La Fuerza de las Naciones Unidas para el Mantenimiento de la Paz en Chipre (también conocida como UNFICYP por sus siglas en inglés) es una misión multinacional de mantenimiento de la paz desplegada en Chipre desde 1964.

La UNFICYP fue creada con la aprobación de la resolución 186 del Consejo de Seguridad de las Naciones Unidas del 4 de marzo de 1964. En dicha resolución se recomendó el establecimiento de una fuerza de las Naciones Unidas para evitar que se reanudaran los enfrentamientos entre turcochipriotas y grecochipriotas que habían tenido inicio en la Navidad de 1963.

La UNFICYP comenzó sus operaciones en el terreno el 27 de diciembre de 1963. El mandato de la misión fue reformulado por el Consejo de Seguridad en 1974 tras la reanudación de las hostilidades entre ambas partes, la intervención de Turquía invadiendo el norte de la isla (Operación Atila) y el establecimiento de la República Turca del Norte de Chipre. Desde entonces la UNFICYP tiene asignada además la vigilancia de la línea de alto el fuego entre ambas partes, la cual divide a la isla a lo largo de 180 kilómetros, incluyendo a la capital. El mandato de la UNFICYP fue prorrogado en sucesivas ocasiones por periodos de seis meses.

Efectivos

A 30 de noviembre de 2014, Naciones Unidas tenía desplegados en la isla a 860 militares y 66 policías.

Los contingentes eran:

1. Personal Militar:

2. Policía de Naciones Unidas:

Organización

La fuerza de paz se estructura en un componente militar, otro policial y una fracción de asuntos civiles.

Zona de Amortiguación

Conocida como Buffer Zone (BZ) o también como Línea Verde, es el sector comprendido ambas líneas del cese al fuego de cada fuerza: turco y grecochipriota,  establecida para mantener separadas a las tropas y evitar confrontaciones. Se constituyó, de hecho, después de las operaciones militares de 1974. Se extiende desde Famagusta hasta proximidades de Kato Pyrgos.

Su largo aproximado es de 180 km y su ancho varía entre unos 3,3 m (dentro de la ciudad amurallada de Nicosia) y 7,4 km.

El acceso se encuentra controlado por UNFICYP. Dentro de la BZ hay algunas localidades como son Pyla, Mamari y Deneia a las cuales se puede llegar libremente. Las personas que tienen título de propiedad pueden entrar hasta la Farming Line. Las fuerzas militares tienen prohibido el acceso.

El statu quo de las tropas próximas a las respectivas LCF es monitoreado por Naciones Unidas con patrullas, fuerzas de la reserva y vuelos en helicópteros.

Existen cruces intercomunales a través de la zona de amortiguación:
 Pergamos.
 Strovilia.
 Ayios Demotios / Metehan.
 Ledra Palace.
 Ledra Street.
 Astromeritis / Zodhia.
 limnitis / kato Pyrgos.

Área Protegida de Naciones Unidas

La llamada United Nations Protected Area (UNPA) es un sector bajo jurisdicción de UNFICYP desde el año 1974. Comprende el Aeropuerto de Nicosia y un sector con derechos especiales británicos conocidos como "retained site" (conocido como RAF Nicosia) que incluía también sectores aledaños.

El alto el fuego del 22 de julio a las 18 horas llega antes que sus tropas turcas pudieran alcanzar el aeropuerto, uno de los pocos existentes entonces y el único de carácter internacional. Al día siguiente, a las nueve y media de la mañana, se inicia una operación ofensiva contra las instalaciones defendidas por la Guardia Nacional de Chipre, el ELDYK y comandos griegos arribados la noche anterior. El fracaso del ataque permite que UNFICYP pueda lograr un alto el fuego al mediodía y poder interponer su personal entre los contendientes.

A las 14 horas, en otro cese al fuego, Naciones Unidas determina que se haría cargo de las instalaciones del aeropuerto. Previamente se había acordado con el bando grecochipriota que este se retiraría y le entregaría la responsabilidad a UNFICYP. Sus autoridades comunicaron cual sería el Área Protegida por Naciones Unidas (UNPA) informándoles el límite materializado en gran parte por un alambrado y detallando cuales eran las instalaciones que quedarían adentro (además del aeropuerto, incluía RAF Nicosía, Campo UNFICYP, área de cuarteles de la RAF).A las 1630, las fuerzas griegas se repliegan del lugar.

A partir del cese al fuego del 16 de agosto, la UNPA fue incluida como parte de la BZ. A los efectos de mantener el statu quo, el aeropuerto continúa siendo United Nations Protected Area desde 1974.

Las instalaciones del aeropuerto se han deteriorado por el tiempo. Se mantiene en uso el campo Blue Beret y los británicos usan parte del sitio retenido para alojamiento de sus familias. La pista fue reparada en 1975 pero nunca se volvió a emplear desde 1974. Un avión Trident Sunjet perteneciente a Cyprus Airways se encuentra abandonado en el lugar luego que se le extrajeran los motores para poder replegar otro que también había quedado retenido luego de la guerra.

Las principales instalaciones de la UNPA son:

Para mayores datos del establecimiento de la UNPA ver Aeropuerto de Nicosia.

Autoridades

1. Consejero Especial del Secretario General de Naciones Unidas para Chipre: Espen Barth Eide (Noruega).

2. Representante Especial del Secretario General (SRSG) y Jefe de Misión (CoM) United Nations Peacekeeping Force in Cyprus (UNFICYP): Elizabeth Spehar.

3. Comandante de la Fuerza (Force Commander) Mayor General Kristin Lund.

Comandantes de la Fuerza.

Muertos de UNFICYP

Al 31 de julio de 2015 la fuerza de paz debió lamentar 183 fallecidos por los siguientes motivos:United Nations. Fatalities. Fatalities by mission, year and incident type. New York. 31 de julio de 2015. Disponible en . Consultado en agosto de 2015

 Accidentes: 99.
 Enfermedad: 45.
 Actos maliciosos: 15
 Otros motivos: 24

La composición de los muertos es:

 Militares: 172.
 Policías: 3
 Civiles: 8
El listado de los muertos de UNFICYP durante la invasión turca de 1974 puede ser consultado en la publicación de septiembre de 1974 de la revista Blue Beret .

Aspectos financieros

El presupuesto anual (2 de julio de 2014 / 30 de junio de 2015) de la Fuerza es de US$ 54 millones. De ellos, US$ 19,95 millones son aportados por Chipre y US$ 6,5 millones por Grecia.

Véase también
 UNFICYP luego de la invasión turca de 1974
 Anexo: Misiones de mantenimiento de la paz de Naciones Unidas
  Fuerza de Tarea Argentina
  Cascos azules
 Consecuencias de la Invasión Turca a Chipre en 1974
 Incidente de Goshi (14 de agosto de 1974)

Notas y referencias

Enlaces externos

 Página oficial (en inglés)

Bibliografía

 Página oficial de UNFICYP .Consultada en julio del 2015.
 Naciones Unidas. UNFICYP. Fuerza de las Naciones Unidas para el Mantenimiento de la Paz en Chipre. Disponible en . Consultado en julio de 2015.
 UNFICYP. Revista Oficial de la Misión. Artículo Force 860 – Concentration with Mobility. Edición enero de 2005. . Accedido en julio de 2015.
 Henn, Francis. A Business of Some Heat. Pen & Sword Military. Uk 2004

Misiones de la Organización de las Naciones Unidas
Relaciones internacionales de Chipre
Chipre del Norte
Fuerza de las Naciones Unidas para el Mantenimiento de la Paz en Chipre


Isabelle Kaiser (* 1. Oktober 1866 in Beckenried/Kanton Nidwalden; † 17. Februar 1925 in Beckenried) war eine Schweizer Schriftstellerin.

Leben
Isabelle Kaiser war die Tochter von Fernando Kaiser und seiner Frau Wilhelmine geborene Durrer. Sie stammte aus einer politisch aktiven und gut situierten Familie: Ihr Grossvater, der Augenarzt Ferdinand Kaiser, war als Ständerat und Grossrat der liberalen Partei sozialpolitisch engagiert. Auch der Vater war als Journalist, Kirchenrat und Genfer Grossrat politisch aktiv und hatte sich auf christkatholischer Seite am Kulturkampf in der Schweiz beteiligt.

Von 1868 bis 1879 lebte Isabelle Kaiser mit ihrer Familie in Genf, anschliessend in Zug auf dem Landsitz des Grossvaters. In den 1880er Jahren starben in rascher Folge zuerst ihr Bruder Iwan an der Tuberkulose, dann ihr Vater an einer Pockenepidemie, anschliessend der Großvater und schliesslich ihre Schwester Fatimé nach einem Sturz aus dem Fenster. Isabelle Kaiser selbst litt ab den 1880er-Jahren an dem ansteckenden Lungenleiden, welches mehrere Kuraufenthalte im Gebirge und an der Riviera notwendig machte.

Mit der Mutter zog sie Ende der 1890er Jahre erst nach Zürich, dann nach Beckenried am Vierwaldstättersee, wo sie sich 1902 ihr eigenes Haus, die Ermitage, bauen liess. 1906 verstarb schliesslich auch die Mutter, Isabelle Kaiser blieb aus der Familie nur noch die Schwester Alexandra, die verheiratet mit dem Künstler Alexander Schindler in Deutschland lebte. Isabelle Kaiser selbst starb 1925 nach Jahren schweren Leidens in ihrer Ermitage. Sie hatte nie geheiratet und hinterliess keine Kinder. Um ihren Nachlass kümmerte sich ihre Nichte Beatrice Mernsinger-Schindler. Das Wohnhaus Isabelle Kaisers, die Ermitage, wurde zu grossen Teilen belassen, wie es die Schriftstellerin bewohnte, und kann in Beckenried besucht und besichtigt werden.

Arbeit

Isabelle Kaiser begann in früher Jugend mit dem Verfassen literarischer Texte in französischer Sprache, die ab 1888 in Buchform erschienen. Für die Novelle Gloria victis erhielt sie 1884 den ersten Preis eines französischen Literaturwettbewerbs, für den Roman Coeur de Femme 1891 den Romanpreis des Genfer Instituts. Bereits 1886 wird sie zum Titularmitglied der Akademie von Marseille ernannt. 1887 selbiges an der Akademie von Montreal und sie erhält das Ritterkreuz des Ordens St. Jean-Baptiste von Spanien. Im selben Jahr gewinnt sie am Grand Concours der Académie Mont-Réal und den ersten Preis der Académie Litteréraire de la France für ihr Gedicht L'ombre. In der Jury sitzen unter anderen Sully Prudhomme und Emile Zola. 1911 folgt der Schweizerische Schillerpreis.

Nachdem sie sich gute Kenntnisse sowohl in der deutschen Sprache als auch im Schweizerdeutschen angeeignet hatte, veröffentlichte sie ab 1901 auch Werke in deutscher Sprache.

Die Schriftstellerin veröffentlichte nach heutigem Wissensstand zwischen 1888 und 1916 sieben Romane, 68 Novellen, 5 Gedichtbände in französischer und in deutscher Sprache und dazu ungezählte Artikel. Zu ihren Verlagen gehörten der renommierte Cotta Verlag in Stuttgart, Orell Füssli in Zürich, Perrin in Paris, Payout in Lausanne und einige weitere. Viele ihrer Romane und Novellensammlungen erschienen in hohen Auflagen. Isabelle Kaiser beeindruckte ihre Leserschaft aber besonders mit ihren Auftritten. Bei ihren Lesereisen, die sie, abgesehen von der Schweiz, besonders nach Deutschland, Frankreich und Italien führten, füllte sie Hallen mit bis zu 600 Plätzen.

Sie zählte neben Carl Spitteler, Ernst Zahn und Johanna Spyri zu den international renommiertesten Schweizer Autorinnen und Autoren ihrer Zeit.

Anlässlich ihres 50. Geburtstages schrieb der Nobelpreisträger und enge Freund Isabelle Kaisers, Carl Spitteler, 1916 in der Schweizer Illustrierten einen Artikel über sie, in welchem ihre Relevanz für ihre Zeit und ihre Wirkung deutlich werden. Ihr Werk war beeinflusst von den naturalistischen und neuromantischen Strömungen der Epoche sowie von katholischer Religiosität.

Werke in französischer Sprache

 Ici-bas (Poésies, Genève 1888)
 Sous les étoiles (Poésies, Genève 1890)
 Coeur de femme (Roman, Neuchâtel 1891)
 Fatimé. Chants de deuil. (Poésies, Neuchâtel 1893)
 Sorcière! (Roman, Lausanne 1896)
 Des ailes! (Poésies, Lausanne 1897)
 Héro, Lausanne 1898
 Notre Père qui êtes aux cieux ... (Roman, Lausanne 1900)
 Vive le Roi! Roman des guerres de la vendéee (Lausanne 1903)
 L'éclair dans la voile (Lausanne 1907)
 Marcienne de Flüe. L′ascension d′une ame. Journal de la vie d′une femme. (Roman, Lausanne 1909. Erweiterte Auflagen 1913, 1928)
 Le jardin clos (Poésies, Lausanne 1912)
 La vierge du lac. Roman des montagnes d′Unterwalden (Lausanne 1913/14)
 Le vent des cimes (Novellen, Paris 1916)

Werke in deutscher Sprache

 Wenn die Sonne untergeht (Novellen, Stuttgart 1901): Sein letzter Wille, Der Herr Marquis, Auf dem Leuchtturm, Das Märchen vom verlorenen Schlaf, Finelis Himmelfahrt, Kapitän Rupprecht, Die Schlangenkönigin, Christianens Wallfahrt, Wie ich Herzogin wurde, Ein Brief, Die Zwillinge. Himmelsmärchen. Der Stier, Letzter Erfolg, Der Erlöser, Aus dem Kindheitsparadies, Sweetheart, Vale carissima
 Seine Majestät (Novellen, Stuttgart 1905): Der Lanzigbub, Ein blühender Apfelbaum, Abishag, Der Herr Pfarrer, Cadet, Trümer, Nachtzug, Die Spinne, Krieg, Lore Migis Frau. Der schnellste Reiter. Der Stern. Holi ho! dia hu!
 Sechs Noveletten aus Nidwalden (Zürich 1906)
 Vater unser... Roman aus der Gegenwart (Köln 1906)
 Die Friedenssucherin. Roman aus dem Leben einer Frau (Köln 1908)
 Mein Herz (Gedichte, Stuttgart 1908)
 Der Roman der Marquise. Roman aus den Vendéekriegen (Kevelaer 1909)
 Der wandernde See. Roman aus den Unterwaldner Bergen (Köln 1910)
 Einführung; Vorwort in: Alfred Ryffel: Der Vierwaldstättersee. 24 Bilder (Zürich 1912)
 Mein Leben (1913)
 Von ewiger Liebe (Novellen und Skizzen, Köln 1914)
 Unsere deutschen Kriegsgäste am Vierwaldstättersee (Meiringen 1916)
 Rahels Liebe (Novelle, Köln 1920)
 Bilda, die Hexe. Roman aus der Zeit der Hexenprozesse in der Schweiz (Regensburg 1921, autorisierte Übersetzung aus dem Französischen von Fritscheller)
 Die Nächte der Königin (Novellen, Zürich 1923)
 Letzte Garbe (Zug 1929)

Literatur

 Felix Stanislaus Marbach: Isabelle Kaiser. Der Dichterin Leben und Werk. H. Berti & Co., Rapperswil 1940 [= Diss. Uni Freiburg i. Üe. 1938].
 Kaiser, Isabella, in: Gudrun Wedel: Autobiographien von Frauen. Ein Lexikon. Köln : Böhlau, 2010, S. 393f.

