Jiroskop veya Türkçe adıyla düzdöner, dönüş ekseninin kendi kendine herhangi bir yönü kabul etmekte özgür olduğu dönen bir çark veya disktir. Açısal hız ve dengenin korumasına göre dönerken bu eksenin yönü devrilmeden veya dayanağın yönünden etkilenmez. Bundan dolayı jiroskoplar yönü ölçmek veya elde etmek için yararlıdır.

Elektronik cihazlarda bulunan elektronik mini yonga paketlenmiş MEMS jiroskopları, katı halde daire lazerler, fiber optik jiroskoplar ve aşırı duyarlı kuantum jiroskopu gibi diğer çalışma ilkelerine dayalı olan jiroskoplar da bulunmaktadır.

Jiroskopların uygulamaları manyetik pusulaların çalışmadığı veya radyo kontrollü helikopterler ya da insansız hava araçları gibi uçan araçların ve dinlence amaçlı teknelerin, ticari gemilerin  sabitleşmesi için  yeterince kesin olmadığı atalet gezinti sistemlerini kapsar. Onların netliğine bağlı olarak jiroskoplar tünel madenciliğinde yön bulmak için topaç teodolitlerde kullanılır. Jiroskoplar sabitlikte yardımcı olmak için manyetik pusulaları tamamlayan veya yerini alan topaç pusulaları yapmakta da kullanılabilir veya ataletli güdüm sisteminin parçası olarak kullanılabilir.

Tanım ve Şema

Mekanik sistemlerde veya aletlerde geleneksel bir jiroskop yaklaşık bir eksen dönmeye günlüklenmiş bir çark, bir iç dengeleme halkası veya çemberinde birleştirilmiş çarkın jurnallerini içeren bir mekanizmadır ; iç dengeleme halkası iki halkanın toplamı için bir dış halkanın içinde salınım için günlüklenmiştir.

Jiroskop çerçevesi olan dış dengeleme halkası veya çemberi destekle belirlenen kendi düzleminde yaklaşık bir eksen dönmesi amacıyla birleştirilmiştir. Bu dış denge halkasının bir derece dönüş özgürlüğü vardır, ekseninin hiç yoktur. Sonraki iç denge halkası her zaman jiroskop çerçevesinin esas eksenine dikey olan kendi düzleminde yaklaşık bir eksen dönmesi için jiroskop çerçevesinde birleştirilmiştir.Bu iç denge halkasının iki derece dönüş özgürlüğü vardır.

Dönen çarkın aksı dönüş eksenini belirler. Çark her zaman iç denge halkasının eksenine dikey olan bir eksen kadar dönmesi için jurnallenir. Bu yüzden çarkın üç, ekseninin iki derece dönüş özgürlüğü vardır. Çark çıktı ekseni hakkında bir tepki kuvveti tarafından girdi ekseni hakkında uygulanan bir kuvvete yanıt verir.

Bir jiroskobun hareketi bir bisikletin ön tekerleğini düşünerek  çok kolaylıkla anlaşılabilir. Eğer teker üstü sola dönebilsin diye dikeyden uzağa eğilirse, tekerin ileri jantı da sola döner. Diğer bir deyişle dönen tekerin bir eksendeki dönüşü üçüncü eksen dönüşünü üretir. Bir jiroskop çarkı yuvarlanacak veya çıktı dengeleme halkalarının özgür mü sabit mi bir yapıda olduğuna bağlı olarak çıktı ekseni konusunda direnecektir. Bazı özgür-çıktılı-dengeleme halkası cihazlarının örnekleri, alçalma yükselme açısını, bir uzay aracında veya uçaktaki rotadan çıkma durumu açılarını algılamak veya ölçmek için kullanılan konum referansı jiroskoplarıdır.

Çarkın yer çekimi merkezi sabit bir pozisyonda olabilir. Çark kendiliğinden bir eksen kadar döner ve iki diğer eksen kadar sallanabilir ve böylece çark dönmesine bağlı olarak doğasında olan direnme haricinde sabit bir nokta etrafında herhangi bir yöne dönmekte özgürdür. Bazı jiroskopların bir veya daha fazla unsurun yerine mekanik eşdeğerleri vardır.Örneğin; dönen çark dengeleme halkaları içinde eksensel olarak birleştirilmek yerine bir sıvının içinde asılı bırakılabilir. Kontrol kuvvet jiroskobu uzay araçlarında istenilen bir konum açısını sürdürmek veya elde etmek için veya jiroskobik direnç kuvvetini kullanarak yön çevirmede kullanılan sabit-çıktı-dengeleme halkası cihazlarının bir örneğidir.

Bazı özel durumlarda dış dengeleme halkası çarkın sadece iki özgürlük derecesi olsun diye çıkarılabilir. Diğer durumlarda çarkın kütle merkezi salınım ekseninden dengelenebilir ve böylece çarkın kütle merkezi ve çarkın asılım merkezi kesişmeyebilir.

Tarih
Özünde bir jiroskop bir çift dengeleme halkasıyla birleşik bir başlıktır. Başlıklar Klasik Yunanistan, Roma ve Çin'i kapsayan birçok farklı medeniyette icat edilmiştir. Bunların çoğundan alet olarak yararlanılmamaıştır.
Bir jiroskoba benzeyen ilk bilinen aparat ("Fırıl fırıl Yansıtaç" ya da "Serson'ın Yansıtacı") 1743'te John Serson tarafından icat edildi. Sisli veya dumanlı koşullarda ufuğun yerini saptamak için kullanıldı.

Daha çok asıl bir jiroskop gibi kullanılan ilk alet ilk kez 1817'de bununla ilgili yazan Alman Johann Bohnenberger tarafından yapıldı. İlk başta ona "Makine" dedi. Bohnenberger'in makinesi dönen iri bir küreye dayalıydı. 1832'de Amerikan Walter R.Johnson dönen bir diske dayalı benzer bir alet geliştirdi. Ecole Sanat Fen Okulu'nda çalışan Fransız matematikçi Pierre-Simon Laplace makineyi bir eğitim aracı olarak kullanmayı önerdi ve böylece Leon Foucault'un dikkatini çekti. 1852'de Foucault onu Dünya'nın dönüşünü ilgilendiren bir deneyde kullandı. Sürtünme dönen çarkı yavaşlatmadan önce 8- 10 dakika içinde görülebilen Dünya'nın dönüşünü görmek için bir deneyde  cihaza modern adını veren Foucault'tu.

1860'larda elektrik motorların gelişi bir jiroskobun belirsizce dönmesini mümkün kıldı ; bu ilk model yön göstergelerine  ve çok daha karmaşık bir alet olan topaç pusulaya yön verdi. İlk işlevsel topaç pusula 1904'te Alman mucit Hermann Anschütz-Kaempfe tarafından patentlendi. Amerikan Elmer Sperry o yıldan sonra kendi tasarımını takip etti ve diğer milletler kısa zamanda denizcilik kahramanlığının en önemli askeri güç ölçüsü olduğu bir çağda icadın askeri önemini fark ettiler ve kendi jiroskop endüstrilerini yarattılar. Sperry Jiroskop Şirketi uzay aracı ve denizci stabilizörleri sağlamak için çabucak genişledi ve diğer jiroskop geliştirenler de aynı şeyi yaptılar.
1917'de Indianapolis'in Chandler(gemi levazımatçısı) Şirketi  bir pistonlu ve tabanlı bir oyuncak jiroskop olan" Chandler jiroskobu"nu yarattı. Chandler şirket 1982'de TEDCO tarafından satın alınana kadar oyuncağı üretmeye devam etti. Chandler oyuncağı bugün TEDCO tarafından hala üretilir.
20.yüzyılın ilk on yılında diğer mucitler (başarısız bir şekilde) jiroskopları kesin ivme ölçümlerinin uygulanabileceği sabit bir platform yaratarak eski kara kutu navigasyon sistemleri için temel olarak kullanmaya çalıştılar. Benzer ilkeler sonra balistik füzeler için atalet navigasyon sistemleri geliştirmede kullanıldı.

