yunus Emre Vakfı
 Yunus Emre Kültür Merkezi
 Yunus Emre Türbesi
 MEB 100 Türk Edebiyatçısı

Konusu olduğu eserler
 "Od (Bir Yunus romanı)", İskender Pala
 "Yunus Emre", Cahit Öztelli
 "Aşka Ağlayan Derviş", Mahmut Ulu, biyografik roman
 "Yunus Emre Divan ve Risaletü'n-Nushiyye", Mustafa Tatcı
 Sarıköylü Yunus Emre , Eskişehir Valiliği, Bahattin Atak
 "Yunus Emre Divanı", Faruk K. Timurtaş
 Bizim Yunus , Mustafa Özçelik
 Yunus Emre Divanı , Burhan Toprak
 "Yunus Emre Seçme Şiirler", Fide Yayınları
 "Yunus Emre Külliyatı", 2008
 "Yunus Emre", TRT Belgesel
 Yunus Emre, şiirlerinden oluşan müzik albümü
 Yunus Emre: Aşkın Sesi, belgesel
 "Antologıa Shel Shırım Sufıım Me et Yunus Emre", Denis Ojalvo, Avram Mizrahi ve Selim Amado
 "Yunus Emre (1240-1321) Gökdeniz Dural
 "Aşk'ın Kandili", Galip Argun
 Yunus Emre - "Aşkın Yolculuğu" Dizisi TRT 1

Kaynakça

Dış bağlantılar

 Hayatı - Yunus Emre Enstitüsü
 Yunus Emre Hayatı
 Yunus Emre'de Tasavvuf ve Eğitim I
 Yunus Emre
 Yunus Emre'nin Eskişehir'in Mihalıççık ilçesindeki mezarı
 Yunus Emre'nin Hayatı

1238 doğumlular
1321 yılında ölenler
Türkçe eser veren şairler
Türk halk şairleri
Tasavvuf edebiyatı şairleri
Anadolu Selçuklu Devleti'nde kişiler
İslam filozofları
Evliyalar
Anadolu tarihi
Türk mutasavvıflar

Yunus Emre


A woman in every town er en kortfilm instrueret af Laurits Munch-Petersen efter eget manuskript.

Handling
En ung nysgerrig mand sætter sig for at finde en kvinde i hver eneste hovedstad i Europa.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1993

Kortfilm fra Danmark

A woman in every town


Flora Croatica Database funkcionalno je samostalna baza podataka koju je uspostavio i vodi Prirodoslovno-matematički fakultet u Zagrebu u sklopu vlastite informatičke infrastrukture, a koja je putem uspostavljenih mrežnih servisa sadržajno i u stvarnom vremenu povezana s Informacijskim sustavom zaštite prirode.

Sadržaj
Flora Croatica Database sadrži podatke o 8 podrazreda, 18 nadredova, 56 redova, 189 porodica, 1100 rodova, 4663 vrsta i 1192 podvrsta (ukupan broj vrsta i podvrsta iznosi 5163) biljaka prisutnih na teritoriju Republike Hrvatske. Sadržaj je dostupan na hrvatskome i engleskome jeziku.
Baza sadrži i Crvenu knjigu ugroženih vrsta te oko 170 000 fotografija biljaka.

Povezane stranice
 Popis vrsta i rodova biljaka iz baze o kojima postoje Wikipedijski članci

Izvori

Vanjske poveznice
 Službena web-stranica
 Kako koristiti Flora Croatica Database

Baze podataka

Flora Croatica Database


Tuensang es un distrito de la India en el estado de Nagaland. Código ISO: IN.NL.TU.

Comprende una superficie de 4228 km².

El centro administrativo es la ciudad de Tuensang.

Demografía
Según censo 2011 contaba con una población total de 196801 habitantes, de los cuales 94824 eran mujeres y 101977 varones.

Referencias

Enlaces externos
 Sitio web oficial.

Tuensang

Distrito de Tuensang


مؤسسة عمر الزواوي وتعرف أيضا باسم أومزيست نسبة لاسمها المختصر بالإنجليزية، مجموعة متعددة النشاطات تعد من أكبر الشركات العمانية. ترجع بدايات الشركة إلى سنة 1973 تاريخ إنشاء رجل الأعمال عمر الزواوي لعدد من المنشآت الطبية. تطور نشاط الشركة في السنوات التالية بدخولها قطاع المطاحن ثم الاسمنت ثم العديد من القطاعات الأخرى. تحتوي المجموعة حاليا على أكثر من 70 شركة. من أبرز القطاعات التي تنشط فيها تجارة المعدات الصناعية، تجارة السيارات، التجهيزات المنزلية، الصناعات الغذائية، السياحة، المقاولات... للمجموعة عدة شراكات مع شركات عالمية أهمها سيمنس، مرسيدس، موتورولا، ألكترولوكس، 3م، تايكو الدولية, دار الدواء. للمجموعة أيضا عدد من المساهمات الهامة في الشركات المدرجة في البورصة العمانية من أبرزها 40% في بنك عمان الدولي، 19.75% في الوطنية للمنظفات و15% في الشركة العمانية للتنمية الزراعية. يرأس المجموعة مؤسسها الدكتور عمر الزواوي الذي يشغل منصب مستشار السلطان قابوس للاتصالات الخارجية.

وصلات خارجية
 مؤسسة عمر الزواوي

شركات متعددة النشاطات
شركات عمانية

مؤسسة عمر الزواوي