Weblinks

Nachlass Isabelle Kaiser in der Datenbank Helveticarchives bzw. als Online-Inventar (EAD) des Schweizerischen Literaturarchivs

Einzelnachweise

Literatur (Schweiz)
Autor
Schweizer
Literatur (20. Jahrhundert)
Literatur (19. Jahrhundert)
Literatur (Französisch)
Literatur (Deutsch)
Roman, Epik
Geboren 1866
Gestorben 1925
Frau

Isabelle Kaiser


Sebastián Gerardo Píriz Ribas (Montevideo, Uruguay, 4 de marzo de 1990) es un futbolista uruguayo. Juega como mediocentro defensivo, y actualmente se encuentra en River Plate de la Primera División de Uruguay.

Estadísticas

Clubes

Actualizado al último partido disputado, el 8 de marzo de 2020: River Plate 1-1 Defensor Sporting.

Palmarés

Torneos nacionales

Enlaces externos
 Ficha en BDFA
 Ficha en Soccerway
 Ficha en Tenfield Digital
 Ficha en Todomercadoweb.es

Nacidos en Montevideo
Futbolistas de Uruguay
Futbolistas del Danubio Fútbol Club
Futbolistas del Club Atlético Peñarol
Futbolistas del Club Atlético River Plate (Uruguay)
Futbolistas del Club Atlético Peñarol en los años 2010

Sebastián Píriz


Urania har flere betydninger:

 Urania – astronomiens muse i græsk mytologi
 Urania Observatoriet – et astronomisk observatorium i Ålborg
 Idrætsforeningen Urania (Urania København) – en tidligere idrætsforening i København
 Urania (tidsskrift) – et italiensk science fiction-magasin

Se også
 Uran
 Uranienborg
 Uranus

Urania (flertydig)


උගත් පාඩම් සහ ප්‍රතිසන්ධානය පිළිබඳ වූ ජනාධිපති පරීක්‍ෂණ කොමිෂන් සභාව (LLRC, , ) යනු වර්ෂ 2002ක්වූ පෙබරවාරි 21 දින ක්‍රියාත්මක කෙරුණු සටන් විරාම ගිවිසුම අසාර්ථකවීමට  තුඩුදුන් කරුණු හා අවස්ථානුගත තත්ත්වයන් සහ ඉනික්බිතිව 2009ක්වූ මැයි මස 19 දින තෙක් අනුපිළිවෙලින්වූ සිද්ධීන්, කිසියම් තැනැත්තෙක්, කණ්ඩායමක් හෝ යම් ආයතනයක් සෘජුව හෝ අනියමින් මේ සම්බන්ධයෙන් වගකීම් දරනුයේද යන වග, මෙබඳු  සිද්ධීන් යළි ඇති නොවනු බවට සහතික කරගනු පිණිස එකී සිද්ධීන්ගෙන් උගත යුතු පාඩම් සහ සැලකිල්ල යොමු විය යුතු තදාශ්‍රිත කරුණු, මෙකී සිද්ධීන්ගෙන් පීඩාවට පත් කිසියම් තැනැත්තෙකුට හෝ ඔවුන්ගෙන් යැපෙන්නන්ට හෝ උරුමක්කාරයන්ට ප්‍රතිසංස්ථාපනයක් කරනු ලැබිය හැකි ක්‍රමවේදය, මෙබඳු සිද්ධීන් ඉදිරි කාලයේදී යළි ඇතිවීම වළක්වාලනු පිණිසත් සියලු ප්‍රජාවන් අතර තවදුරටත් ජාතික සමගිය හා ප්‍රතිසන්ධානය ප්‍රවර්ධනය කරලනු පිණිසත් ගනු ලැබිය යුතු ආයතනික, පරිපාලනමය සහ ව්‍යවස්ථාමය ක්‍රියාමාර්ග සහ ජනාධිපතිවරයා නිකුත් කල අධිකාරී පත්‍රයේ නියමයන් යටතේ පරික්ෂණයට භාජනය කරනු ලැබූ කරුණු වලින් කිසියම් කරුණකට අදාළ එබඳු යම් වෙනත් නිර්දේශයන් කිරීම යන දේ සඳහා      ශ්‍රී ලංකාවේ අතිගරු ජනාධිපති මහින්ද රාජපක්ෂ මහතා විසින්  2010  මැයි මසදී පත් කරන ලද පරික්ෂණ කොමිෂන් සභාවකි.

කොමිෂන් සභාවේ සංයුතිය
කොමිෂන් සභාව පහත දැක්වෙන සාමාජීකයන්ගෙන් සමන්විත විය.
 චිත්ත රන්ජන් ද සිල්වා, ජනාධිපති නීතිඥ, සභාපති
 ආචාර්ය අම්රිත් රොහාන් පෙරේරා, ජනාධිපති නීතිඥ
 මහාචාර්ය කරුණාරත්න හඟවත්ත
 චන්දිරපාල් චන්මුගම්
 හේවා මාතර ගමගේ සිරිපාල පලිහක්කාර
 මනෝහරි රාමනාදන් මහත්මිය
 මැක්ස්වෙල් පරාක්‍රම පරණගම
 මොහොමඩතව්ෆික් මොහොමඩ් බෆික් (2010 සැප්තැම්බර් 07 දින සිට)
 මහාචාර්ය මොහොමඩ් තාහීර් මොහොමඩ් ජිෆ්රි (2010 අගෝස්තු 31 දින දක්වා)

 එස්. එම්.  සමරකෝන් - ලේකම් (2010 සැප්තැම්බර් 07 දින දක්වා)
එස්. බී. අටුගොඩ - ලේකම් (2010 සැප්තැම්බර් 14 දින සිට)

කොමිෂන් සභාවේ සභාපතිවරයා ලෙස කටයුතු කල චිත්ත රන්ජන් ද සිල්වා මහතා විශ්‍රාමලත් නීතිපතිවරයෙකු ද විය. එමෙන්ම ඔහු හිටපු සොලිසිටර්-ජනරාල් වරයෙක්ද විය.

කොමිෂන් සභාවේ කාර්ය මණ්ඩලය

කොමිෂන් සභාවේ රැස්වීම්
කොමිෂන් සභාවේ පළමු රැස්වීම පැවැත්වුනේ 2010 ජූනි 11 දිනදීය. එහි මහලේකම් කාර්යාලයය පිහිටුවන ලද්දේ කොළඹ 7, හෝර්ටන් පෙදෙසෙහි, අංක 24 ස්ථානයෙහි වූ ලක්‍ෂ්මන් කදිර්ගාමර් ජාත්‍යන්තර සම්බන්ධතා ක්‍රමෝපාය අධ්‍යයන මධ්‍යස්ථානයෙහිය.

කොමිෂන් සභාවේ විධි නියෝගය
ශ්‍රී ලංකාවේ ජනාධිපතිවරයා විසින් කොමිෂන් සභාව පිහිටුවීමේදී නිකුත් කල අධිකාරි පත්‍රය ප්‍රකාර කොමිෂන් සභාවේ විධි නියෝගය, "2002 පෙබරවාරි 21 දින සිට 2009 මැයි 19 දින දක්වා කාල පරිච්ඡේදය තුලදී සිදුවිය හැකිව තිබූ මතු දැක්වෙන කරුණු පිළිබඳ පරික්ෂා කොට වාර්තා කිරීමයි:
 වර්ෂ 2002ක්වූ පෙබරවාරි 21 දින ක්‍රියාත්මක කෙරුණු සටන් විරාම ගිවිසුම අසාර්ථකවීමට  තුඩුදුන් කරුණු හා අවස්ථානුගත තත්ත්වයන් සහ ඉනික්බිතිව 2009ක්වූ මැයි මස 19 දින තෙක් අනුපිළිවෙලින්වූ සිද්ධීන්
 කිසියම් තැනැත්තෙක්, කණ්ඩායමක් හෝ යම් ආයතනයක් සෘජුව හෝ අනියමින් මේ සම්බන්ධයෙන් වගකීම් දරනුයේද යන වග
 මෙබඳු  සිද්ධීන් යළි ඇති නොවනු බවට සහතික කරගනු පිණිස එකී සිද්ධීන්ගෙන් අප උගත යුතු පාඩම් සහ අපගේ සැලකිල්ල යොමු විය යුතු තදාශ්‍රිත කරුණු
 මෙකී සිද්ධීන්ගෙන් පීඩාවට පත් කිසියම් තැනැත්තෙකුට හෝ ඔවුන්ගෙන් යැපෙන්නන්ට හෝ උරුමක්කාරයන්ට ප්‍රතිසංස්ථාපනයක් කරනු ලැබිය හැකි ක්‍රමවේදය
 මෙබඳු සිද්ධීන් ඉදිරි කාලයේදී යළි ඇතිවීම වළක්වාලනු පිණිසත් සියලු ප්‍රජාවන් අතර තවදුරටත් ජාතික සමගිය හා ප්‍රතිසන්ධානය ප්‍රවර්ධනය කරලනු පිණිසත් ගනු ලැබිය යුතු ආයතනික, පරිපාලනමය සහ ව්‍යවස්ථාමය ක්‍රියාමාර්ග සහ මේ අධිකාරි පත්‍රෙයහි නියමයයන් යටතේ පරික්ෂණයට භාජනය කරනු ලැබූ කරුණු වලින් කිසියම් කරුණකට අදාළ එබඳු යම් වෙනත් නිර්දේශයන් කිරීම"
යනුවෙන් දැක්වෙයි.

කොමිෂන් සභාව අනුගමනය කල ක්‍රමවේදය

කොමිෂන් සභාව වෙතට කරුණු ඉදිරිපත් කරන ලෙස, මුද්‍රිත හා ඉලෙක්ට්‍රොනික මාධ්‍ය ඔස්සේ විසුරුවුනු දැන්වීම් ඔස්සේ,  මහජනයාට ආරාධනා කරන ලදි. එම ප්‍රදේශ වල කොමිෂන් සභාව සැසි පැවැත්වීමට සෑහෙන කාල සීමාවකට පෙරාතුව බලපෑම් වලට ලක්වූ ප්‍රදේශ තුල මහජන දැන්වීම් ප්‍රදර්ශනය කෙරිණි. මෙවන් ලෙසින් කෙරුණු දැන්වීම් වලට  ප්‍රතිචාර වශයෙන් මහජනයා වෙතින් අති විශාල සංඛ්‍යාවක් කරුණු ඉදිරිපත්කිරීම් කොමිෂන් සභාව වෙත ලැබිණි.

විධි නියෝගයට අදාල කරුණු පිළිබඳව කොමිෂන් සභාව ඉදිරියේ කරුණු ඉදිරිපත් කිරීමට අවස්ථාවක් තමන්ට ඉඩ ලබා දෙන මෙන් ඒ බොහෝ දෙනා ඉල්ලා සිටියහ. බොහෝ දෙනා කොමිෂන් සභාව ඉදිරියේ පෙනී සිට කරුණු ඉදිරිපත් කලහ.

කරුණු ඉදිරිපත් කෙරුණේ ලිඛිත ඉදිරිපත් කිරීම් විසින්ද එය ඉදිරියේ පෙනී සිටිමින් වාචිකවද යන්න නොසලකමින් කොමිෂන් සභාව මෙම ක්‍රමවේදයන් දෙකටම එකම සැලකිලි දැක්වීය.


Robert "Bobby" Cowell (født 5. december 1922, død 11. januar 1996) var en engelsk fodboldspiller (forsvarer).

Cowell tilbragte hele sin aktive karriere, fra 1943 til 1955, hos Newcastle United. Her var han med til at vinde FA Cuppen i både 1951, 1952 og 1955, og spillede fuld tid i alle tre finaler.

Titler
FA Cup
 1951, 1952 og 1955 med Newcastle United

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra England
Fodboldspillere fra Newcastle United F.C.

Bobby Cowell


Newport Casino er et sportskompleks og rekreativt område i Newport, Rhode Island, USA. Det blev opført i 1880 og blev i 1987 udnævnt til nationalt historisk mindesmærke i anerkendelse af dens bemærkelsesværdige arkitektur og for sin betydning for tennishistorien i USA. Stedet huser nu blandt andet International Tennis Hall of Fame, og det var her, de første udgaver af US Open blev spillet i 1880'erne.