2.Dünya Savaşı boyunca jiroskop uzay aracı ve uçaksavar silah nişanları için başlıca bileşen oldu. Savaştan sonra güdümlü füzeleri  ve silahları, navigasyon sistemlerini küçültme yarışı, 85 gramdan daha az ağırlığıkta, yaklaşık 1 inç çapı olan sözüm ona mini jiroskopların geliştirilmesi ve üretilmesiyle sonuçlandı. Bu minyatür jiroskopların bazıları 10 saniyeden daha az dakikada 24.000 devirlik hıza ulaştı.

Üç eksenli MEMS'e dayalı jiroskoplar tabletler,akıllı telefonlar,akıllı saatler gibi portatif elektronik aletlerde de kullanılabiliyor. Bu aletlerin önceki kuşaklarında mevcut olan 3-eksenli ivme algılama yeteneğine ilave eder. Birlikte bu sensörler  6 bileşen hareket algılama ; X,Y ve Z hareketi için ivme ve uzayda dönme oranı ve miktarını hesaplamak için jiroskoplar sağlar. Bazı cihazlar ek olarak Dünya'nın manyetik alanı ile ilgili kesin açısal ölçümler sağlamak için bir mıknatısölçeri bünyesine alır. En yeni MEMS'e dayalı atalet ölçüm birimleri tek bir bütünleşmiş tur paketindeki algılamanın bütün dokuz aksını masrafsız ve geniş çapta mevcut olan hareket algılamayı sağlayarak dahil eder.

Türleri

Jirostat
Jirostat bir jiroskop türevidir.Katı bir kılıfta gizlenen iri bir çarktan oluşur. Onun çeşitli asılım modlarıyla veya destekle bir tezgahtaki hareketi,hızlıca döndürülürken iç görülmez çarkın jirostatik hareketine bağlı olarak statik dengenin sıradan yasalarının ilginç tersine dönmesini örneklemeye hizmet eder. İlk jirostat Lord Kelvin tarafından yatay bir düzlemde gezinmekte yoldaki bir kasnak veya bisiklet gibi özgürken dönen bir cismin hareketinin daha karmaşık halini örneklemek için tasarlandı. Ayrıca Kelvin jirostatlardan maddenin ve havanın esnekliği mekanik teorilerini geliştirmek için jirostatlardan yararlandı; bu teoriler bugün sadece tarihi ilgidendir.
Modern zamanlarda jirostat kavramı uzay araçlarını ve uyduları yörüngeye oturtmak için vaziyet kontrol sistemlerinin tasarımında kullanılır. Örneğin ; Mir uzay istasyonunun jiroplan veya kontrol kuvvet jiroları diye bilinen üç çift içten birleştirilmiş çarkları vardı.
Fizikte dinamik denklemleri bir jirostatın hareketinin denklemlerini anımsatan birçok sistem var. Örnekler yapışkan olmayan,sıkıştırılamaz, homojen bir sıvıyla dolu bir oyuğu olan katı bir cismi, elastica teorisindeki gerilmiş elastik bir çubuğun statik denge biçimini, doğrusal olmayan bir araçla yayılan ışık atımının kutuplaşma dinamiğini, kaos teorisindeki Lorenz sistemini ve bir  Penning tuzağı kütle görüngeölçerindeki bir iyonun hareketini kapsar.

MEMS
MEMS jiroskobu Foucault sarkacı fikrini alır ve MEMS (mikroelektromekanik sistem) diye bilinen bir titreme unsuru kullanır. MEMS'e dayalı jiro başlangıçta Systron Donner Inertial (SDI) tarafından pratik ve üretilebilir yapıldı. Bugün SDI,  MEMS jiroskoplarının büyük bir üreticisidir.

FOG
Fiber optik jiroskop mekanik dönmeyi saptamak için ışığın müdahalesini kullanan jiroskoptur. Alıcı, 5 km'nin üzerinde olabilecek bir bobin fiber optik kablodur. Düşük kayıplı tek modlu optik fiberin 1970'lerin başında haberleşme endüstrisi için geliştirilmesi Sagnac etkisi fiber optik jiroskoplarının geliştirilmesini sağladı. Sagnac etkisi RLG'ninkinde kullanıldığı gibi FOG'unkinde kullanılan aynı ilkedir.

HRG
Yarıküresel yankılayıcı jiroskop, şarap bardağı jiroskobu veya mantar jiroskop diye de adlandırılır, kalın bir sapla saplanmış ince bir katı haldeki yarıküresel kabuğu kullanır. Bu kabuk kabuğu çevreleyen ayrı kaynaşık yapılar üzerine direkt bırakılan elektrotlar tarafından üretilen elektrostatik kuvvetler tarafından bükülgen bir yankılamaya sürüklenir. Jiroskobik etki bükülgen duran dalgaların atalet özelliğinden elde edilir.

VSG veya CVG
Titreşim yapılı bir jiroskop, Coriolis titreşen jiroskop da denir, farklı metalik alaşımlardan yapılmış bir yankılayıcı kullanır. Düşük doğruluk ve düşük maliyetli MEMS ile daha yüksek doğruluk ve daha yüksek maliyetli FOG arasında yer alır. Düşük iç bastırma materyalleri, yankılayıcı vakumlama ve sürüklenme ve kontrol sinyallerinin istikrarsızlığına bağlı sıcaklığı azaltmak için kullanarak doğruluk parametreleri arttı.

Yüksek kalite şarap bardağı yankılayıcılar HRG veya CRG gibi kesin alıcılar için kullanılır.

DTG
Dinamik olarak ayarlanmış jiroskop eğilme dayanaklarıyla evrensel bir eklem tarafından asılan bir çarktır. Eğilme kaynağı sertliği dönüş hızından bağımsızdır. Fakat dengeleme halkasından dinamik atalet dönüş hızının karesiyle orantılı olan negatif kaynak katılığını sağlar. Bu yüzden belirli bir hızda,ayarlama hızı denir, iki kuvvet çarkı ideal bir jiroskop için gerekli konum olan burkulmadan özgür bırakarak birbirini iptal eder.

RLG
Halka lazer jiroskop, bir ışık demetinin kayma müdahalesi modelini ölçerek d önmeyi ölçmek için Sagnac etkisine dayanır.Çünkü zıt yönlerdehalka etrafında hareket eder.

Londra  Kuvveti
Londra kuveti jiroskobu kuantum- mekanik olgusuna dayanır, onun vasıtasıyla dönen bir üstün iletkenin ekseninin jiroskobik çarkın dönme ekseniyle tam olarak eğilen  manyetik bir alan üretir. Bir mıknatısölçer üretilen alanın yönelimini belirler, bu dönüş eksenini belirlemek için ara değer olarak eklenir. Bu tip jiroskoplar aşırı derecede doğru ve istikrarlıdır. Örneğin, Yerçekimi Araştırma B (GP-B) deneyinde kullanılanlar jiroskop dönme ekseni yöneliminde bir yıllık bir süreçte 1.4×10−7  dereceden daha iyiye değişiklikler ölçtüler. Bu bir insan saçının 32 km uzaktan görülen genişliğinde bir açısal ayrılığa eşdeğerdir.

GB-B jirosu, niyobyum süper iletken maddesinin ince bir tabakası için yalıtkan madde desteği sağlayan kaynaşık kuvarzdan yapılmış, neredeyse kusursuz bir küresel döner kitleden oluşur. Geleneksel duruşlarda bulunan sürtünmeyi bertaraf etmek için çark montajı elektrik alanıyla altı elektrottan merkezlenir. Çarkı 4.000 RPM'e getiren bir helyum fışkırtmasıyla ilk dönmeden sonra cilalanan jiroskop kılıfı, çarktaki hava direncini azaltmak için ultra yüksek vakuma tahliye edilir. Eğer asılım elektroniği çalışıyor kalırsa aşırı dönüşlü simetri, aşınma eksikliği ve düşük hava direnci çarkın açısal hareketinin onun dönmesini yaklaşık 15.000 yıl boyunca sürdürmesine izin verecektir.

Hassas bir DC SQUID bir kuantum kadar küçük değişiklikleri ayırt edebilir ve jiroskobu izlemek için kullanılır. Çarkın yönelimindeki bir devinim veya eğilme Londra kuvveti manyetik alanının kılıfa göre kaymasına sebep olur. Hareket eden alan kılıfa sabitlenen süper iletken bir  pikap döngüsünün içinden geçer, ki bu küçük bir elektrik akımına neden olur. Akım bir mikroişlemci tarafından küresel koordinatlarına karar verilen şönt direncine karşı bir voltaj üretir. Sistem Lorentz bükülmesini en aza indirmek için tasarlanır.

Modern Kullanımlar
Pusulalarda, uzay aracında, bilgisayar işaret aygıtlarında kullanılmanın yanı sıra jiroskoplar tüketici elektroniğine tanıtılmaktadır. Jiroskop yönelim ve dönme hesaplanmasına izin verdiğinden beri tasarımcılar onları modern teknoloji bünyesine topladılar. Jiroskobun tamamlaması birtakım akıllı telefonlardaki önceki tek ivme ölçerden daha doğru hareket tanımaya 3 boyutlu boşlukta izin vermektedir. Tüketici elekroniğindeki jiroskoplar sıklıkla daha sağlam yön ve hareket algılama için ivme ölçerlerle birleştirilir. Böyle uygulamaların örnekleri Samsung Galaxy Note 4, HTC Titan, Nexus 5, iPhone 5s, Nokia 808 PureView ve Sony Xperia gibi akıllı telefonları, PlayStation 3 controller ve  Wii Remote oyun konsolu çevresellerini ve  Oculus Rift gibi asıl gerçeklik setlerini içerir.

Nintendo bir jiroskobu Wii konsolunun Wii uzaktan kumandasına "Wii MotionPlus" denen donanımın bir ek parçasıyla birleştirdi.O 3D'lerde ve Wii GamePad'lerde dahil edilir, bu dönerken hareketi belirler.

Gezinti yatları jiroskopları otomatik-bilardo masaları gibi harekete duyarlı aletleri kademelendirmek için kullanır. Bir bisiklet tekerleği içine yerleştirilen elektrikli bir çark jiroskobu destek tekerlek alternatifi olarak satılıyor.

Kişisel ulaım aracı elektrikli tekteker, jiroskop teknolojisinden faydalanır..

Kaynakça

Dış bağlantılar

Ölçü aletleri
Fransız icatları

Jiroskop


ඉපදීම දුකකි
ලෙඩ වීම දුකකි
වයසට යාම දුකකි
මරණය දුකකි
ප්‍රියයන්ගෙන් වෙන්වීම දුකකි
අප්‍රියයන් මුණ ගැසීම දුකකි
කැමති දේ නොලැබීම දුකකි

( මෙම සියල්ල සංක්ෂිප්ත  කළ විට පංචඋපාදානස්කන්ධයයි)

රූප උපාදානස්කන්ධය
වේදනා උපාදානස්කන්ධය
සංඤ්ඤා උපාදානස්කන්ධය
සංස්කාර උපාදානස්කන්ධය
විඤ්ඤාණ උපාදානස්කන්ධය

පංච උපාදානස්කන්ධ


L'aide à domicile est à la fois un métier et un secteur d'activité visant à prodiguer des services à des personnes ayant besoin d'une assistance à leur domicile, qu'il s'agisse de personnes âgées en situation de dépendance ou non, de personnes handicapées, ou de personnes ayant un besoin ponctuel d'aide.

Les services concernés recouvrent des aides dans les actes essentiels (aide aux déplacements et à la mobilisation, aide à la toilette, l'habillage, le déshabillage et à la prise des repas), dans les actes de la vie quotidienne : courses, préparation des repas, entretien du linge, nettoyage du logement, repassage, …) et dans les activités de la vie sociale et relationnelle.

La structuration du secteur en Europe

En France
Les Services d'Aide et d'Accompagnement à Domicile (S.A.A.D), souvent aidés par les conseils généraux (chargés du social), apportent des prestations de services ménagers et des prestations d'aide à la personne dans son logement en termes d'entretien du logement, du linge, de courses et préparation de repas, et d'aide à l'habillage et au déshabillage et à la toilette, mais n'inclue pas les soins devant être effectués par une infirmière.

Le S.A.A.D est « prestataire de services » et employeur de l'aide à domicile (alors que le service est qualifié de « mandataire » quand la personne est un employeur direct du salarié).

Le métier d'aide à domicile
Il s'agit d'un métier fortement féminisé, et à fortes contraintes : salaires bas, horaires atypiques avec une grande amplitude horaire du fait de césures, travail le week-end. S'y ajoutent des contraintes de type physique (port de charges) et relationnelles.

Le titre peut varier en fonction des pratiques et du contenu effectif ou théorique des tâches : aide-ménagère, auxiliaire de vie sociale, etc.

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Service de soins infirmiers à domicile
 Service d'accompagnement à la vie sociale
 Aide au retour à domicile après hospitalisation
 Coopérative de service à domicile
 Service d'éducation spéciale et de soins à domicile
 Aide à domicile en milieu rural
 Handicap
 Établissement ou service social ou médico-social
 Aide sociale à l'enfance
 Services à la personne en France
 Action éducative à domicile
 Téléassistance à domicile
 Soins palliatifs

Bibliographie

Gériatrie
Politique sociale

Aide à domicile


An Gomesa petropolitana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Guido Frederico João Pabst, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark W. Chase och Norris Hagan Williams. An Gomesa petropolitana in nahilalakip ha genus nga Gomesa, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gomesa

Gomesa petropolitana


El D-10/D-10T/D-10TG/D-10TSG/D-10T2M es un cañón antitanque soviético, desarrollado a finales de la Segunda Guerra Mundial e instalado en cazacarros y tanques. Las versiones del cañón de 100 mm se han instalado en los T-55 hasta fechas tan tardías como 1979; aún después de su introducción en 1942, y continúa en servicio activo en muchos países.

Historia
A principios del año 1944, al tanque T-34 se le seguía instalado un cañón que en la época era aún eficiente contra blindados contemporáneos, el cañón F-34 de 76,2 mm, que luego fue reemplazado por el más poderoso de 85 mm . Este significativo cambio hizo que se hiciera obsoleto el muy fiable cazacarros SU-85, dado que su arma principal; el cañón D-5T de 85 mm, ya no fuese considerado de acuerdo a los especialistas militares como superior a los que llevaban ya los más adaptables tanques medios. El buró de diseños de F. F. Petrov situado en la Fábrica de la Planta de Artillería No. 9 fue encomendado a diseñar un novedoso cañón de 100 mm, con capacidad antitanque para la mejora de los chasis del SU-85 y llevarlos a un nuevo nivel, propuesta que se hizo efectiva con el cazacarros SU-100. Los diseñadores del equipo de Petrov modificaron una versión naval del cañón S-34 para su uso en un vehículo blindado.

El primer cañón D-10 dispuso de una muy alta velocidad de salida del proyectil de 100 mm, dado que se le dotó de una caña con una longitud de 6,7 a 6,9 m (53,5 calibres). Su velocidad de salida del proyectil, de 895 m/s, daba a este nuevo cañón una gran capacidad de penetración a los blindajes estándar de tanques incluso después de la guerra; pudiendo penetrar hasta 160 mm de acero del blindaje inclinado incluso en ángulos de hasta 30° a distancias de hasta 1 kilómetro, haciéndolo superior al cañón alemán de calibre 75 mm, el KwK 42 que equipaba al Panzer V Panther y a los cañones originales de 88 mm del Tiger I, el KwK 36, pero nunca fue tan bueno como el del Tiger II, mucho más largo; el KwK 43 L/71. La vaina más larga en el cartucho de 100 mm albergaba con ello el disparo de un proyectil con más poder explosivo para así compensar esta debilidad.

Fue originalmente diseñado para ir montado en el cazacarros SU-100, como el D-10S (por sаmokhodnaya, autopropulsado), y luego fue equipado en los tanques de la postguerra T-54 y T-55 como el cañón D-10T (de tankovaya, del adjetivo tanque.) No tuvo significativas diferencias en cuanto a su funcionalidad o a su desempeño durante el tiempo que duró su fabricación ni en las diferentes fábricas en las que fue producido bajo licencia. También se ensayó su uso en los chasis de los tanques como en el prototipo T-34-100, los demostradores T-44-100, y KV-100, y en el IS-100 (Obyekt 245).