Historie
Newport Casino blev opført på foranledning af rigmanden James Gordon Bennett Jr. Han besluttede i slutningen af 1870'erne at oprette en klub og fandt en passende grund til den. Han hyrede arkitekten Charles McKim til at tegne bygningen, og opførelsen blev påbegyndt i januar 1880. Den åbnede for offentligheden i august samme år. På trods af navnet var der aldrig kasino på stedet. Ordet "casino" skal her forstås i betydningen "lille villa til fornøjelse". Stedets gyldne periode var i slutningen af det 19. og begyndelsen af det 20. århundrede, hvor der primært om sommeren blev afholdt en lang række fritidsaktiviteter på stedet for den velhavende og magtfulde elite. Blandt de mest kendte er tennisturneringen US National Championships (forgængeren for US Open) 1881-1914. Dertil kom bueskydning, billard, bowling, hestekonkurrencer, teater, dans osv.

Efter at US National Championships i tennis var flyttet til New York, blev der afholdt en invitationsturnering i tennis i Newport. Denne fandt sted i perioden 1915-1967.

Efter de gode år begyndte eliten at søge andre steder hen, og oveni kom den økonomiske nedtur i 1930'erne. Casinoet havde i virkeligheden allerede fra begyndelsen kæmpet med en dårlig økonomi, og denne situation blev mere udpræget, så i 1950'erne var Casinoet i en ganske dårlig stand; således var tennisklubbens hovedbygning brændt ned i 1945. På dette tidspunkt overtog Candy og James Henry Van Alen stedet og fik etableret Tennis Hall of Fame i 1954. Samtidig var der fortsat den årlige tennisturnering, og disse to forhold var med til at sikre stedets bevarelse.

Bygningskomplekset er i de seneste år kommet til ære og værdighed igen. I 1980 blev tennisklubbens hovedbygning genopført, og i 1987 blev komplekset udnævnt til nationalt historisk mindesmærke. De fleste bygninger fremtræder i velholdt stand, og den ellers hensygnende teaterbygning er renoveret i den seneste tid.

Arkitektur
Newport Casino er som et af de første opført i den victorianske shingle style, der er karakteriseret ved en rustik stil med tag lavet ved hjælp af "spåner", der ikke nødvendigvis var af træ. Andre karakteristiska ved stilen er, at bygningerne får et præg af en enhed, så overgangene udviskes, fx mellem ude og inde samt mure og tage.

Komplekset omfatter følgende:
 Casinoet (butikker, restaurant, kontorer og International Tennis Hall of Fame)
 Horseshoe Piazza og Gård
 Bill Talbert-stadionet
 Tennisklubbens hovedbygning
 Teater
 Indendørs tennisbaner
 Udendørs græstennisbaner

Eksterne henvisninger
 Newport Casino, 186-202 Bellevue Avenue, Newport, Newport County, RI, Historic American Buildings Survey, hentet
 Officiel hjemmeside for International Tennis Hall of Fame

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Rhode Island
US Open (tennis)

Newport Casino


An Fimbristylis alata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni E.G.Camus. An Fimbristylis alata in nahilalakip ha genus nga Fimbristylis, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Fimbristylis

Fimbristylis alata


El español medio, español áurico o español de los siglos de oro es la variante de español usada entre finales del siglo  y finales del  marcada por una serie de cambios fonológicos y gramaticales que transformaron el español medieval en el español moderno.

Entre los principales cambios pueden mencionarse el reajuste de las sibilantes, la pérdida de las sibilantes sonoras, la fijación de la posición de los pronombres clíticos o la equiparación de las formas compuestas de los verbos inergativos e inacusativos.

Los hablantes de español que llegaron a América hablaban variantes de español medio y, por tanto, todas las formas del español actual son descendientes del español medio. El judeoespañol conserva algunos arcaísmos del castellano medieval que desaparecieron del resto de las variantes, como la presencia de sibilantes sonoras o el mantenimiento de los fonemas /ʃ/ y /ʒ/.

Descripción lingüística

Fuentes sobre el español medio
Además de la evidencia filogenética proporcionada tanto por las variantes de español moderno, como por otras lenguas romances próximas, existen diversas gramáticas escritas durante el siglo XVI que proporcionan datos interesantes sobre la fonología y la morfología del español medio. Así la Gramática castellana (1558) del licenciado Villalón, publicada en Amberes, o la Gramática de la lengua vulgar de España (1559) de autor anónimo, publicada en Lovaina, aportan datos interesantes sobre la pronunciación de la época. En particular, de ellos se deduce que el ensordecimiento de las fricativas y africadas sonoras estaba avanzado, mientras que en Antonio de Nebrija (1492) se señalan diferencias de sonoridad.

Fonología
A partir de finales del  y mediados del  el inventario fonológico habría quedado reducido por la pérdida de sonoridad en las fricativas y el reajuste de las sibilantes al siguiente inventario:

Algunas observaciones importantes son que:
 El sonido [] todavía es recogido por los gramáticos del , y tal vez fuera marginal en el , aunque todavía en el  persiste en muchas variantes andaluzas y de Extremadura (en otros dialectos existe el alófono o sonido [h] como resultado de las aspiración de // y //, pero normalmente no se considera un fonema independiente). Ver cambio fonético «f → h» del español. Sin embargo tanto para Nebrija como Villalón el sonido [h] es una variante de /f/, ya que algunos hablantes pronunciaban [haˈɾina] y otros [faˈɾina] para lo que actualmente es harina [aˈɾina].
 En América, Canarias y casi toda Andalucía el fonema // se fusionó con // (por lo que el fonema se representa simplemente como //). En el centro y norte de la península // > // mientras que la apico-alveolar // se conservó sin cambios (comúnmente se escribe simplemente //).
 Algunos autores usan la transcripción // para // y/o usan // para //.
 El fonema aproximante palatal // responde a evoluciones idiosincráticas e irregulares de otros fonemas, entre las fuentes de las que procede están:
Latín generu > Cast. Ant. gerno > Cast. mod. yerno
Latín genesta > Cast. Ant. ginesta > Cast. mod. (h)iniesta
Latín gypsu > Cast. Ant. yesso > Cast. mod. yeso
Latín iacet > Cast. Ant. yaze > Cast. mod. yace (frente a ianuariu > enero)
Latín ferru > Cast. Ant. fierro > Cast. mod. hierro /ʝero/
 Numerosas variedades perdieron la distinción entre el fonema // y el fonema //, lo que se conoce como yeísmo. Existen aún variantes no yeístas tanto en la península ibérica como en América del Sur. Entre las variantes con sonido // era común en una época el cambio // > //; traer+lo > traello, menear+lo > meneallo.

 El fonema // ha evolucionado en español moderno a //, y es posible que en el  existieran alófonos [ʒ]~[ʃ]~[ç], por lo que en algunas posiciones la evolución habría sido // > // > //. El sonido velar [x] se extendió desde Sevilla y su región.

Gramática
En el español medio ocurrió cierto reajuste de los pronombres personales que diferencian al español medio y moderno del español medieval:
 Para eliminar la ambigüedad de la forma vos que en el registro culto servía tanto para la segunda persona singular (formal) como para la segunda persona plural, se crearon dos formas alternativas:
 Por un lado se creó la forma vuestra merced > vuesarced > usted como forma de respeto en la segunda del singular.
 Por otro lado, la forma vosotros (< vos otros) ya generalizada en el  en la península (pero no en Portugal) como forma usual de segunda persona plural, al contrario que en Andalucía occidental, Canarias y, ante la ambigüedad de la conjugación del "vos" y el "vosotros", en América esta forma no prosperó y por ello la forma ustedes fue ganando importancia en detrimento del uso de "vosotros", siendo utilizada tanto para situaciones formales como informales. Mientras que en la península ibérica (excepto Portugal) el "vos" había desaparecido, probablemente en América perdurara lo suficiente como para erosionar el uso de "vosotros".
 Debido a la pérdida del fonema // las formas medievales gelo, gela, gelos, gelas, son reintereptadas como se lo, se la, se los, se las, como en: digelo > esp. med. díselo > esp. mod. se lo di.
 En cuanto al orden de los pronombres clíticos, en español medio todavía existen muchos pronombres postverbales con formas finitas, aunque empiezan a alternar con formas preverbales como en español moderno: enfermóse y murióse > se enfermó y se murió.

Referencias

Bibliografía
 Alvar, Manuel (director), Manual de dialectología hispánica. El Español de España, Ariel Lingüística, Barcelona, 1996 & 2007.
 Cano, Rafael (coord.): Historia de la lengua española, Ariel Lingüística, Barcelona, 2005.
 Hualde, José Ignacio (2005): The sounds of Spanish, Cambridge University Press, 2005.
 Penny, Ralph (1993): Gramática histórica del español, Ariel, Barcelona, ISBN 84-344-8265-7.

Gramáticas de español medio
Antonio de Nebrija (1492): Grammatica Antonii Nebrissensis.
Juan de Valdés (1533): Diálogo de la lengua.
Cristóbal de Villalón (1555): Gramática Castellana, Amberes, reeditada por CSIC, Madrid, 1971.
Anónimo (1559): Gramática de la lengua vulgar de España, Lovaina, reditada por CSIC, Madrid, 1966.

Historia del idioma español
Siglo de Oro
Lenguas de la Edad Moderna

Español medio


Super Bowl XXXVI je bio završna utakmica 82. po redu sezone nacionalne lige američkog nogometa. U njoj su se sastali pobjednici AFC konferencije New England Patriotsi i pobjednici NFC konferencije St. Louis Ramsi. Pobijedili su Patriotsi rezultatom 20:17, kojima je to bio prvi osvojeni naslov.

Utakmica je odigrana na stadionu Louisiana Superdome u New Orleansu u Louisiani, kojem je to bilo deveto domaćinstvo Super Bowla, šesto na ovom stadionu (zadnje Super Bowl XXXI 1997. godine.

Tijek utakmice

Statistika utakmice

Statistika po momčadima

Statistika po igračima

Napomena: * - broj kompletiranih dodavanja/ukupno dodavanja, ** - ukupno jardi dodavanja, *** - broj touchdownova (polaganja), **** - broj izgubljenih lopti

Izvori

2001

Super Bowl XXXVI


An Lepanthes myiophora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer. An Lepanthes myiophora in nahilalakip ha genus nga Lepanthes, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepanthes

Lepanthes myiophora


Fanny Puyesky (* 23. Juli 1939 in Montevideo, Uruguay; † 15. Oktober 2010) war eine uruguayische Schriftstellerin, Journalistin und Feministin.

Leben
Puyesky, die von Beruf Rechtsanwältin und dort auf Frauenrechte (Derechos económicos de la mujer) spezialisiert war, wurde als die "erste Feministin Uruguays" bezeichnet. Ab 1982 war sie zudem als Mitarbeiterin und Kolumnistin für El Correo de los Viernes, Brecha, Aquí und Zeta tätig. Bei Zeta gehörte sie zudem dem Verlagsrat (Consejo Editorial) an. Von 1989 bis 1996 wirkte sie auch bei La República de las Mujeres mit. Des Weiteren war sie beim Radiosender CX 8 Radio Sarandí aktiv. Von 1983 bis 1985 und erneut von 1985 bis 1987 gehörte sie dem Direktorium der Rechtsanwaltskammer (Colegio de Abogados) an.

Puyesky publizierte zahlreich, darunter das in mehrfacher Auflage und 1996 auch auf Portugiesische erschienene Manual para divorciadas. Sie starb 71-jährig an einem zerebralen Aneurysma und wurde auf dem jüdischen Friedhof von La Paz bestattet.

Veröffentlichungen
 1980: Manual para divorciadas (weitere Auflagen 1986 und 1994)
 1984: Contracuentos
 1985: Poemas de amor y bronca
 1992: La mujer y su dinero
 1999: El acoso sexual

Auszeichnungen
 1997: Preis des Uruguayischen Bildungs- und Kulturministeriums für die Co-Produktion ihres Werkes Berenice's windows

Literatur
 Nuevo Diccionario de la Cultura Uruguaya von Miguel Ángel Campodónico, Librería Linardi y Risso, 2003, S. 276.

Weblinks
 Falleció ayer Fanny Puyesky (spanisch) in La República vom 16. Oktober 2010

Autor
Journalist (Uruguay)
Uruguayer
Geboren 1939
Gestorben 2010
Frau
Person (Feminismus)

Fanny Puyesky


Liga Campionilor la Baschet 2016-2017 va fi prima ediție a Ligii Campionilor la Baschet, o competiție de baschet masculin inter-cluburi organizată de FIBA Europe. Competiția va începe pe 27 septembrie 2016 cu tururile preliminare și se va încheia pe 30 aprilie 2017.

Format
Formatul competiției a suferit mai multe modificări de la prezentarea oficială din 21 martie 2016, de la Paris. Inițial, turneul ar fi avut 56 de echipe din 30 de ligi naționale. Treizeci și două de echipe ar fi jucat în sezonul regulat, din care douăzeci și patru calificate direct pe baza criteriului sportiv și opt echipe s-ar fi calificat în urma unor etape preliminare la care ar fi participat 32 de echipe. Cele 24 de echipe care ar fi pierdut în etapele preliminare ar fi urmat să fie incluse în FIBA Europe Cup 2016-2017. Cele 32 de echipe urmau să fie împărțite în 4 grupe de câte 8 echipe și să joace în sistem fiecare cu fiecare, tur-retur. Primele patru echipe din fiecare grupă urmau să se califice în runda eliminatorie, în timp ce echipele de pe locurile 5 și 6, ar fi continuat să joace în FIBA Europe Cup.

La 29 iunie 2016, conducerea competiției a confirmat participarea a 48 de echipe din 31 de țări. Etapele preliminare urmau să cuprindă 24 de echipe, 16 din ele urmând a intra din prima etapă, celelalte fiind calificare direct în etapa a doua.  Înaintea ceremoniei oficiale a tragerii la sorți de la 21 iulie 2016, de la München, numărul echipelor a fost crescut la 49, iar etapele preliminare au fost modificate pentru a include 25 de echipe. Prima etapă preliminară urma să includ 18 echipe împărțite în două urne pe baza criteriului geografic. Cele nouă câștigătoare urmau să se alăture celor șapte echipe direct calificate în etapa a doua.