En 1955 se le agregaron el sistema de estabilización del plano vertical STP-1 Gorizont (Horizonte)y un evacuador de gases, para así mejorar su desempeño acorde al cambio de época, y redesignarlo como el nuevo D-10TG. En 1956 inicia la producción de una nueva versión, el D-10T2S, para su montaje en los tanques T-54B y T-55, equipados con el sistema de estabilización en dos planos, llamado Tsyklon (Ciclón).

Una versión del cañón D-10 fue instalada sobre afustes de artillería costera en Finlandia en la década de 1960. Este cañón fue llamado 100 56 TK en la armada de Finlandia cuando estuvo en servicio activo como artillería costera.

Versiones altamente modificadas del D-10, así como nuevas municiones e inclusive misiles; fueron instaladas y diseñadas para su uso en los nuevos y antiguos tanques que lo llevaban hasta 1979, y miles de ellos siguen aún en servicio en varias naciones.

Municiones

Cargas comunes
En la Segunda Guerra Mundial, las municiones UOF-412 llevaban cargas propulsoras con un peso de hasta 15,6 kg (34,39 libras), y montaban proyectiles F-412 de alto poder explosivo y fragmentarias. Las municiones antitanque disponibles desde la Segunda Guerra Mundial hasta finales de 1960 se basaron siempre en la carga UBR-412, incluyendo la BR-412 proyectil perforante de alto poder explosivo, encasquillada al cartucho propelente BR-412B, y la munición BR-412D; que estaban disponibles desde finales de la década de 1940. También hubo un cartucho con carga hueca lanzadora de humo denominado D-412. Durante la Segunda Guerra Mundial, las municiones del modelo UOF-412 llevaban hasta 15,6 kg (34,39 libras) de propelente en la vaina y contaban con un proyectil tipo F-412 de alto explosivo de cabeza fragmentaria. Otras municiones antitanque disponibles en la Segunda Guerra Mundial hasta finales de 1960 se basaban en el proyectil UBR-412, incluyendo las cargas BR-412 y que contaban con un proyectil perforante de alto poder explosivo, y otras con los proyectiles BR-412B, entretanto que la munición BR-412D estuvo disponible hasta finales de los años 1940. También hubo un proyectil que eyectaba una pantalla de humo, denominado D-412.

En 1964, la oficina de investigación NII-24 comienza el trabajo del diseño de un proyectil antitanque mejorado, llamado luego 3UBM6. En 1967, el 3BM6 alcanza una hipervelocidad perforante que astilla el blindaje, y en la que se descarta luego de su salida del cañón un cascarón o carcasa (HVAPDS), con el que se podía penetrar hasta 290 mm de blindaje a 2 km, u 80 mm de blindaje inclinado de forma vertical en un ángulo de 60 grados. Este luego fue sustituido por el proyectil 3BM8 HVAPDS, constando de un dardo penetrador de carburo de wolframio. Los proyectiles alto explosivo antiblindaje (HEAT), que podían penetrar el vehículo y/o estructura con el impacto y posterior explosión generada por la carga en su punto central de impacto, y que incluía la carga 3UBK4 montada con la ojiva 3BK5M, posteriormente sustituida por el cartucho 3UBK9 montado con la ojiva 3BK17M.

En la década de 1980, las municiones antimaterial 3UBM11 fueron introducidas, y montados con la ojiva 3BM25; que contenía un proyectil tipo dardo y de capacidad perforante, estabilizado con aletas desechables, y que a su vez eyectaba una carcasa. Este cartucho era del tipo APFSDS que es compuesto de un dardo penetrante hecho de carburo de wolframio, lo que aumenta su capacidad de penetración de blindaje a grandes distancias, así como los daños a la tripulación del blindado al que impacte; causando hasta la muerte de estos.

Misiles
La adaptación de misiles antitanque fue muy exitosa, dando con ello al diseño original la exclusiva condición de lanzar misiles de capacidad mucho mayor que la de la munición normamlmente en uso en este reputado cañón; extendiendo con ello la vida útil del arma y de incluso los blindados a los que equipa aún hoy día.

En 1983, se hicieron pruebas desde tanques T-55M y T-55AM para un nuevo programa de adecuación y actualización bajo un programa que añadió la habilidad en algunos tanques de disparar la serie de misiles 9K116-1 Bastion guiados por láser (Código OTAN AT-10 Stabber), para dotarlos de gran alcance a blancos como tanques y helicópteros en vuelo bajo. El misil antitanque es encasado a la carga propulsora del tipo 3UBK10-1, de donde se manipula, carga, y dispara; exactamente como un proyectil convencional para este cañón. Y luego de 1,5 segundos después de su disparo, con un sistema de guía láser mediante una ventana en la cola del misil que se descubre tras su disparo, el motor cohete de este se enciende por al menos seis segundos en vuelo, dándole al total misil un tiempo de vuelo de hasta 41 segundos. El misil es muy costoso, con cerca de la mitad del precio de un T-55M, pero extiende la vida útil del cañón de 100 mm; permitiéndole el enfrentar a tanques modernos. Así los misiles incluidos para su uso en éste cañón tuvieron una lista extensa, de la que cabe destacar a los siguientes:
 3UBK10-1 (9M117 Bastion) penetra hasta 600 mm desde 4 km
 3UBK10M-1 (9M117M Kan) de ojiva tipo tándem, penetra hasta 650 mm desde 4 km
 3UBK23-1 (9M117M1 Arkan) de ojiva tipo tándem con alcance extendido, penetra hasta 750 mm desde 7 km
 3UBK23M-1 (9M117M2 Boltok) de ojiva tipo tándem con alcance extendido, penetra hasta 800 mm desde 6 km

Prestaciones

Véase también
 Cañón antitanque Sprut
 Cañón M1944 de 100 mm (BS-3)

Notas

Bibliografía
 Foss, Christopher F., Ed (2005). Jane's Armour and Artillery 2005–2006, 26th edition, p 110. ISBN 0-7106-2686-X
 Zaloga, Steven J. and James Grandsen (1984). Soviet Tanks and Combat Vehicles of World War Two. London: Arms and Armour Press. ISBN 0-85368-606-8
 Zaloga, Steven J. and Hugh Johnson (2004). T-54 and T-55 Main Battle Tanks 1944–2004. Oxford: Osprey. ISBN 1-84176-792-1

Enlaces externos

 100mm Tank Gun D-10 en battlefield.ru
 SU-100 Tank Destroyer en battlefield.ru
 Especificaciones y valores de penetración de los principales cañones soviéticos  en battlefield.ru
 T54/T55 Main Battle Tank

Cañón antitanque D-10T (M1944 BS-4)
Artillería de la Unión Soviética
Cañón antitanque D-10T (M1944 BS-4)
Cañón antitanque D-10T (M1944 BS-4)

Cañón antitanque D-10T (M1944 BS-4)


Luca Antonelli (Monza, provincia de Monza y Brianza, Italia, 11 de febrero de 1987) es un exfutbolista italiano que jugaba de defensa.

Trayectoria
Después de estar varias temporadas en el equipo juvenil del A. C. Milan, debutó oficialmente el 8 de noviembre de 2006, en un partido de Copa Italia contra el Brescia. El 23 de diciembre del mismo año debutó en la Serie A contra el Udinese. En el verano de 2007 Antonelli fue cedido al Bari, de la Serie B, pero impresionó tanto al Parma, que éste durante el mercado de invierno consiguió que el Milan se lo cediera lo que quedaba de temporada.

En junio, el Parma adquirió la mitad de los derechos contractuales de Antonelli, siendo la otra mitad del Milan. Mientras que en el verano siguiente el Parma se hizo dueño total de su pase. En enero de 2011 fue vendido al Genoa C. F. C., a cambio de Raffaele Palladino y Francesco Modesto. Debutó oficialmente el 27 de febrero de 2011 contra el Catania, reemplazando a Emiliano Moretti. El 17 de abril de 2011 anotó su primer gol con la camiseta rossoblu, este frente al Brescia.