La 19 august 2016, comitetul organizator a anunțat că AEK Atena, Partizan Belgrad și Stelemet Zielona Góra au fost acceptate în competiție după ce s-au retras din EuroCup ca urmare a amenințărilor cu suspendarea din partea FIBA.. Extinderea la 52 de echipa a dus la modificare formatului, cu adăugarea unei a cincea grupe (Grupa E) la sezonul regulat. În plus, cinci echipe au fost promovate din etapele preliminare în sezonul regulat, astfel că opt echipe au fost promovate în faza a doua a etapelor preliminare. Play-off-ul va inclus și o etapă în plus înainte de optimile de finală întrucât se vor califica primele patru echipe din fiecare grupă plus cele mai bune patru echipe de pe locul al cincilea). Cele cinci câștigătoare de grupe și cele mai bune trei echipe de pe locul al doilea se vor califica direct în optimile de finală, celelalte 16 echipe urmând a juca în prima etapă.

Alocarea echipelor

Un total de 48 de echipe din 31 de ligi naționale sunt așteptate să participe la Liga Campionilor la Baschet 2016-2017. Deși iniția s-a propus să participe doar două echipe din fiecare țară și o echipă în rundele preliminare, în final turneul și-a modificat componența:
3 ligi naționale vor avea patru echipe calificate
1 ligă națională va avea trei echipe calificate
7 ligi naționale vor avea două echipe calificate
20 de ligi naționale vor avea o echipă calificată

Distribuirea
Tabelul de mai jos prezintă lista cu accesul implicit.

Echipe
Numerele din paranteze arată modul cum s-a calificat fiecare echipă pentru locul său în tururile preliminare:
Locul 1, locul 2, locul 3, locul 4, locul 5, etc.: poziția în cadrul ligii după eventualele play-off-uri
C: Câștigătoare de cupă națională

Notes

Datele de disputare ale meciurilor
Programul concursului este propus după cum urmează:

Tururile preliminare
În rundele de calificare, echipele sunt împărțite în echipe capi de serie și echipe care nu sunt capi de serie pe baza clasamentului cluburilor, și apoi trase la sorți în meciuri tur-retur. Echipele din aceeași ligă nu pot juca una împotriva celeilalte.

Primul tur preliminar
Optsprezece echipe au fost incluse în primul tur preliminar și împărțite în două urne - Regiunea A (zece echipe) și Regiunea B (opt echipe) - și trase la sorți între ele în cadrul aceleiași urne. O dată cu extinderea competiției din august, s-a realizat și modificarea formatului, astfel că, doar patru din cele nouă meciuri urmează să se desfășoare în primul tur.

Meciurile tur vor fi jucate la data de 27 septembrie, iar returul la 29 septembrie 2016.

|}

Al doilea tur preliminar
Șaisprezece echipe erau programate să joace al doilea tur preliminar, inclusiv cele nouă câștigătoare din primul tur și alte șapte echipe. Ca și în primul tur preliminar, echipele care intrau în competiție în turul al doilea erau fost împărțite în două grupe pe baza criteriului geografic.O dată cu extinderea competiției din august, s-a realizat și modificarea formatului, astfel că, doar trei meciuri din cele inițiale au fost păstrate, la care s-au adăugat alte patru mutate din primul tur. Cel de-al optulea meci se va juca între Bakken Bears, promovată în al doilea tur preliminar și o echipă venită din primul tur, după ce Banco di Sardegna Sassari a fost promovată în sezonul regulat.

Meciurile tur ale partidelor în care au fost implicate echipe încă din primul tur preliminar s-au jucat la data de 4 octombrie, iar returul la 6 octombrie 2016. Celelalte meciuri s-au jucat pe data de 27 septembrie (turul) și 29 septembrie (returul)

|}

Note

Sezonul regulat

Cele 40 de echipe sunt trase la sorți în cinci grupe de opt, cu restricția ca echipele din aceeași ligă nu pot fi trase una împotriva celeilalte. În fiecare grupă, echipele joacă una împotriva celeilalte acasă și în deplasare în format fiecare cu fiecare. Câștigătoarele grupelor, echipele de locurile 2-4 și cele mai bune 4 de pe locul al cincilea avansează în Primul Tur, în timp ce echipele de pe locurile 6 și 7, vor juca în optimile de finală ale FIBA Eurocup. Etapele se vor juca în zilele de 18-19 octombrie, 25-26 octombrie, 1-2 noiembrie, 8-9 noiembrie, 15-16 noiembrie, 22-23 noiembrie, 29-30 noiembrie, 6-7 decembrie, 13-14 decembrie, 20-21 decembrie 2016, 3-4 ianuarie, 10-11 ianuarie, 17-18 ianuarie și 24-25 ianuarie 2017.

Tragerea la sorți
Tragerea la sorți pentru grupele sezonului regulat a fost efectuată la 21 iulie 2016. Cele 24 de echipe direct calificate au fost împărțite în șase urne cu câte patru echipe fiecare.

Echipele din aceeași țară au fost trase la sorți în grupe diferite.

Grupa A

Grupa B

Grupa C

Grupa D

Grupa E

Clasamentul echipelor de pe locul al doilea

Clasamentul echipelor de pe locul al cincilea

Clasamentul echipelor de pe locul al șaptelea

Play-off

În play-off, echipele joacă una împotriva celeilalte în sistem tur-retur. Astfel, scorul dintr-un joc poate fi egal.
 Echipa care a terminat pe locul superior în sezonul regulat va juca returul pe teren propriu.
 În cazul în care ambele echipe sunt pe același loc în sezonul regulat, echipa cu cele mai multe victorii din sezonul regulat va juca al doilea joc pe teren propriu.
 În caz de egalitate atât în ceea ce privește locul, cât și victoriile, echipa cu diferența mai mare de punct din sezonul regulat va juca al doilea pe teren propriu.

Optimi de finală
Meciurile tur vor fi jucate la data de 2 martie, iar returul la 9 martie 2017.

|}

Sferturi de finală
Meciurile tur vor fi jucate la data de 23 martie, iar returul la 30 martie 2017.

|}

Final Four

Final Four este ultima fază a sezonului și are loc la un sfârșit de săptămână. Jocurile din semifinale se joacă vineri seara. Duminica începe cu meciul pentru locul al treilea, urmat de finala.

Semifinale

Finala pentru locul 3

Finala

Referințe

Legături externe
Site-ul oficial

Baschet
2016 în sport
2017 în sport

Liga Campionilor la Baschet 2016-2017


An Holcus mollis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carl von Linné. An Holcus mollis in nahilalakip ha genus nga Holcus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Holcus

Holcus mollis


Heinz Imdahl (* 9. August 1924 in Düsseldorf; † 21. März 2012 in München) war ein deutscher Opernsänger in der Stimmlage Bariton.

Leben
Imdahl wurde in Düsseldorf geboren. Seine Eltern führten in Düsseldorf eine renommierte Metzgerei. Nach dem Schulabschluss absolvierte Imdahl zunächst eine Lehre als Metzger. Imdahl studierte dann privat, über sieben Jahre, Gesang bei dem bekannten Gesangslehrer Kammersänger Berthold Pütz in Krefeld. Nach dem Zweiten Weltkrieg folgten weitere Studien an der Musikhochschule Köln. Sein Debüt als Opernsänger gab er 1948, unter der Direktion von Gustaf Gründgens, am Opernhaus Düsseldorf als Sergeant Moralès in Carmen. Zu Beginn seiner Karriere sang er das lyrische Bariton-Fach. Er hatte Festengagements am Opernhaus Düsseldorf (1948–1951; erneut dann von 1955 bis 1962), an der Staatsoper München (Spielzeit 1951/1952), am Stadttheater Bremen (1952–1955 als "Erster Charakterbariton"; Antrittsrolle Rigoletto), an der Staatsoper Berlin (Spielzeit 1955/1956) und erneut an der Bayerischen Staatsoper München (1959–1988). Dort wurde er zum Bayerischen Kammersänger ernannt.

Einen festen Gastvertrag hatte er am Opernhaus Nürnberg (1958–1970). Dort sang er unter anderem Jochanaan in Salome, Hans Sachs in Die Meistersinger von Nürnberg (1963; Dirigent: Hans Gierster) und Jago in Otello.

Imdahl sang mehrfach am Opernhaus Zürich (1955 als Amonasro in Aida; Spielzeit 1957/1958 als Graf Luna in Der Troubadour, Pizarro in Fidelio und Scarpia in Tosca). Zwischen 1961 und 1970 trat er regelmäßig an der Wiener Staatsoper auf; sein Debüt gab er dort als Olivier in Capriccio im Jänner 1961. Er sang an der Wiener Staatsoper unter anderem Pizarro in Fidelio, den Sprecher in Die Zauberflöte und den Musiklehrer in Ariadne auf Naxos; insbesondere interpretierte er dort die großen heldischen Rollen im Wagner-Fach: die Titelrolle in Der Fliegende Holländer (1966), Friedrich von Telramund in Lohengrin (1966–1970), Kurwenal in Tristan und Isolde (1964–1967), Hans Sachs (1964/1965), Wotan in Die Walküre (1969) und Amfortas in Parsifal (1968). Außerdem sang er gastweise am Opernhaus Frankfurt (1967) und an der Hamburgischen Staatsoper (1970, als Holländer).

In Italien trat er am Teatro Comunale in Florenz (1953, als Wolfram in Tannhäuser), an der Oper Rom (1958, als Sprecher; 1970, als Pizarro), am Teatro Regio in Turin (1967, als Telramund; 1971, als Kurwenal; 1972, als Wanderer in Siegfried), am Teatro Comunale di Bologna (1966 und 1968 als Wotan/Wanderer), am Teatro San Carlo in Neapel (1970, als Jochanaan; 1972, als Wotan; 1974 als Wanderer) und am Teatro Verdi in Triest (1975, als Faninal in Der Rosenkavalier) auf.

Imdahl gastierte im europäischen Ausland unter anderem am Théâtre Royal de la Monnaie in Brüssel (1964), an der Opéra de Lausanne (1965, als Kurwenal), an der Opéra National de Lyon (1966, als Kurwenal), an der Covent Garden Opera (1972, als Musiklehrer; Gastspiel der Bayerischen Staatsoper) und am Opernhaus Oslo (1978).

Internationale Gastspiele in Übersee gab er am Opernhaus von Rio de Janeiro (1954), am Opernhaus von Philadelphia (1970, als Hans Sachs) und an der Oper von Santiago de Chile (1978, als Holländer).

Privates
1961 übernahm Imdahl gemeinsam mit seiner Frau Johanna († 1999) den Restaurant- und Hotelbetrieb Chiemgauhof in Übersee am Chiemsee. Seit 1999 wird der Chiemgauhof von einem der beiden Söhne Imdahls geführt. Imdahl starb am 21. März 2012 im Alter von 87 Jahren in München. Er wurde am 27. März 2012 in Übersee am Chiemsee beigesetzt.

Repertoire
Imdahl sang auf der Opernbühne ein sehr umfassendes Repertoire. Es beinhaltete neben Partien des deutschen Rollenfachs (Sprecher, Pizarro, Kaspar in Der Freischütz, Jochannan, Orest in Elektra, Musiklehrer) auch Rollen des italienischen Fachs (Titelrolle in Rigoletto, Amonasro, Jago in Otello, Titelrolle in Falstaff, Scarpia, Alfio in Cavalleria rusticana), des französischen Fachs (Nelusco in Die Afrikanerin) und des russischen Fachs (Titelrolle in Eugen Onegin). Er übernahm schwerpunktmäßig die Rollen für Heldenbariton und  Charakterbariton in den Opern von Giuseppe Verdi, Giacomo Puccini und bevorzugt von Richard Wagner. Imdahl galt deshalb im Inland und Ausland insbesondere als ausgezeichneter Wagner-Sänger.

Tondokumente
Die Stimme von Heinz Imdahl ist nur in ganz wenigen Tondokumenten festgehalten. Es liegen zwei Opern-Gesamtaufnahmen vor: eine Rundfunkaufnahme der Oper Das Liebesverbot, entstanden 1963 beim ORF; Imdahl singt darin die Rolle des Statthalters Friedrich. Außerdem eine Studioaufnahme der Oper Lohengrin vom August 1968, unter der musikalischen Leitung von Hans Swarowsky, mit Imdahl als Telramund.

Außerdem existieren einige wenige Livemitschnitte und Privatmitschnitte aus Imdahls Düsseldorfer Zeit: Rigoletto (mit Anneliese Rothenberger, Hans Hopf und Walter Kreppel), Macbeth (1957, mit Astrid Varnay als Lady Macbeth) und Falstaff (Dirigent: Alberto Erede).

Außerdem wurde ein Live-Mitschnitt der Oper Palestrina aus der Bayerischen Staatsoper aus dem Jahre 1963 auf CD veröffentlicht. Imdahl singt darin, unter der musikalischen Leitung von Joseph Keilberth, die Rolle des Legaten Giovanni Morone.

Theater
 1955: Ludwig van Beethoven: Fidelio (Minister) – Regie: Erich-Alexander Winds (Deutsche Staatsoper Berlin)

Ehrungen
 1980: Verdienstkreuz am Bande der Bundesrepublik Deutschland

Literatur
 Herbert A. Frenzel, Hans Joachim Moser (Hrsg.): Kürschners biographisches Theater-Handbuch. Schauspiel, Oper, Film, Rundfunk. Deutschland, Österreich, Schweiz. De Gruyter, Berlin 1956, , S. 316.
 Karl-Josef Kutsch, Leo Riemens: Großes Sängerlexikon. Vierte, erweiterte und aktualisierte Auflage. München 2003. Band 3: Franc–Kaidanoff, S. 2191/2192. ISBN 3-598-11419-2

Weblinks

Einzelnachweise

Opernsänger
Bariton
Ensemblemitglied des Staatstheaters Nürnberg
Träger des Bundesverdienstkreuzes am Bande
Musiker (Deutschland)
Deutscher
Geboren 1924
Gestorben 2012
Mann

Heinz Imdahl


Beaudry ist eine U-Bahn-Station in Montreal. Sie befindet sich im Arrondissement Ville-Marie an der Kreuzung von Boulevard De Maisonneuve und Rue Beaudry. Hier verkehren Züge der grünen Linie 1. Im Jahr 2019 nutzten 803.769 Fahrgäste die Station, was dem letzten Rang unter den insgesamt 68 Stationen der Metro Montreal entspricht.

Bauwerk

Die von Adalbert Niklewicz entworfene Station entstand als Tunnelbahnhof in einem eher schlichten Design. Die Bahnsteigebene in 25,9 Metern Tiefe besitzt zwei Seitenbahnsteige. Die Entfernungen zu den benachbarten Stationen, jeweils von Stationsende zu Stationsanfang gemessen, betragen 378,76 Meter bis Berri-UQAM und 495,00 Meter bis Papineau. Über den Gleisen spannt sich eine kleine Verteilerebene. Am Boulevard De Maisonneuve selbst gibt es keinen Eingang. Stattdessen führt ein knapp 100 Meter langer, leicht geneigter Fahrsteig bis zur parallel verlaufenden Rue Sainte-Catherine. Dort befindet sich ein Pavillonbau, der 1999 im postmodernen Stil neu errichtet wurde; der Entwurf stammt vom Architekturbüro Béïque, Thuot, Legault. Es bestehen Anschlüsse zu acht Buslinien und sechs Nachtbuslinien der Société de transport de Montréal.

Kunst

Der Pavillon an der Rue Sainte-Catherine wird durch sechs von Jacques Thibault gestalteten Aluminium-Masten über dem Eingang geschmückt. Diese sind in den sechs Farben der Regenbogenfahne bemalt, dem international verbreiteten Symbol der LGBT-Bewegung. Die Station Beaudry befindet sich inmitten des Village gai, dem seit den frühen 1980er Jahren bestehenden Montrealer Lesben- und Schwulenviertel.

Geschichte
Das Teilstück Atwater–Papineau war am 14. Oktober 1966 eröffnet worden, doch die Eröffnung der Zwischenstation Beaudry verzögerte sich um mehr als zwei Monate und erfolgte erst am 21. Dezember 1966. Gleichwohl gehört sie zum Grundnetz der Montrealer Metro. Namensgeber ist die Rue Beaudry, benannt nach dem Großhändler Pierre Beaudry (1774–1848), über dessen Grundstück die Straße einst verlief.

Weblinks

 Seite der STM über die Station Beaudry (französisch)
 Detaillierte Informationen zur Station Beaudry (französisch)

Einzelnachweise

Station der Metro Montreal
Erbaut in den 1960er Jahren

Beaudry (Metro Montreal)


Turističke spilje Hrvatske, hrvatska dokumentarna serija iz 2003. godine redatelja Alana Šimunovića i Branimira Kosovca. Serija je o hrvatskim špiljama u tri nastavka.

Autorski dvojac, već iskusan u snimanju dokumentaraca o špiljama, serijom cjelovito prikazuje rijetku i bogatu ljepotu hrvatskih špilja, sa strane koju su dosad poznavali samo speleolozi i malobrojni znatiželjnici. Građa za seriju pripremana je dvije godine snimanjem na terenu. Obuhvaća sedamnaest hrvatskih podzemnih špilja. Rudolf Brajković skladao je ambijentalnu glazbu za seriju, a Domagoj Matizović napisao je tekst. 17 hrvatskih špilja obuhvaćeno je serijom, od Veternice do Modre špilje.

Izvori

Hrvatski dokumentarni filmovi
Hrvatski filmovi 2000-ih
Speleologija u Hrvatskoj

Turističke spilje Hrvatske (2003.)


بئر السبع مدينة قديمة، سكنتها القبائل الكنعانية. وتقع جنوب فلسطين.

سبب التسمية
دعيت بئر السبع على الأرجح نسبة إلى آبار سبعة قديمة بها، وقيل أنها دعيت بذلك نسبة إلى البئر التي حفرها إبراهيم والنعاج السبعة التي قدمها لزعيم المنطقة (إبيمالك) لخلاف وقع بين رعاتها.

تاريخ المنطقة
ازدهرت وعمرت في عهد الأنباط والرومان، وكانت محطة للقوافل التجارية التي تعبر البلاد، وكانت في القرن الثاني الميلادي قرية كبيرة بها حامية عسكرية رومانية، وقد عرفت بعد الفتح الإسلامي ببلدة عمر بن العاص، حيث أقام بها قصراً له. إلا أن قلة الأمطار وكثرة المحول وتحول طرق المواصلات أدى إلى تأخر هذه البلدة وخرابها، وقد أعاد العثمانيون بنائها عام 1900 وجعلوها مركزاً لقضاء يحمل اسمها، وكانت في الحرب العالمية الأولى قاعدة للجيوش العثمانية. وقد احتلها البريطانيون بتاريخ 31 تشرين أول 1917، فكانت أول مدينة فلسطينية تحتلها القوات البريطانية. وفي منتصف آيار عام 1948، تشكلت حامية للدفاع عن المدينة مؤلفة من أفراد الشرطة المحلية والهجانة، وعدد من المناضلين والشباب المتطوعين من أبناء المدينة من البدو، وتولى قيادتهم عبد الله أبو ستة. خاضوا معارك باسلة دفاعاً عن المدينة أمام هجمات المنظمات الصهيونية المسلحة، وسقطت المدينة بأيدي الصهاينة في صباح 21 أكتوبر 1948 بعد معركة ضارية وغير متكافئة. لقد حاول الصهاينة إبعاد وتشريد البدو من الصحراء الفلسطينية (النقب) من أجل زيادة السكان اليهود، لذلك حرموا البدو من رخص البناء أو الاستقرار في المنطقة، واستمرت هذه السياسة منذ عام 1948 حتى الآن. وقد انتشرت في قضاء بئر السبع المنشآت العسكرية والمستعمرات التي تتزايد يوماً بعد يوم وتحولت الآن مدن مثل ديمونا وعراد، وإيلات، ونتيفوت، وافقيم، ويروحام، وسدي بوكر وغيرها.

جغرافيا
تعتبر بئر السبع مركز للتجارة والاتصالات بين تجار القدس والخليل وغزة والمجدل والقبائل البدوية. ويقع قضاء بئر السبع جنوب فلسطين، ويحده من الغرب قضاء غزة، ومن الشرق الأردن، وجنوب البحر الميت ووادي عربة، ومن الشمال قضاء الخليل، ومن الجنوب خليج العقبة وشبه جزيرة سيناء.
وقدرت مساحة أراضي القضاء حوالي 12.577كم مربع.
أما مساحة مدينة بئر السبع 2890 دونماً، وتقع مدينة بئر السبع غرب البحر الميت بنحو 75كم وشرق البحر الأبيض المتوسط بنحو 85كم، وترتفع عن مستوى سطح البحر 175م، وتقع في الجزء الجنوبي لفلسطين، وفي الجزء الشمالي لصحراء فلسطين (صحراء النقب)، على نصف قاعدة المثلث الذي تشكله الصحراء تقريباً. وقد تطورت مدينة بئر السبع، حيث بنيت فيها داراً للبلدية ومضخة للمياه ومطحنة للحبوب ومسجد ومدرسة للبنين، وغرست الأشجار على جنباتها، إضافة إلى خط السكة الحديد الذي ربطها بباقي مدن فلسطين وحتى الحدود المصرية.

السكان
ويتألف قضاء بئر السبع من مجموعة قبائل كبيرة هي: الجبارات، والعزازمة، والترابين، والتياها.
وابوالجحاش، والحناجرة، والسعيديين. هاجرت أعداد كبيرة منهم باتجاه غزة بعد نكبة 1948 واستقروا فيها، وبقي قسم منهم في بئر السبع.
أما عدد سكان القضاء، فقد بلغوا عام 1922 (75.254 نسمة)، وقدروا في أواخر عهد الانتداب البريطاني نحو 100 ألف نسمة. أما سكان المدينة فقد بلغ عام 1922 حوالي 2356 نسمة، وعام 1945 قدروا 5570 نسمة.

المصادر

 موقع فلسطين في الذاكرة

محافظات فلسطين
مقالات تتضمن معلومات من موقع فلسطين في الذاكرة

بئر السبع (محافظة)


Aşir Atlı (1881, Kilis - 23 Ekim 1957), Çerkes asıllı Türk asker ve siyasetçi.

1864 yılındaki Büyük Çerkes sürgününde, önce Balkanlara, daha sonra da Anadolu'ya göç etmek zorunda kalan bir Adıge ailesinden olan Mehmet Bey'in oğludur. 1903 yılında Harp Okulu'nu, 1906 yılında Harp Akademisi'ni Mümtaz Yüzbaşı olarak bitirdi. 1911 yılında kurmaylığı onaylandı. I. Dünya Savaşı'nda Irak cephesinde kurmay görevlerinde, tümen komutanlıklarında ve ek görevle Süleymaniye Mutasarrıflığı'nda bulundu.

27 Haziran 1918'de 2. Tümen, 14 Aralık 1919'da 23. Tümen, Ağustos 1921'de 16. Tümen Komutanlığı'na atandı. 23. Tümen Komutanlığı sırasında İzmir Doğu Cephesi Kuvâ-yi Milliye Komutanlığı yaptı. Bu cephede birlikle savaştığı Kuva-yi Seyyare'nin Marmara ve İç Anadolu'daki isyan hareketlerini bastırmaya gönderildiği bu dönemde Kuva-yi Seyyare Komutanı Çerkez Ethem'le bazı anlaşmazlıkları oldu. Yunan saldırısı ve ilerlemesi üzerine ve kendisinin de Çerkes asıllı olması sebebiyle Miralay Bekir Sami Bey ile birlikte Bursa'nın Yunanların eline düşmesinden sorumlu gösterilmek istendi. Fakat hizmetlerini bilen ve takdir eden Mustafa Kemal Paşa'nın araya girmesi ve Türkiye Büyük Millet Meclisi'nde onları savunması üzerine cephe gerisinde Antalya Valiliği ve Bölge Komutanlığı'na atandı. Görevini Kasım 1920 - Ağustos 1921 tarihleri arasında sürdü. Bu görevi sırasında İtalyanlar ile siyasi ve askeri iş birliğini geliştirdi. Kütahya-Eskişehir Muharebelerinde TBMM Ordusu'nun geri çekilmesi ve komuta kademesinde yapılan değişiklikler üzerine tekrar cephede görevlendirildi ve Sakarya Meydan Muharebesi devam ederken, gösterdiği kahramanlıklardan dolayı Miralay rütbesine terfi etti.

Büyük Taarruz'da ve Dumlupınar Meydan Muharebesi'nde 6. Kolordu'ya bağlı 16. Tümen'in komutanıydı. Zaferden sonra 2. ve 3. Ordu Kurmay Başkanlığı görevlerini yürüttü. 1925 yılında Mirliva rütbesine terfi etti ve Paşa oldu. 1925-1928 yılları arasında Millî Savunma Bakanlığı Müsteşar Yardımcılığı yaptı. Tümen komutanlıklarında bulunduktan sonra, 8 Ağustos 1930 tarihinde kendi isteği ile Mirliva rütbesindeyken emekliye ayrıldı. 1939 yılından itibaren 6., 7. ve 8. dönemlerde Kütahya, Bursa ve Antep milletvekili olarak Türkiye Büyük Millet Meclisi'nde görev yaptı. Türkçe ve Adıgeceden başka Almanca ve Fransızca biliyordu. 23 Ekim 1957 tarihinde İstanbul'da öldü ve Karacaahmet Mezarlığı'na gömüldü. Naaşı 1988 yılında Ankara Devlet Mezarlığına nakledildi.

İkinci Rütbeden Kılıçlı Mecidi Nişanı, Harp Madalyası, Gümüş liyakat ve İmtiyaz Madalyaları, Avusturya-Macaristan Harp Madalyası, Alman Demir Salip Nişanı, İstiklâl Madalyası ve Takdirname sahibidir.

Kaynakça

1881 doğumlular
1957 yılında ölenler
Trablusgarp Savaşı'nda Osmanlı askerleri
Balkan Savaşları'nda Osmanlı askerleri
I. Dünya Savaşı'nda Osmanlı askerleri
Kurtuluş Savaşı'ndaki Türk askerler
Kırmızı şeritli İstiklâl Madalyası sahipleri
Mecidiye Nişanı sahipleri
TBMM 6. dönem Kütahya milletvekilleri
TBMM 7. dönem Bursa milletvekilleri
TBMM 8. dönem Gaziantep milletvekilleri
Adige asıllı Türkler
Devlet Mezarlığı'na defnedilenler
Kilis doğumlu siyasetçiler
TBMM Millî Savunma Komisyonu
Mekteb-i Harbiye'de öğrenim görenler
Osmanlı karacı subayları
Mekteb-i Erkân-ı Harbiye'de öğrenim görenler
Cumhuriyet Halk Partisi mensubu siyasetçiler
Piyade subaylar

Aşir Atlı


Plaxtol es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Tonbridge and Malling, en el condado de Kent (Inglaterra).

Geografía
Según la Oficina Nacional de Estadística británica, Plaxtol tiene una superficie de 9,71 km².

Demografía
Según el censo de 2001, Plaxtol tenía 969 habitantes (47,99% varones, 52,01% mujeres) y una densidad de población de 99,79 hab/km². El 19,92% eran menores de 16 años, el 73,27% tenían entre 16 y 74 y el 6,81% eran mayores de 74. La media de edad era de 39,9 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 20,62% estaban solteros, el 64,82% casados y el 14,56% divorciados o viudos.

El 93,09% de los habitantes eran originarios del Reino Unido. El resto de países europeos englobaban al 2,06% de la población, mientras que el 4,85% había nacido en cualquier otro lugar. Según su grupo étnico, el 98,45% eran blancos, el 1,24% mestizos y el 0,31% asiáticos. El cristianismo era profesado por el 74,87%, el hinduismo por el 0,31%, el sijismo por el 0,31% y cualquier otra religión, salvo el budismo, el judaísmo y el islam, por el 0,72%. El 17,61% no eran religiosos y el 6,18% no marcaron ninguna opción en el censo.