Selección nacional
Fue internacional con la selección de fútbol de Italia en 13 ocasiones. Debutó el 3 de septiembre de 2010, en un encuentro ante la selección de  que finalizó con marcador de 2-1 a favor de los italianos.

Clubes

Palmarés

Campeonatos nacionales

Referencias

Enlaces externos
 Perfil y estadísticas
 Ficha en Transfermarkt.es

Futbolistas de la Associazione Calcio Milan
Futbolistas del Football Club Bari 1908
Futbolistas del Parma Calcio 1913
Futbolistas del Genoa Cricket & Football Club en los años 2010
Futbolistas del Empoli Football Club
Futbolistas del Miami FC
Futbolistas de la selección de fútbol sub-19 de Italia
Futbolistas de la selección de fútbol sub-20 de Italia
Futbolistas de la selección de fútbol de Italia en los años 2010
Nacidos en Monza

Luca Antonelli


90503 Japhethboyce este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
90503 Japhethboyce este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  în cadrul proiectului CSS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,40 ua, o excentricitate de 0,20 și o înclinație de 2,1° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 90001-91000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2004
Centura de asteroizi

90503 Japhethboyce


LZ 127 Graf Zeppelin () was a German passenger-carrying hydrogen-filled rigid airship that flew from 1928 to 1937. It offered the first commercial transatlantic passenger flight service. The ship was named after the German airship pioneer Ferdinand von Zeppelin, a count () in the German nobility.  It was conceived and operated by Hugo Eckener, the chairman of Luftschiffbau Zeppelin.

Graf Zeppelin made 590 flights totalling almost 1.7 million kilometres (over 1 million miles). It was operated by a crew of 36, and could carry 24 passengers. It was the longest and largest airship in the world when it was built. It made the first circumnavigation of the world by airship, and the first nonstop crossing of the Pacific Ocean by air; its range was enhanced by its use of Blau gas as a fuel. It was built using funds raised by public subscription and from the German government, and its operating costs were offset by the sale of special postage stamps to collectors, the support of the newspaper magnate William Randolph Hearst, and cargo and passenger receipts.

After several long flights between 1928 and 1932, including one to the Arctic, Graf Zeppelin provided a commercial passenger and mail service between Germany and Brazil for five years. When the Nazi Party came to power, they used it as a propaganda tool. It was withdrawn from service after the Hindenburg disaster in 1937, and scrapped for military aircraft production in 1940.

Background
The first successful flight of a rigid airship, Ferdinand von Zeppelin's LZ1, was in Germany in 1900. Between 1910 and 1914, Deutsche Luftschiffahrts-Aktiengesellschaft (DELAG) transported thousands of passengers by airship. During World War I, Germany used airships to bomb London and other strategic targets. In 1917, the German LZ 104 (L 59) was the first airship to make an intercontinental flight, from Jambol in Bulgaria to Khartoum and back, a nonstop journey of .

During and just after the war, Britain and the United States built airships, and France and Italy experimented with confiscated German ones. In July 1919 the British R34 flew from East Fortune in Scotland to New York and back. Luftschiffbau Zeppelin delivered LZ 126 to the US Navy as a war reparation in October 1924. The company chairman Hugo Eckener commanded the delivery flight, and the ship was commissioned as the USS Los Angeles (ZR-3).

The Treaty of Versailles had placed limits on German aviation; in 1925, when the Allies relaxed the restrictions, Eckener saw the chance to start an intercontinental air passenger service, and began lobbying the government for funds and permission to build a new civil airship. Public subscription raised  (the equivalent of US$600,000 at the time, or $ million in 2018 dollars), and the government granted over  ($ million).

Design and operation

The LZ 127 was designed by Ludwig Dürr as a "stretched" version of the zeppelin LZ 126 rechristened the USS Los Angeles). It was intended from the beginning as a technology demonstrator for the more capable airships that would follow. It was built between 1926 and September 1928 at the Luftschiffbau Zeppelin works in Friedrichshafen, on Lake Constance, Germany, which became its home port for nearly all of its flights. Its duralumin frame was made of eighteen 28-sided structural polygons joined lengthwise with  of girders and braced with steel wire. The outer cover was of thick cotton, painted with aircraft dope containing aluminium to reduce solar heating, then sandpapered smooth. The gas cells were also cotton, lined with goldbeater's skins, and protected from damage by a layer containing  of ramie fibre.

Graf Zeppelin was  long and had a total gas volume of , of which  was hydrogen carried in 17 lifting gas cells (Traggaszelle), and  was Blau gas in 12 fuel gas cells (Kraftgaszelle). The Graf Zeppelin was built to be the largest possible airship that could fit into the company's construction hangar, with only  between the top of the finished vessel and the hangar roof. It was the longest and most voluminous airship when built, but it was too slender for optimum aerodynamic efficiency, and there were worries that the shape would compromise its strength.

Graf Zeppelin was powered by five Maybach VL II 12-cylinder  engines, each of  capacity, mounted in individual streamlined nacelles arranged so that each was in an undisturbed airflow. The engines were reversible, and were monitored by crew members who accessed them during flight via open ladders. The two-bladed wooden pusher propellers were  in diameter, and were later upgraded to four-bladed units. On longer flights, the Graf Zeppelin often flew with one engine shut down to conserve fuel.

Graf Zeppelin was the only rigid airship to burn Blau gas; the engines were started on petrol and could then switch fuel. A liquid-fuelled airship loses weight as it burns fuel, requiring the release of lifting gas, or the capture of water from exhaust gas or rainfall, to avoid the vessel climbing. Blau gas was only slightly heavier than air, so burning it had little effect on buoyancy. On a typical transatlantic journey, the  Graf Zeppelin used Blau gas 90% of the time, only burning petrol if the ship was too heavy, and used ten times less hydrogen per day than the smaller zeppelin  L 59 did on its Khartoum flight in 1917.

Graf Zeppelin typically carried  of ballast water and  of spare parts, including an extra propeller. Calcium chloride was added to the ballast water to prevent freezing. The ship retained grey water from the sinks for use as additional ballast. Both fresh and waste water could be moved forward and aft to control trim.

The airship usually took off vertically using static lift (buoyancy), then started the engines in the air, adding aerodynamic lift. Normal cruising altitude was ; it climbed if necessary to cross high ground or poor weather, and often descended in stormy weather. To measure the wind speed over the sea, and calculate drift, floating pyrotechnic flares were dropped.

When preparing to land, the crew advised the ground either by radio or signal flag. Ground crew lit a smoky fire to help the airshipmen judge wind speed and direction. The airship slowed, then adjusted buoyancy to neutral by valving off hydrogen or dropping ballast. Echo sounding with the report from an 11-mm blank round was used to measure altitude accurately. The ship flew in with its nose trimmed slightly down, made its final approach into the wind descending at  per minute, then used reverse thrust to stop over the landing flag, where it dropped ropes to the ground. Landing in rough weather required a faster approach. Up to 300 people manhandled the airship into a hangar or secured it by the nose to a mooring mast.

Graf Zeppelin's top airspeed was  at ; it cruised at , at . It had a total lift capacity of  with a usable payload of  on a  flight. It was slightly unstable in yaw, and to make it easier to fly, had an automatic pilot which stabilised it in that axis. Pitch was controlled manually by an elevatorman who tried to limit the angle to 5° up or down, so as not to upset the bottles of wine which accompanied the elaborate food served on board. Operating the elevators was so demanding and strenuous that an elevatorman's shift was only four hours, reduced to two in rough weather.

Layout

The operational spaces, common areas, and passenger cabins were built into a gondola structure in the forward part of the airship's ventral surface, with the flight deck well forward in a "chin" position. The gondola was  long and  wide; its streamlined design reflected contemporary aesthetics, minimised overall height, and reduced drag. Behind the flight deck was the map room, with two large hatches to allow the command crew to communicate with the navigators, who could take readings with a sextant through the two large windows. There was also a radio room and a galley with a double electric oven and hot plates.

The galley staff served three hot meals a day in the main dining and sitting room, which was  square. It had four large arched windows, wooden inlays, and Art Deco-upholstered furniture. Between meals, the passengers could socialise and look at the scenery. On the round-the-world flight, there was dancing to a phonograph, fine wine, and Ernst Lehmann, one of the officers, played the accordion.  A corridor led to ten passenger cabins capable of sleeping 24, a pair of washrooms, and dual chemical toilets. The passenger cabins were set by day with a sofa, which converted at night into two beds. The cabins were often cold, and on some sectors passengers wore furs and huddled under blankets to stay warm. There was a noticeable smell from the Blau gas, especially when the ship was stationary.

A ladder from the map room led up to the keel corridor inside the hull, and accommodation for the 36 crewmen. Officers' quarters were towards the nose; behind them were the baggage store, the crew mess room, and the quarters for the ordinary crew, who slept in wire-frame beds with fabric screens. Also along this corridor were petrol, oil and water tanks, and stowage for cargo and spare parts. Branches from the keel corridor led to the five engine nacelles, and there were ladders up to the axial corridor, just below the ship's main axis, which gave access to all the gas cells.

Electrical and communications systems

The main generating plant was in a separate compartment mostly inside the hull. Two  Wanderer car engines adapted to burn Blau gas, only one of which operated at a time, drove two Siemens & Halske dynamos each. One dynamo on each engine powered the oven and hotplates, and one the lighting and gyrocompass. Cooling water from these engines heated radiators inside the passenger lounge. Two ram air turbines attached to the main gondola on swinging arms provided electrical power for the radio room, internal lighting, and the galley. Batteries could power essential services like radios for half an hour, and there were small petrol generators for emergency power.

Three radio operators used a one-kilowatt vacuum tube transmitter (about 140 W antenna power) to send telegrams over the low frequency (500–3,000 m) bands. A 70 W antenna power emergency transmitter carried telegraph and radio telephone signals over 300–1,300 m wavelength bands. The main aerial consisted of two lead-weighted -long wires deployed by electric motor or hand crank; the emergency aerial was a  wire stretched from a ring on the hull. Three six-tube receivers served the wavelengths from 120 to 1,200 m (medium frequency), 400 to 4,000 m (low frequency) and 3,000 to 25,000 m (overlapping low frequency and very low frequency). The radio room also had a shortwave receiver for 10 to 280 m (high frequency).

A radio direction finder used a loop antenna to determine the airship's bearing from any two land radio stations or ships with known positions. During the first transatlantic flight in 1928, the radio room sent 484 private telegrams and 160 press telegrams.

Operational history

The LZ 127 was christened Graf Zeppelin by Countess Brandenstein-Zeppelin on 8 July 1928, after her father Ferdinand von Zeppelin, the founder of the company, on the 90th anniversary of his birth. During most of its career, it was operated by Luftschiffbau Zeppelin's commercial flight arm, DELAG, in conjunction with the Hamburg-American Line (HAPAG); for its final two years it flew for the Deutsche Zeppelin Reederei (DZR).

Passengers paid premium fares to fly on the Graf Zeppelin ( from Germany to Rio de Janeiro in 1934, equal to $590 then, or $ in 2018 dollars), and fees collected for valuable freight and air mail also provided income. On the first transatlantic flight, Graf Zeppelin carried 66,000 postcards and covers.

Eckener had earned his doctorate in Psychology at Leipzig University under Wilhelm Wundt, and could use his knowledge of mass psychology to the benefit of the Graf Zeppelin. He identified safety as the most important factor in the ship's public acceptance, and was ruthless in pursuit of this. He took complete responsibility for the ship, from technical matters, to finance, to arranging where it would fly next on its years-long public relations campaign, in which he promoted "zeppelin fever". On one of the Brazil trips British Pathé News filmed on board. Eckener cultivated the press, and was gratified when the British journalist Lady Grace Drummond-Hay wrote, and millions read, that:

Graf Zeppelin was greeted by large crowds on most of its early voyages. There were 100,000 at Moscow and possibly 250,000 at Tokyo to see it. At Stockholm, spectators launched firework rockets around it, and on the return flight from Moscow it was punctured by rifle shots near the Soviet Union-Lithuania border. On one visit to Rio de Janeiro people released hundreds of small toy petrol-burning hot air balloons near the flammable craft. The airship captured the public imagination and was used extensively in advertising. On visits to England, it photographed Royal Air Force bases, the Blackburn aircraft factory in Yorkshire, and the Portsmouth naval dockyard; it is likely that this was espionage at the behest of the German government.

Proving flights
During 1928, there were six proving flights. On the fourth one, Blau gas was used for the first time. Graf Zeppelin carried Oskar von Miller, head of the Deutsches Museum; Charles E. Rosendahl, commander of USS Los Angeles; and the British airshipmen Ralph Sleigh Booth and George Herbert Scott. It flew from Friedrichshafen to Ulm, via Cologne and across the Netherlands to Lowestoft in England, then home via Bremen, Hamburg, Berlin, Leipzig and Dresden, a total of  in 34 hours and 30 minutes. On the fifth flight, Eckener caused a minor controversy by flying close to Huis Doorn in the Netherlands, which some interpreted as a gesture of support for the former Kaiser Wilhelm II who was living in exile there.

First intercontinental flight (1928)

In October 1928, Graf Zeppelin made its first intercontinental trip, to Lakehurst Naval Air Station, New Jersey, US, with Eckener in command and Lehmann as first officer. Rosendahl and Drummond-Hay flew the outward leg. Ludwig Dettmann and Theo Matejko made an artistic record of the flight.

On the third day of the flight, a large section of the fabric covering of the port tail fin was damaged while passing through a mid-ocean squall line, and volunteer riggers (including Eckener's son, Knut) climbed outside the airship and made repairs to the torn fabric. Eckener directed Rosendahl to make a distress call; when this was received, and nothing else was heard from the airship, many believed it was lost. After the ship arrived safely, there was some annoyance from the Lakehurst personnel that the Zeppelin had not answered repeated calls for its position and estimated arrival time. Eckener explained that because the airship was forced to fly at a reduced speed due to the damaged fin, the wind-driven generator could not generate enough power to send messages. The  crossing, the longest non-stop flight at the time, had taken 111 hours 44 minutes.

Clara Adams became the first female paying passenger to fly transatlantic on the return flight. The ship endured an overnight gale that blew it backwards in the air and  off course, to the coast of Newfoundland. A stowaway boarded at Lakehurst and was discovered in the mail room mid-voyage. The airship returned home and on 6 November flew to Berlin Staaken, where it was met by the German president, Paul von Hindenburg.

Mediterranean flights (1929)

Graf Zeppelin visited Palestine in late March 1929. At Rome it sent greetings to Benito Mussolini and King Victor Emmanuel III. It entered Palestine, flew over Tel Aviv and Jerusalem, and descended to near the surface of the Dead Sea,  below sea level.  The ship delivered 16,000 letters in mail drops at Jaffa, Athens, Budapest and Vienna. The Egyptian government (under pressure from Britain) refused it permission to enter their airspace. The second Mediterranean cruise flew over France, Spain, Portugal and Tangier, then returned home via Cannes and Lyon on 23–25 April.

Forced landing in France (1929)

On 16 May 1929, on the first night of its second trip to the US, Graf Zeppelin lost four of its engines. With Eckener struggling for a suitable place to force-land, the French Air Ministry allowed him to land at Cuers-Pierrefeu, near Toulon. Barely able to control the ship, Eckener made an emergency landing. The incident, and the forced comradeship it engendered, softened France's attitude to Germany and its airships slightly. The incident was caused by adjustments that had been made by the chief engineer to the four engines that failed.

On 4 August, the airship made it to Lakehurst on the second attempt. Aboard was Susie, an eastern gorilla who had been captured near Lake Kivu in the Belgian Congo and sold by her German owner to an American dealer.

Round-the-world flight (1929)

The American newspaper publisher William Randolph Hearst's media empire paid half the cost of the project to fly Graf Zeppelin around the world, with four staff on the flight; Lady Hay Drummond-Hay, Karl von Wiegand, the Australian explorer Hubert Wilkins, and the cameraman Robert Hartmann. Drummond-Hay became the first woman to circumnavigate the world by air.
Hearst stipulated that the flight in August 1929 officially start and finish at Lakehurst. Round-the-world tickets were sold for almost $3000 (), but most participants had their costs paid for them. The flight's expenses were offset by the carriage of souvenir mail between Lakehurst, Friedrichshafen, Tokyo, and Los Angeles. A US franked letter flown on the whole trip from Lakehurst to Lakehurst required $3.55 () in postage.