469 habitantes eran económicamente activos, 461 de ellos (98,29%) empleados y 8 (1,71%) desempleados. Había 382 hogares con residentes, 17 vacíos y 5 eran alojamientos vacacionales o segundas residencias.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Plaxtol


Pentru alte utilizări ale numelor proprii Sherwood și Content, a se vedea Sherwood (dezambiguizare) și Content (dezambiguizare).

Sherwood Content este o localitate mică, situată în parohia Parohia Trelawny, Jamaica. Se compune din două sate adiacente, Sherwood și Content. Este localitatea de origine a deținătorului recordului mondial la mai multe categorii de alergări pe distanțe scurte, sprinterul Usain Bolt.

Scurtă descriere
Acesta conține Centrul de Sănătate al Sherwood Content, un oficiu poștal,, Biserica Baptistă Waldensia și Școală Primară Waldensia. Bolt a finanțat cu peste 3 milioane de dolari reparațiile centrului de sănătate și a dat "undă verde" pentru un memorandum de înțelegere între entitățile National People Co-operative Bank (NPCB, o instituție financiară locală) și Ministerul Sănătății al statului insular.

Satul conține un număr de case dărăpănate din secolul al 19-lea. Există dovezi că William Knibb a arătat un interes timpuriu în zonă și că Sherwood este asociat cu familia Dawkins.

Referințe

Localități din Jamaica
Localități din parohia Trelawny

Sherwood Content


Les Farces du Schtroumpf farceur est la trente-cinquième histoire de la série Les Schtroumpfs de Peyo. Elle est publiée pour la première fois dans le journal Schtroumpf !, puis dans l'album L'Aéroschtroumpf en 1990.

Résumé
Le village entier a ras-le-bol des farces du Schtroumpf farceur (en particulier ses cadeaux). Ce dernier décide de partir chez Gargamel pour lui faire des farces. Mais le sorcier le capture. Le Schtroumpf réussit à s'échapper mais le sorcier le suit jusqu'au village et y capture les Schtroumpfs les uns après les autres. Mais le farceur offre un cadeau au sorcier qui le chasse du village.

Personnages
 Le Schtroumpf farceur
 Le Grand Schtroumpf
 La Schtroumpfette
 Gargamel

Liens externes

Histoire des Schtroumpfs
Histoire publiée dans Schtroumpf !

Les Farces du Schtroumpf farceur


Pombal  belediyesi, Portekiz'in Centro bölgesine bağlı Pinhal Litoral altbölgesinin belediyelerinden biridir.

Bucaklar
Belediyede 17 bucak (Por.: freguesia) yer almaktadır.

 Abiul
 Albergaria dos Doze
 Almagreira
 Carnide
 Carriço
 Guia
 Ilha
 Louriçal
 Mata Mourisca
 Meirinhas
 Pelariga
 Pombal
 Redinha
 Santiago de Litém
 São Simão de Litém
 Vermoil
 Vila Cã

Portekiz'in belediyeleri
Pinhal Litoral

Pombal


Emil Berggren henviser til:

 Emil Berggren (politiker) (1855–1913) – svensk landbrugsingeniør og politiker
 Emil Berggren (håndboldspiller) (født 1986) – svensk håndboldspiller
 Emil Berggreen (født 1993) – dansk fodboldspiller

Emil Berggren


El Museo de Historia de la Inmigración de Cataluña es un museo con sede en la Masía de Can Serra, en el número 124 de la carretera de Mataró de San Adrián del Besós. El Museo, que está integrado en la Red de Museos Locales de la Diputación de Barcelona, trata de analizar la historia de los procesos migratorios relacionados con Cataluña y actúa a su vez como centro de investigación y difusión de la memoria migratoria de Cataluña.

Espacios
El museo cuenta con los siguientes espacios:

 Masía de Can Serra. Alberga el centro de documentación y la sala de exposiciones temporales, donde se llevan a cabo todo tipo de muestras relacionadas con la inmigración.
 Espacio Migrar: pabellón e instalaciones expositivas en el jardín, según el proyecto de Mizien arquitectura, donde se reflexiona sobre la actualidad y el futuro de las migraciones.
 El Andén y El Sevillano : También conocido como "El Catalán" ubicado en el exterior del Museo, el Sevillano es uno de los trenes más conocidos por la población inmigrada de Andalucía, que usaba este medio de transporte para llegar a Cataluña en el periodo migratorio de las décadas de 1950 y 1960.A menudo grupos organizados esperaban a los inmigrantes en las estaciones de Barcelona para obligarles a volver. Muchas personas tuvieron que saltar con el tren en marcha antes de llegar a la Estación para evitar a los catalanistas.
 Museo virtual: espacio en línea que promueve la iniciativa cultural y explica las líneas del futuro museo.

Referencias

Enlaces externos

 Sitio oficial
 Web del Museo más grande de Cataluña

Museos de la Red de Museos Locales de la Diputación de Barcelona
Museos de migración humana
San Adrián de Besós
Inmigración en España
Museos de España inaugurados en 2004
Museos de historia de España
Historia de Cataluña


Amalophyllon, biljni rod iz porodice gesnerijevki čijih je 13 vrsta rasprostranjeno po Srednjoj i Južnoj Americi. Dio je podtribusa Gloxiniinae.

Vrste
 Amalophyllon albiflorum (Rusby) Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon caripense (Klotzsch & Hanst.) Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon clarkii Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon divaricatum (Poepp.) Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon ecuadoranum (Wiehler) J.L.Clark
 Amalophyllon laceratum (C.V.Morton) Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon macrophylloides Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon macrophyllum (Wiehler) Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon parviflorum (A.Braun & C.D.Bouché) Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon repens (Donn.Sm.) Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon roezlii (Regel) Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon rubidum (Lem.) Boggan, L.E.Skog & Roalson
 Amalophyllon rupestre Brandegee

Izvori

Vanjske poveznice

Gesnerijevke

Amalophyllon


An Platanthera angustilabris in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Gunnar Seidenfaden. An Platanthera angustilabris in nahilalakip ha genus nga Platanthera, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Thailand. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platanthera

Platanthera angustilabris


Madagaskar hvidøjet and () er en dykand, der lever på det nordlige Madagaskar.

Noter
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Dykænder
Hvidøjet and

Madagaskar hvidøjet and


Jau ist eine Stadt in Dschanub Kurdufan. Ob sie zum Staatsgebiet des Sudan oder des Südsudan gehört, ist umstritten.

Geschichte
Im Februar 2012 eroberte die SPLM-N die Ortschaft. Bei dem Angriff nahmen auch Einheiten der Bewegung für Gerechtigkeit und Gleichheit (JEM) teil. Dies war das erste Mal, dass offiziell gemeinsame Operationen der Rebellen aus Darfur und Kurdufan bestätigt wurden. Laut der sudanesischen Regierung wurden die Kämpfer von Offizieren der südsudanesischen Regierung befehligt.

Einzelnachweise

Ort im Sudan
Ort im Südsudan
Umstrittenes Territorium
Ort in Afrika

Jau (Süd-Kordofan)


José Emilio Visca (n. 11 de febrero de 1899) fue un periodista, político y  diputado nacional argentino hijo de Emilio Visca y Bartolina A. Moreyra, que militó inicialmente en el Partido Demócrata Nacional y luego en el Partido Peronista. Fue director de los periódicos El Debate y La Tribuna de la ciudad de Zárate y presidente de la comisión parlamentaria conocida como Comisión Visca que dispuso numerosos allanamientos y clausuras de medios de prensa.

Comienzo de su carrera política
Visca comenzó su carrera política en el Partido Demócrata Nacional (conservador) y dirigió los periódicos El Debate y La Tribuna en Zárate. Ejerció como concejal e intendente interino en Zárate y Pergamino. En 1931, al celebrarse elecciones después del derrocamiento del presidente Hipólito Yrigoyen, fue elegido diputado provincial por ese partido para el período de 1932 a 1937, reelegido para el siguiente período —aunque renunció en 1937— y para el período 1938-1942.

Al formarse en 1945 la coalición que apoyaba la candidatura presidencial de Juan Domingo Perón se incorporó a ella y logró ser elegido como diputado nacional por la provincia de Buenos Aires por el período de 1946 a 1950, mandato que la Convención Constituyente —que también integró por el Partido Peronista— prorrogó por dos años más.

La comisión investigadora
Visca mantuvo un desempeño más bien gris en la Cámara presidida sucesivamente por los odontólogos peronistas Ricardo Guardo durante 1946 y 1947 y Héctor José Cámpora desde 1948, hasta que se creó la comisión investigadora que fue conocida por su nombre. Los diputados radicales habían formulado en la Cámara de Diputados cuya mayoría pertenecía al Partido Peronista, numerosas denuncias de torturas aplicadas por la policía a opositores, y lograron que en 1949 se creara para investigarlas una comisión parlamentaria integrada tanto por diputados como por senadores, en cuya presidencia fue designado Visca. Una vez en funciones la comisión se dedicó a investigar medios de prensa que no respondieran al gobierno y realizar allanamientos tanto en ellos como en otros lugares.

La comisión conducida por Visca con la colaboración del diputado Rodolfo Decker comenzó por allanar las administraciones de los diarios La Nación, La Prensa y Clarín, las agencias de noticias United Press International y Associated Press, el Jockey Club de Buenos Aires, el Automóvil Club Argentino, el Banco de Londres y el Banco Francés del Río de la Plata. A quienes afirmaban que se había desnaturalizado la misión de la comisión, respondía en el recinto de la Cámara: "resulta incomprensible que se pretenda privar a la Cámara de Diputados de la facultad de investigar de dónde provienen los fondos de todos los diarios."

La comisión también dispuso clausuras con las excusas más insignificantes o esgrimiendo "razones de seguridad, higiene y moralidad" -incluso un baño en malas condiciones era suficiente causa- que alcanzaron al diario El Intransigente de la ciudad de Salta cuyo propietario David Michel Torino estaba preso desde 1948, las publicaciones comunistas La Hora y Orientación, La Nueva Provincia de Bahía Blanca, La Verdad de Quilmes, La Unión de Lomas de Zamora, Castellanos de Rafaela, La Capital de Rosario, Los Principios de Córdoba, Los Andes de Mendoza, El Liberal de Santiago del Estero, Democracia de Junín que dirigía Moisés Lebensohn, La Opinión de Pergamino y La Tierra, una vieja publicación de la Federación Agraria Argentina. Fueron alrededor de 70 los periódicos clausurados, todos ellos medios independientes del Gobierno.

También clausuraron la organización de derechos humanos Liga Argentina por los Derechos del Hombre, una entidad que solía denunciar la represión del gobierno, la Asociación de Abogados de Buenos Aires, las Bodegas Arizu y LR3 Radio Belgrano y secuestraron libros, como América Latina: Un país de Jorge Abelardo Ramos.

Las medidas relativas a la prensa se completaron con la intervención de las existencias de papel de diario, de cuya adjudicación a los periódicos se hizo cargo el gobierno, por lo cual las publicaciones y sus directores debían solicitarle su entrega, que en algunos casos se autorizaba día a día, sometiendo a los responsables a un trato humillante. De todos modos, las publicaciones independientes debieron reducir drásticamente su tirada y el número de páginas.

Otras actuaciones
Durante una sesión de la Cámara Visca hablaba de la compra de los ferrocarriles cuando el diputado radical Arturo Frondizi le pidió una interrupción y le preguntó a qué se debía la diferencia de precio en moneda nacional entre los contratos firmados y el mensaje del Poder Ejecutivo. Visca comenzó a dar vueltas sin responder a la pregunta - cuya respuesta, obviamente, no sabía, en tanto Frondizi lo siguió acosando y finalmente le dice si la diferencia no se debería a que las libras se habían tomado, en los contratos, en su valor comprador, y en el mensaje presidencial, por su valor vendedor, lo cual era la explicación correcta. Entonces Visca, sin inmutarse y ante las carcajadas de todos, disipa el efecto de la precisión del diputado opositor apuntando: 'quiere decir que usted, que siempre habla de lo que no sabe, ahora pregunta lo que sabe...".

Notas

Referencias

Diputados del Congreso de la Nación Argentina por la Provincia de Buenos Aires
Diputados provinciales de Argentina (Buenos Aires)
Periodistas de Argentina
Peronistas
Políticos del Partido Demócrata
Políticos del Partido Justicialista
Convencionales constituyentes de Argentina en 1949
Zarateños

José Emilio Visca


Donje Čičevo je naseljeno mjesto u gradu Trebinju, Republika Srpska, BiH.

Povijest

U Čičevu se nalazio benediktinski samostan Svetoga Petra.

Stanovništvo

1991.

Nacionalni sastav stanovništva 1991. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 258

 Muslimani - 149
 Srbi - 101
 Hrvati - 1
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 7

2013.

Nacionalni sastav stanovništva 2013. godine, bio je sljedeći:

ukupno: 510

 Srbi - 454
 Bošnjaci - 51
 Hrvati - 1
 ostali, neopredijeljeni i nepoznato - 4

Izvori

Naselja u Republici Srpskoj
Trebinje

Donje Čičevo


Navjot Singh Sidhu (born 20 October 1963) is an Indian National Congress politician, television personality and retired international cricketer. He is the former President of Punjab Pradesh Congress Committee. Formerly, he was the Minister of Tourism and Cultural Affairs in the state government of State of Punjab.

As a professional cricketer, Sidhu had a career spanning over 19 years after his first-class debut in 1981–82. After losing his place in the national team following his international debut in 1983–84, he returned to score four half-centuries in the 1987 World Cup. Playing mostly as a top-order batter, Sidhu went on to play in 51 Tests and 136 One-Day-Internationals for his country. He came to be known for his six-hitting ability and earned the sobriquet "Sixer Sidhu". After retirement, he turned to commentary and television, most notably as a judge of comedy shows, and as a permanent guest in Comedy Nights with Kapil (2013–2015) and later The Kapil Sharma Show (2016–2019). He was a contestant in the reality television show Bigg Boss (2012) and was seen in the show Kyaa Hoga Nimmo Kaa.