Graf Zeppelin set off from Lakehurst on 8 August, heading eastwards.  The ship refuelled at Friedrichshafen, then continued across Eastern Europe and the Soviet Union to Tokyo. After five days at a former German airship shed that had been removed from Jüterbog and rebuilt at Kasumigaura Naval Air Station, Graf Zeppelin continued across the Pacific to California. Eckener delayed crossing the coast at San Francisco's Golden Gate so as to come in near sunset for aesthetic effect. The ship landed at Mines Field in Los Angeles, completing the first ever nonstop flight across the Pacific Ocean. The takeoff from Los Angeles was difficult because of high temperatures and an inversion layer. To lighten the ship, six crew and some cargo were sent on to Lakehurst by aeroplane. The airship suffered minor damage from a tail strike and barely cleared electricity cables at the edge of the field. The Graf Zeppelin arrived back at Lakehurst from the west on the morning of 29 August, three weeks after it had departed to the east.

Flying time for the four Lakehurst to Lakehurst legs was 12 days, 12 hours, and 13 minutes; the entire circumnavigation (including stops) took 21 days, 5 hours, and 31 minutes to cover . It was the fastest circumnavigation of the globe at the time.

Eckener became the tenth recipient and the third aviator to be awarded the Gold Medal of the National Geographic Society, which he received on 27 March 1930 at the Washington Auditorium. Before returning to Germany, Eckener met President Herbert Hoover, and successfully lobbied the US Postmaster General for a special three-stamp issue (C-13, 14 & 15) for mail to be carried on the Europe-Pan American flight due to leave Germany in mid-May. Germany issued a commemorative coin celebrating the circumnavigation.

Europe-Pan American flight (1930)

On 26 April 1930, Graf Zeppelin flew low over the FA Cup Final at Wembley Stadium in England, dipping in salute to King George V, then briefly moored alongside the larger R100 at Cardington. On 18 May, it left on a triangular flight between Spain, Brazil, and the US, carrying 38 passengers, many of them in crew accommodation. The ship arrived at Recife (Pernambuco) in Brazil, docking at Campo do Jiquiá on 22 May, where 300 soldiers helped land it. It then flew to Rio de Janeiro, where there was no post to tether to, so it was held down by the landing party for the two hours of the visit.

It flew north, via Recife, to Lakehurst; a storm damaged the rear engine nacelle, which had to be repaired in the hangar at Lakehurst. During ground handling of the airship there, it suddenly lifted, causing serious injury to one of the US Marines who was assisting. A few hours from home, when the Graf Zeppelin flew through a heavy hailstorm over the Saône, the envelope was damaged and the ship lost lift. Eckener ordered full power and flew the ship out of trouble, but it came within 200 feet of hitting the ground.

The Europe-Pan American flight was largely funded by the sale of special stamps issued by Spain, Brazil, and the US for franking mail carried on the trip. The US issued stamps in three denominations: 65¢, $1.30, and $2.60, all on 19 April 1930.

Middle East flight (1931)
The second flight to the Middle East took place in 1931, beginning on 9 April. Graf Zeppelin crossed the Mediterranean to Benghazi in Libya, then flew via Alexandria, to Cairo in Egypt, where it saluted King Fuad at the Qubbah Palace, then visited the Great Pyramid of Giza and hovered 70 feet above the top of the monument. After a brief stop, the ship flew to Palestine where it circled Jerusalem, then returned to Cairo to pick up Eckener, who had stayed for an audience with the King. It returned to Friedrichshafen on 13 April.

Polar flight (1931)

The polar flight (Polarfahrt 1931) lasted from 24 to 31 July 1931. The ship rendezvoused with the Soviet icebreaker Malygin, which had the Italian polar explorer Umberto Nobile aboard. It exchanged  of souvenir mail with the airship, which Eckener landed on the Arctic Ocean. Fifty thousand cards and letters, weighing , were flown. The costs of the expedition were met largely by the sale of special postage stamps issued by Germany and the Soviet Union to frank the mail carried on the flight.

The writer Arthur Koestler was one of two journalists on board, along with a multinational team of scientists led by the Soviet Professor Samoilowich, who measured the Earth's magnetic field, and a Soviet radio operator. The expedition photographed and mapped Franz Josef Land accurately for the first time, and came within  of the North Pole. It deployed three early radiosondes over the Arctic to collect meteorological data from the upper atmosphere.

South American operations (1931–1937)

From the beginning, Luftschiffbau Zeppelin had plans to serve South America. There was a large community of Germans in Brazil, and existing sea connections were slow and uncomfortable. Graf Zeppelin could transport passengers over long distances in the same luxury as an ocean liner, and almost as quickly as contemporary airliners.

Graf Zeppelin made three trips to Brazil in 1931 and nine in 1932. The route to Brazil meant flying down the Rhône valley in France, a cause of great sensitivity between the wars. The French government, concerned about espionage, restricted it to a -wide corridor in 1934. Graf Zeppelin was too small and slow for the stormy North Atlantic route, but because of the Blau gas fuel, could carry out the longer South Atlantic service. On 2 July 1932 it flew a 24-hour tour of Britain.

While returning from Brazil in October 1933, Graf Zeppelin stopped at NAS Opa Locka in Miami, Florida, and then Akron, Ohio, where it moored at the Goodyear Zeppelin airdock. The airship then appeared at the Century of Progress World's Fair in Chicago. It displayed swastika markings on the left side of the fins, as the Nazi Party had taken power in January. Eckener circled the fair clockwise so that the swastikas would not be seen by the spectators. The United States Post Office Department issued a special 50-cent airmail stamp (C-18) for the visit, which was the fifth and final one the ship made to the US.

The airship's cotton envelope absorbed moisture from the air in humid tropical conditions. When the relative humidity reached 90%, the ship's weight rose by almost . Exposure to tropical downpours could greatly add to this, but when under way the ship had enough reserve power to generate dynamic lift to compensate. In April 1935 it made a rough forced landing at Recife after it was caught in a rainstorm at low speed on the approach to land and the added weight of several tons of water caused it to sink to the ground. The lower rudder was lost, the outer envelope was ripped in several places, and a petrol tank was punctured by a palm tree.

In late 1935 Graf Zeppelin operated a temporary postal shuttle service between Recife and Bathurst, in the British African colony of the Gambia. On 24 November, during the second trip, the crew learned of an insurrection in Brazil, and there was some doubt whether it would be possible to return to Recife. Graf Zeppelin delivered its mail to Maceió, then loitered off the coast for three days until it was safe to land, after a flight of 118 hours and 40 minutes.

Brazil built a hangar for airships at Bartolomeu de Gusmão Airport, near Rio de Janeiro, at a cost of $1 million (equivalent to $ million in 2018 ). Brazil charged the DZR $2000 ($) per landing, and had agreed that German airships would land there 20 times per year, to pay off the cost. The hangar was constructed in Germany and the parts were transported and assembled on site. It was finished in late 1936, and was used four times by Graf Zeppelin and five by Hindenburg. It now houses units of the Brazilian Air Force.

Graf Zeppelin made 64 round trips to Brazil, on the first regular intercontinental commercial air passenger service, and it continued until the loss of the Hindenburg in May 1937.

Propaganda (1936)
Eckener was outspoken about his dislike of the Nazi Party, and was warned about it by Rudolf Diels, the head of the Gestapo. When the Nazis gained power in 1933, Joseph Goebbels (Reich Minister of Propaganda) and Hermann Göring (Commander-in-chief of the Luftwaffe) sidelined Eckener by putting the more sympathetic Lehmann in charge of a new airline, Deutsche Zeppelin Reederei (DZR), which operated German airships.