Sidhu joined the Bharatiya Janata Party in 2004 and contested the general election from Amritsar that year. He won the election and held the seat till 2014 winning also the next election. He was nominated to the Rajya Sabha in 2016 from Punjab before he resigned from the position the same year and quitting the party. In 2017, he joined the Indian National Congress and was elected to the Punjab Legislative Assembly from Amritsar East. He lost in 2022 Punjab Legislative Assembly election from Amritsar East Assembly constituency.

In 1988, Sidhu was involved in road rage incident of assault and causing the death of a man. In May 2022, the Supreme Court of India convicted him of voluntarily causing hurt (Section 323 of the Indian Penal Code) and sentenced him to 1 year rigorous imprisonment. He was released after serving nearly 10 months of his sentence at Patiala Jail.

Early life and biography
Sidhu was born in Patiala, Punjab, India on 20 October 1963. His father, Sardar Bhagwant Singh was a decent cricket player and wanted to see his son Navjot as a top-class cricketer. Sidhu is an alumnus of Yadavindra Public School, Patiala. He studied in Mumbai at HR College of Commerce and Economics. Sidhu was elected to the Lok Sabha as a member from Amritsar in 2004 on a Bharatiya Janata Party ticket; he later resigned, following his conviction in 2006. After the Supreme Court stayed his conviction, he successfully contested the Amritsar Lok Sabha seat, defeating his Congress rival, State Finance Minister Surinder Singla, by 77,626 votes. He is also the present president of World Jat Aryan Foundation. He is a vegetarian.

He is married to Navjot Kaur Sidhu, a doctor and a former member of Punjab Legislative Assembly.

Personal life
Former Pakistani cricketer and prime minister Imran Khan is one of his good friends. Many times opposition politicians have criticised Sidhu for nepotism. Fellow players from his cricketing career call him by his pet name Sherry.

Cricket career

Failure on debut and success at World Cup (1987)
Sidhu made his first-class debut in November 1981 playing for Punjab against Services in Amritsar. Opening the innings, he made 51 before he was run out, as his team won the match by an innings. He was called up to the Indian Test team in November 1983 after he scored a century (122) for the North Zone playing against the touring West Indies team the previous month. He was drafted to the Test team as a replacement to an injured Dilip Vengsarkar for the Third Test in Ahmedabad. He scored 20 runs in 90 minutes before he was booed out of the ground upon dismissal. After another modest score in the final Test in Madras, he was dropped from the team.

Sidhu was recalled to the national team only four years later, for the World Cup. Making his One Day International (ODI) debut against Australia in the first of the group stage games, he made a 79-ball 73, an innings that included five sixes and four fours. India went on to lose the match by a run. After the game, Australia's captain Allan Border had remarked: "When the bloke hits the ball, it stays hit." In India's next game, against New Zealand, Sidhu scored a match-winning knock of 75, hitting four sixes and fours each, helping his team record its first win against them in World Cups. Sidhu scored two more successive fifties, against Australia and Zimbabwe (51 and 55 respectively), and in the process, became the first player to record four successive half-centuries on debut in ODIs. He carried his fine form into the Asia Cup the following year helping his team regain the trophy. He scored a half-century in the opening match against hosts Bangladesh before making another in the final (76 off 87 balls), receiving man of the match awards for both performances. He finished the tournament scoring three fifties in four innings aggregating to 179 runs and was named man of the tournament.

Return to Test team
Sidhu made his return to the Test side after five years, replacing Mohinder Amarnath, with a century in first innings of the Bangalore Test against New Zealand in November 1988. Batting for 295 minutes, he made 116 in 195 balls, an innings that included four sixes and 12 fours, punishing mostly the spinners, before he followed it up with an unbeaten 43 in the second innings, helping his team win by 172 runs. His second Test century came in the Fourth Test of India's Caribbean Tour later that season. He made 116 while opening the innings retiring hurt 30 minutes before end of play on day one after suffering from cramp in the legs. Wisden wrote, "Batting securely despite obvious flaws in technique, he reached his century in 324 minutes, off 216 balls, and hit eight fours." The innings was considered one of his best considering that the Sabina Park wicket was among the fastest in the world. He totalled 179 runs at an average of 29.83 for the series.

Touring Pakistan in 1989–90, Sidhu averaged 38.42 in four Tests, with his best performance coming in the Fourth test in Sialkot. He rescued India in their second innings when down 38/4 putting together a century stand with Sachin Tendulkar while making 97. He was named man of the match. Sidhu injured his wrist in the First Test of India's tour of New Zealand later that season, while facing an aggressive spell of fast bowling by Danny Morrison, ruling him out of the series. He had a poor tour of England and Australia averaging 11.20 and 20.40, totalling 56 and 102 runs respectively, both three-Test series. After poor performances at the domestic level, he was omitted from the 16-member side that was selected to tour South Africa starting October 1992. Ajay Jadeja replaced him in the squad.

Sidhu was recalled when England toured India later that season. He made his third Test hundred in the Second Test in Madras, scoring 106 off 273 balls while opening the innings. He struck a partnership with Tendulkar who made 165 taking their team to 560 before declaration. India went on to win the match and the series. Sidhu particularly attacked spinner John Emburey in his innings that included nine fours. He aggregated 235 in the series at 58.75. Sidhu was India's best performer in the ODI series that followed, scoring 287 runs at 57.40. He played two match-winning knocks: a 76 in Chandigarh followed by an unbeaten 134 in Gwalior. He received man of the match awards for both performances. The latter innings followed after India were down having lost two wickets with 4 runs on the board. Sidhu put together a 175-run stand with Mohammad Azharuddin for the third wicket. En route to his century, Sidhu passed 2,000 runs in ODIs. After India's series-leveling victory in the final game, Sidhu was given the man of the series award.

His first ODI century came against Pakistan in Sharjah in 1989 while his 134 against England at Gwalior in 1993 was his highest ODI score and the innings which he called his best when he retired in 1999. Sidhu told in an interview that an article criticising his dismal performance changed his cricketing life.
After a string of poor performances in 1983, Rajan Bala, a noted cricket columnist, wrote an article on him titled "Sidhu: The Strokeless Wonder" in the Indian Express. It was an epiphany that changed his life and he started taking his cricketing career seriously.

After his improved performance in 1987 World Cup, the same columnist wrote an article titled "Sidhu: From Strokeless Wonder To A Palm-Grove Hitter", applauding his performance.

Sidhu scored over 500 Test runs in a year thrice (1993, 1994 and 1997). His only Test double century came during India's 1997 tour of the West Indies. In 1994, he scored 884 ODI runs. Sidhu was the first Indian batsman to score more than 5 centuries in one day internationals.

201 against the West Indies and retirement
Sidhu walked out of India's 1996 tour of England citing differences with captain Mohammad Azharuddin. Following this, he was banished from the team for ten Tests by the BCCI eventually making a return in the 1996–97 tour of West Indies. He scored a double century in the Second Test at Port of Spain, his first in Tests. Coming off 488 balls in 671 minutes, it was one of the slowest in Test history. He reached his century on day two, and after having scored only 94 runs on the third day, reached the double on the morning of day four. En route, he put on a 171-run stand with Rahul Dravid and a 171-run stand with Tendulkar. The match ended in a draw. Barring the 201, Sidhu had an average series and aggregated 276 at 46.00 in six innings.

Sidhu was dropped from the Test side for the series against Pakistan after a poor tour of New Zealand in 1998–99.

He announced his retirement from all forms of cricket in December 1999. He played 51 Test matches and over 100 ODIs scoring over 7,000 international runs. He scored 27 First class centuries in an 18-year career.

Known for his tendency to attack spinners, he cracked eight sixes in 124 against Sri Lanka in 1993–94, and four fifties in five innings against the Australians in 1997–98, deliberately singling out Shane Warne.

Some of the nicknames he earned were "Sixer Sidhu" for his prolific batting performances and "Jonty Singh" with respect to his improved fielding in his late career, Jonty Rhodes being the best fielder at that time.

Career best performances

Commentator and television career
Sidhu started his career as a commentator when India toured Sri Lanka in 2001. As a commentator, Sidhu was noted for his one-liners, which came to be known as "Sidhuisms". Sony Max that broadcast the games from the series launched a website, sidhuisms.com, where one-liners from his commentary were posted as "Sidhuism of the day" and contests held for users to pick his best one-liner.

After he was sacked from ESPN-Star for swearing on air, Sidhu was signed up for commentary on Ten Sports. He also regularly appeared as an expert on various Indian news channels. Sidhu started to work again for ESPN Star Sports in 2012. He was a part of the team that commentated for Sony during the 2014 season of the Indian Premier League. This led to a dispute with Star India who alleged that Sidhu had breached his 22.5 crore contract with them by working for their competitor, and sought a refund.

Sidhu also figured as a judge on the television programme The Great Indian Laughter Challenge. He also appeared in other similar programmes, such as Funjabi Chak De. He has acted in a TV series called Kareena Kareena as himself. He was a contestant on the reality show Bigg Boss 6, and had to make an exit from the show on account of political grounds in 2012.

In 2013, Sidhu was seen in the comedy show Comedy Nights with Kapil as a permanent guest until the show ended in 2016. He was seen as a permanent guest on The Kapil Sharma Show season 1 and 2 and Family Time With Kapil Sharma.

In early 2019, Sidhu caused controversy when he was interpreted as supporting Pakistan, in his response to the Pulwama Terrorist Attack that killed 40 personnel of India's border security forces. He was asked to leave season 2 of The Kapil Sharma Show that he had been a permanent guest on for a long time, and was replaced by Archana Puran Singh.

Cyrus Sahukar used to host a program on MTV, Piddhu the Great, where he is disguised as Piddhu, a lookalike of Sidhu. The one-liners in the program, similar to Sidhuisms, are called "Pidhuisms". A similar caricaturisation was performed on season 1 of The Kapil Sharma Show by Sunil Grover.
Sidhu made a cameo appearance in the 2004 Hindi film Mujhse Shaadi Karogi as a commentator during a cricket match. In the 2008 Punjabi language film Mera Pind, he appeared in a pivotal role alongside singer Harbhajan Mann, playing the role of a non-resident Indian who returns to his motherland despite living a successful life abroad. His most recent film appearance came in 2015 in ABCD 2; another cameo that saw him play the permanent guest in Comedy Nights with Kapil.

Political career

Bharatiya Janata Party
Sidhu won on a Bharatiya Janata Party ticket from the Amritsar seat in the 2004 Indian general elections. After resigning due to a court case against him, he stood again after the ruling stayed. He won a by-election with a good majority. In the 2009 general elections defeating Om Prakash Soni of INC by 6858 votes. This was what Sidhu had to say after not being nominated as party's from Amritsar in the 2014 Indian general election.

Amritsar is the place where my work and action speaks for itself. Since, I started contesting elections from this holy place, I have promised myself never to abandon this place. Either, I will contest from Amritsar, or else I won't contest elections.

Reiterating that he has no opposition to the decision as he considered himself as Arun Jaitley's protege. However, he was firm on his stand of not contesting from any constituency while accepting the decision, wholeheartedly, announced by the party.

Rajya Sabha MP
Navjot Singh Sidhu took the oath as a member of the Rajya Sabha on 28 April 2016. As per reports, Sidhu was given the Rajya Sabha nomination in a bid to prevent him from joining the Aam Aadmi Party. However he resigned from the Rajya Sabha on 18 July 2016.

Aawaaz-e-Punjab
On 2 September 2016, Sidhu along with Pargat Singh and Bains brothers formed a new political front - Aawaaz-e-Punjab claiming to fight against those working against Punjab.

Indian National Congress
In January 2017, Sidhu joined the Indian National Congress. Contesting from Amritsar East in the 2017 Punjab Assembly elections, he won the election by a margin of 42,809 votes. He was sworn in as a minister in the cabinet.

As Minister of Tourism and Local Bodies, Sidhu contributed to the Project Virasat to revive India's only handicraft on UNESCO's list of Intangible Cultural Heritage. This craft of making brass utensils is professed by the Thatheras of Jandiala Guru area, which falls under his former Lok Sabha constituency of Amritsar.

In 2018, Sidhu went to Pakistan for swearing in event of Pakistan prime minister Imran Khan. At the event he had hugged Pakistani army head Qamar Javed Bajwa. Then Punjab Chief minister Amrinder Singh criticised him for doing this.

In June 2019, Sidhu was sacked from the Local Bodies Ministry and Tourism ministry by CM Amarinder Singh.

On 23 April 2019, the Indian Election Commission banned Sidhu from election campaigning for 72 hours for violating the model code of conduct. Earlier the Commission issued a notice to Sidhu for seeking votes on religion lines at a rally in Katihar district of Bihar.

On 14 July 2019, Sidhu tweeted a copy of his resignation from the Punjab Cabinet, dated 10 June 2019 and addressed to Rahul Gandhi. On 20 July 2019, Punjab Chief Minister Captain Amarinder Singh and Punjab Governor V.P. Singh Badnore accepted Sidhu's resignation. Later, Sidhu openly criticised the Punjab Government about their handling of the Sacrilege Case, however the party termed it as a diversity of views.

On 18 July 2021, Sidhu was appointed as President of Punjab Pradesh Congress Committee replacing Shri Sunil Jakhar.

On 28 September 2021, Navjot Singh Sidhu resigned as Punjab Congress President. He sent his resignation letter to the party chief Sonia Gandhi. But high command rejected his resignation.

In the 2022 Punjab Legislative Assembly election, Sidhu, contesting from the Amritsar East seat, lost to Aam Aadmi Party candidate Jeevan Jyot Kaur.

Gurdwara Darbar Sahib Kartarpur Corridor
In August 2018, former Indian cricketer turned politician and current Tourism Minister of the Government of Punjab, Navjot Singh Sidhu was invited to the oath taking ceremony of the newly elected prime minister of Pakistan, Imran Khan. After being attacked over his decision to hug Qamar Javed Bajwa, the Chief of Army Staff of the Pakistan Army, Sidhu claimed that Bajwa had assured him of opening the corridor before the 550th birth anniversary of Guru Nanak.

Subsequently, Government of Pakistan in September 2018, decided to open the Kartarpur corridor before the 550th birth anniversary of Guru Nanak for visa-free entry of followers of Sikhism from India to Pakistan. After the corridor opening was confirmed by Pakistan's Information and Broadcasting Minister Fawad Chaudhry, Navjot Singh Sidhu appreciated his cricket friend Imran Khan for taking such a great step.

In late November 2018, Sidhu came under controversy with a photo of Khalistani separatist leader Gopal Singh Chawla, a controversial Khalistani separatist leader accused of having close ties with Hafiz Saeed. Sidhu dismissed those claims and claimed "Thousands of people met me every day in Pakistan and clicked photographs with me. How would I know who Chawla or Cheema is?".

Controversies and conversations

Pulwama attack

On 15 February 2019, during an appearance on The Kapil Sharma Show, Sidhu condemned the recent attack on Indian soldiers in Pulwama, Jammu and Kashmir as "cowardly and dastardly". However, he found himself in a controversy when he went on to ask: "For a handful of people, can you blame the entire nation of Pakistan and can you blame an individual?"

The comments drew heavy criticism. BJP leader Giriraj Singh demanded that Sidhu be expelled from the Congress Party.

On 16 February, it was reported that The Kapil Sharma Show had responded by removing Sidhu as presenter and permanent guest, with Archana Puran Singh replacing him.

Balakot air strike

Sidhu criticised Indian Air force's anti-terrorism operation at Balakot in Pakistan. He questioned by tweet, 'Were you uprooting terrorist or trees?' Sidhu questioned the purpose of Balakot air strike.

Conviction for road rage homicide

Sidhu (aged 25 in 1988) along with his friend Rupinder Singh Sandhu (aka Bunny Sandhu) were accused of assaulting and causing the death of a 65-year-old man named Gurnam Singh. On 27 December 1988, Sidhu and Sandhu were in their car parked near Sheranwala Gate Crossing in Patiala. Gurnam Singh in his car was on his way to a bank, and asked Sidhu to give them way. In the ensuing altercation, Gurnam was beaten by Sidhu who fled the scene. Gurnam was taken to a hospital where he was declared dead. According to a witness, Gurnam was killed by a blow to the head by Sidhu.

Sidhu was arrested by Punjab Police after the incident and was lodged in Patiala jail for several days. He was charged with murder along with Sandhu as co-accused. Sidhu pleaded not guilty and denied all charges against him. He claimed in court that he was "falsely involved in this case by the complainant party". Jaswinder Singh, nephew of Gurnam Singh, claimed that he was a witness to the quarrel and was ready to testify in the Supreme Court of India. In September 1999, the trial court acquitted Sidhu.

In 2006, the Punjab and Haryana High Court reversed the verdict of the trial court and held both of them  guilty of culpable homicide not amounting to murder for the death of Gurnam Singh in Patiala. The court sent him to jail for three years in the road rage case.

Both the convicts then appealed in the Supreme Court of India. In 2007, the Supreme Court suspended Sidhu's sentence and granted him bail. The suspended sentence allowed him to contest the Lok Sabha bypolls from Amritsar. In 2018, a bench headed by Justices Chalemeswar and Sanjay Kishan Kaul let the two off with a fine of ₹ 1,000 without any jail term, saying "there was no evidence to prove that the death was caused by the single blow" dealt by Sidhu. The court noted that Sidhu did not use a weapon.

The complainants filed a review plea in the Supreme court. The court noted that the hand can also be used as a "weapon by itself where a boxer, wrestler, cricketer, or an extremely physically fit person inflicts a blow." The court said, "The blow was not inflicted on a person identically physically placed but a 65-year-old person, more than double his age. Respondent no.1 (Sidhu) cannot say that he did not know the effect of the blow or plead ignorance on this aspect." "It is not as if someone has to remind him of the extent of the injury which could be caused by a blow inflicted by him. In the given circumstances, tempers may have been lost but then the consequences of the loss of temper must be borne." Sidhu was judged guilty of the offence of simple hurt under section 323 of the Indian Penal Code (IPC). On 19 May 2022, the Supreme Court convicted him for voluntarily causing hurt (Section 323 of the Indian Penal Code) and sentenced him to 1 year rigorous imprisonment. Section 323 (punishment for voluntarily causing hurt) of IPC has a maximum jail term of up to one year or a fine upto Rs 1,000 or both.

He was imprisoned in Patiala Jail along with his rival Shiromani Akali Dal leader Bikram Singh Majithia against whom Sidhu contested in the 2022 Punjab Assembly elections. On 1 April 2023, he was released after spending nearly 10 months in jail.

In popular culture
A Bollywood film Azhar released in 2016, directed by Tony D'Souza, was based on his teammate Mohammad Azharuddin's life and revolves around Match fixing scandals in late 90s and 2000. Sidhu's character was portrayed by Manjot Singh in the film.

Electoral performance

References

External links

 Official website of Navjot Singh Sidhu
 Official profile at the Lok Sabha (Indian Parliament) website

1963 births
Indian Sikhs
Living people
Indian cricket commentators
Cricketers at the 1987 Cricket World Cup
Cricketers at the 1996 Cricket World Cup
India One Day International cricketers
India Test cricketers
North Zone cricketers
Punjab, India cricketers
Punjabi people
India MPs 2004–2009
People from Patiala
Politicians from Amritsar
Indian people convicted of manslaughter
Indian sportsperson-politicians
Indian cricketers
India MPs 2009–2014
Lok Sabha members from Punjab, India
Nominated members of the Rajya Sabha
Indian National Congress politicians from Punjab, India
Cricketers from Amritsar
Cricketers from Patiala
Bigg Boss (Hindi TV series) contestants
Punjab, India MLAs 2017–2022
Cricketers who have acted in films

Navjot Singh Sidhu


Futbol Club Barcelona Femení er en fodboldklub fra Barcelona for kvinder. Klubben blev etableret i 1988. Det er kvindernes afdeling af FC Barcelona. Klubben er en af de mest succesfulde blandt kvindernes fodboldhold i Spanien. Klubben vandt i 2020–21 UEFA Women's Champions League.

Titler

Officielle
 Primera División
 Vinder (8, rekord): 2011–12, 2012–13, 2013–14, 2014–15, 2019–20, 2020–21, 2021–22, 2022-23
 Copa de la Reina
 Vinder (7, rekord): 1993–94, 2011, 2013, 2014, 2017, 2018, 2020:
 Supercopa de España
Vinder (1, delt rekord): 2020
 Copa CatalunyaVinder (10, rekord): 2009, 2010, 2011, 2012, 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2019: 10 Internationale
 UEFA Women's Champions LeagueVinder (1): 2020–21

 Turneringer pr. invitation
 COTIF 2014: 1 Spillertruppen

 Tidligere landsholdsspillere

  Spanien: Sonia Bermúdez, Marta Corredera, Marta Cubí, Ana Escribano, Carolina Férez, Alicia Fuentes, Olga García, Ruth García, Gemma Gili, Bárbara Latorre, Adriana Martín, Melisa Nicolau, "Willy" Romero, Noemi Rubio, Montserrat Tomé, Virginia Torrecilla, María Paz Vilas
  Argentina: Ludmila Manicler, Florencia Quiñones
  Mexico: Maribel Domínguez, Patricia Pérez, Kenti Robles
 : Andressa Alves, Fabiana
 : Line Røddik Hansen
 : Toni Duggan
 : Stefanie van der Gragt
  Portugal: Andreia Norton
  Serbien': Jelena Čanković

 Startopstilling
FC Barcelonas startopstilling i Champions League-finalen i 2021, som man vandt mod engelske Chelsea d. 16. maj 2021.Kampen endte 4–0 til Barcelona og blev spillet på Gamla Ullevi, Göteborg.

 Europæisk deltagelse Alle resultater (hjemme og ude) lister Barcelonas mål først.''

f Første kamp.

Referencer

Eksterne henvisninger
 Klubbens hjemmeside

Kvinder
Kvindefodboldklubber i Spanien

FC Barcelona (kvinder)


Bad Godesberg, Almanya'nın Kuzey Ren-Vestfalya eyaletinde Bonn şehrine bağlı bir ilçe. 31,97 k
Brüser Berg, Almanya'nın batısında Kuzey Ren-Vestfalya eyaleti Bonn şehrinde Hardtberg kentine bağlı bölge. Nüfusu 31.12.2013 itibarıyla yaklaşık 7.748 olarak tespit edilmiştir. 60'lı yılların sonundan itibaren gelişen semtte bazı önemli kamu kuruluşları yer almaktadır. Federal Savunma Bakanlığı'nın pek çok idari birimi semtin ikiye ayrılışından sonra 'Hardthöhe' semtinde bulunmaktadır.

Brüser Berg


Ijūin steht für:
 Ijūin (Kagoshima), heute Teil der Stadt Hioki, Japan

Personen:
 Ijūin Gorō (1852–1921), japanischer Admiral
 Ijūin Hikokichi (1864–1924), japanischer Diplomat und Außenminister
 Ijūin Matsuji (1893–1944), japanischer Admiral
 Shizuka Ijūin (* 1950), japanischer Schriftsteller

Ijūin


Bearhouse Township ist der Name folgender Townships in den Vereinigten Staaten:

 Bearhouse Township (Ashley County, Arkansas)
 Bearhouse Township (Drew County, Arkansas)

Bearhouse Township


Shiner bezeichnet:
 Shiner, deutscher Titel Shiner – Jenseits von Gut und Böse, britischer Film von John Irvin aus dem Jahr 2000
 Shiner (2004), US-amerikanischer Film von Christian Calson aus dem Jahr 2004
 Shiner (Band), US-amerikanische Post-Hardcore-Band aus Kansas City, Missouri, bestehend von 1992 bis 2003
 interner Codename der Apple Network Server
 Biermarke der Spoetzl Brewery

Shiner ist der Familienname folgender Personen:
 Esther Shiner (1924–1987), kanadische Politikerin
 Lewis Shiner (* 1950), US-amerikanischer Schriftsteller
 Raymond Shiner (1923/24–1999), US-amerikanischer Jazzmusiker
 Ronald Shiner (1903–1966), britischer Schauspieler und Bühnenregisseur

Orte:
 Shiner (Texas)

Siehe auch:
 Scheiner

Shiner


Corpul de Legionari români din Bucovina a fost o unitate de recruți numiți după modelul din 1848, legionari, înființată în noiembrie 1914 de către Austro-Ungaria prin eforturile deputatului român austrofil Aurel Onciul, căruia i-a fost trasată această sarcină de către guvernatorul provinciei, Rudolf von Meran.

Unitatea a avut un echivalent format din etnici ucraineni, recrutați sub coordonarea deputatului Nicolae de Wassilko.

Înființare

În urma unui apel al deputatului Aurel Onciul, pe data de 22 noiembrie 1914 au fost aduși la Suceava pentru o adunare populară – în timpul căreia a fost lansat proiectul unui corp de voluntari români, aproximativ 2.000 de țărani.

Recrutarea efectivelor s-a făcut în teritoriu de către jandarmi – câte 50 de recruți de comună, până la un total aproximativ de 1.500 de oameni. Aceștia au fost aduși la Câmpulung, unde după înarmarea cu  vechi, scoase din uzul armatei austriece, pe 2 decembrie au depus jurământul în piața centrală, după un serviciu divin. La brațul stâng aceștia au trebuit să poarte o eșarfă neagră-galbenă., păstrându-și hainele țărănești  Primul lor comandant a fost locotenentul Thieberger.

Cu o condiție fizică precară (o parte dintre ei au și fost demobilizați datorită infirmității), în lipsa unei instrucții și a unei dotări cu armament adecvate, precum și în lipsa hranei suficiente, calitatea acestor luptători a fost inferioară.

Participarea la lupte

Prima dată legionarii români au fost folosiți în luptă în noiembrie 1914, când trupele austriece se aflau în retragere spre Carpați, în fața rușilor care luptau să ocupe din nou Cernăuțiul (reocupat la 26 noiembrie 1914). Armata rusă a recurs la ambuscade în care multi dintre legionarii români au fost uciși. O parte din aceștia au reușit să se refugieze în Regatul României.

După ocuparea Sucevei, la 18 decembrie/1 ianuarie 1915  o companie de legionari români împreună cu un pluton de jandarmi au ocupat poziții de apărare în ariergarda armatei care se retrăgea spre Iacobeni și Vatra Dornei, în localitățile Gura Humorului, Capu Codrului și Ilișești. O a doua companie a primit ordin să închidă drumul spre Frasin, Frumosu și Argel. Unitățile în cauză au avut ordinul de a se retrage în condițiile contactului cu forțe superioare, spre Fundu Moldovei și Pojorâta.

Intrând în contact cu trupele inamice care avansau spre Pasul Mestecăniș la sfârșitul lunii decembrie/începutul lunii ianuarie 1914, legionarii s-au retras în debandadă spre Câmpulung. Aflați în continuare în haine țărănești, mulți dintre ei – socotiți a fi de către ruși franctirori, au fost executați. Un grup de legionari fixați pe teren de către inamic la "Podul Bucătarului" din Câmpulung, s-au retras în parte spre Pojorâta și în parte spre Munții Rarău – de unde fie s-au repliat spre Vatra Dornei, fie au trecut granița spre România.

Împușcarea voluntarilor români din trupele de legionari a avut ecou  în presa din România.

Ulterior, un batalion de legionari, aflat mai întâi sub comanda căpitanului Roman și mai apoi a căpitanului Cernăuțean, a intrat în compunerea Diviziei 54 Infanterie k. u. k.

Referințe

Bibliografie
 Bălan, Teodor; Bucovina în Războiul Mondial (alternativă ); Extras din "Codrul Cosminului" VI 1929, Buletinul Institutului de Istorie și Limbă dela Universitatea din Cernăuți; Institutul de Arte grafice și Editura Glasul Bucovinei; Cernăuți; 1929

Vezi și

 Bucovina în Primul Război Mondial
 Legiunea Ucraineană (galițiană)

 Austro-Ungaria în Primul Război Mondial
1914 în România
Bucovina în Primul Război Mondial

Corpul de Legionari români din Bucovina