On 7 March 1936, in violation of the Treaty of Versailles and the Locarno Treaties, German troops reoccupied the Rhineland. Hitler called a plebiscite for 29 March to retrospectively approve the reoccupation, and adopt a list of exclusively Nazi candidates to sit in the new Reichstag. Goebbels commandeered Graf Zeppelin and the newly launched Hindenburg for the Reich Ministry of Public Enlightenment and Propaganda. The airships flew in tandem around Germany before the vote, with a joint departure from Löwenthal on the morning of 26 March. They toured the country for four days and three nights, dropping propaganda leaflets, playing martial music and slogans from large loudspeakers, and broadcasting political speeches from a makeshift radio studio on Hindenburg.

Retirement and aftermath

The crew heard of the Hindenburg disaster by radio on 6 May 1937 while in the air, returning from Brazil to Germany; they delayed telling the passengers until after landing on 8 May so as not to alarm them. The disaster, in which Lehmann and 35 others were killed, destroyed public faith in the safety of hydrogen-filled airships, making continued passenger operations impossible unless they could convert to non-flammable helium. Hindenburg had originally been planned to use helium, but almost all of the world's supply was controlled by the US, and its export had been tightly restricted by the Helium Act of 1925.

Graf Zeppelin was permanently withdrawn from service shortly after the disaster. On 18 June, its 590th and last flight took it to Frankfurt am Main, where it was deflated and exhibited to visitors in its hangar. President Roosevelt supported exporting enough helium for the Hindenburg-class LZ 130 Graf Zeppelin II to resume commercial transatlantic passenger service by 1939, but by early 1938, the opposition of Interior Secretary Harold Ickes, who was concerned that Germany was likely to use the airship in war, made that impossible. On 11 May 1938, Roosevelt's press secretary announced that the US would not sell helium to Germany. Eckener, who had unsuccessfully intervened, responded that it would be "the death sentence for commercial lighter-than-air craft." Graf Zeppelin II made 30 test, promotional, propaganda and military surveillance flights around Europe using hydrogen between September 1938 and August 1939; it never entered commercial passenger service. On 4 March 1940, Göring ordered Graf Zeppelin and Graf Zeppelin II to be scrapped, and their airframes to be melted down for the German military aircraft industry.

During its career, Graf Zeppelin had flown almost 1.7 million km (1,053,391 miles), the first aircraft to fly over a million miles. It made 144 oceanic crossings (143 across the Atlantic, and one of the Pacific), carried 13,110 passengers and  of mail and freight. It flew for 17,177 hours (717 days, or nearly two years), without injuring a passenger or crewman. It has been called "the world's most successful airship", but it was not a commercial success; it had been hoped that the Hindenburg-class airships that followed would have the capacity and speed to make money on the popular North Atlantic route. Graf Zeppelin's achievements showed that this was technically possible.

By the time the two Graf Zeppelins were recycled, they were the last rigid airships in the world, and heavier-than-air long-distance passenger transport, using aircraft like the Focke-Wulf Condor and the Boeing 307 Stratoliner, was already in its ascendancy. Aeroplanes were faster, less labour-intensive and safer; by 1958 they developed into passenger jets like the Boeing 707 which could cross the Atlantic reliably in a few hours. By 2017 annual air passenger journeys had surpassed 4 billion.

Modern airships like the Zeppelin NT use semi-rigid designs, and are lifted by helium on their mainly sight-seeing duties.

Specifications

See also
 List of Zeppelins

References
Notes

Citations

Bibliography

External links

 British Pathe video clips
 San Diego Air & Space Museum: Henry Cord Meyer Collection, Flickr

Graf Zeppelin
1920s German airliners
Zeppelins
Hydrogen airships
1920s German military reconnaissance aircraft
Articles containing video clips
Aircraft first flown in 1928

LZ 127 Graf Zeppelin


සයිසියාත් (; "සැබෑ ජනයා") හෙවත් සයිසියාට් යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ තායිවානයේ ස්වදේශික ජන කොට්ඨාසයකි. 2000 වර්ෂයේ දී සයිසියාත්වරුන් සංඛ්‍යාව 5,311ක් විය. මෙය ආසන්න වශයෙන් තායිවානයේ සමස්ත ස්වදේශික ජන ගහනයෙන් 1.3%ක් පමණ වේ. ඒ අනුව ඔවුන් රටේ කුඩාම ආදිවාසී ජන කොට්ඨාසය වේ. සයිසියාත් ජනයා බටහිර තායිවානයේ දිවිගෙවන අතර, හ්සින්චු ප්‍රාන්තය සහ මියාඕලි ප්‍රාන්තවල සීමා අතිපිහිත වන ප්‍රදේශයේ මොවුන් දැකගත හැක. මෙම ජනයා උතුරු ශාඛාව (කඳුකර හ්සින්චු ප්‍රදේශයේ වුෆොං) සහ දකුණු ශාඛාව (මියාඕලි උස්බිම්වල නන්යා සහ ෂිතාන්) ලෙස ප්‍රධාන කාණ්ඩ දෙකකට බෙදෙන අතර, ඔවුනට අනන්‍ය උපභාෂා ද දක්නට ලැබේ. මොවුන්ගේ භාෂාව සයිසියාත් ලෙස හැඳින්වේ.

නම්
සයිසියාත් යන්න ඇතැම් අවස්ථාවල දී සයිසෙත්, සෙයිසිරාත්, සයිටේ, සයිසියාට්, සයිසියෙට්, සයිසිරාට්, සයිස්‍යෙට්, සයිස්යෙත්, අමුතෞරා, හෝ බෞයොක් ලෙස ද හඳුන්වනු දැකිය හැක.

මේවාත් බලන්න
 සයිසියාත් ජනශ්‍රැති කෞතුකාගාරය
 තායිවානයේ ඉතිහාසය
 කොරෝ-පොක්-ගුරු
 පස්-ත'ආයි
 ෂැන්යුඒ

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

 බීබීසී පුවත්: තායිවාන‍යේ සයිසියාත් ආදිවාසීහු පස්-ත'ආයි චාරිත්‍රය ජීවමානව ඉටුකරති

තායිවාන ආදිවාසීන්
තායිවානයේ ජන වර්ග

සයිසියාත් ජනයා


PNH can stand for:

 Police Nationale d'Haïti
 Police Nationale d'Haïti Football Club
 National Party of Honduras
 Paroxysmal nocturnal hemoglobinuria
 Parelli Natural Horsemanship
 IATA Airport Code for Phnom Penh International Airport

PNH


Natividad Yarza Planas (24 de dezembro de 1872 - 16 de fevereiro de 1960) foi presidente de Bellprat, na Catalunha .    Ela foi a primeira mulher eleita em Espanha após o sufrágio universal.

Mulheres da Espanha na política
Mortos em 1960
Nascidos em 1872
!Mais Teoria da História na Wiki (Mulheres)

Natividad Yarza Planas


Skybrud er en dansk kortfilm fra 2014 instrueret af Signe Søby Bech.

Handling
En mystisk gæst tilbyder en mor og en datter en sidste chance for at finde hinanden. I et magisk rum mellem liv og død har kvinderne deres sidste samtale. Spørgsmålet er, om de er modige nok til at få sagt alt, hvad de har på hjerte?

Medvirkende

 Lærke Winther, Anne
 Karen-Lise Mynster, Ulla
 Elliott Crosset Hove, Engel

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2014

Skybrud (film)


La Supercoupe d'Espagne 2006 (en espagnol : Supercopa de España 2006) est la vingt-et-unième édition de la Supercoupe d'Espagne, épreuve qui oppose le champion d'Espagne au vainqueur de la Coupe du Roi. Disputée en match aller-retour les  et , l'épreuve est remportée par le FC Barcelone aux dépens du RCD Espanyol sur le score cumulé de 4 à 0.

Il s'agit du septième titre du FC Barcelone dans cette compétition.

Compétition

Références

Lien externe
 Supercoupe d'Espagne sur www.rsssf.com

2006
Football en Espagne en 2006
Sport en août 2006
Face-à-face gagné par le FC Barcelone

Supercoupe d'Espagne de football 2006


ස්වස්ථතාව යනු මනා සෞඛ්‍ය තත්ත්වයක් සහ පිරිසිදු කම පවත්වා ගැනීම සදහා සිදු කරනු ලබන ක්‍රියාකාරකම්ය. සනීපාරක්ෂාව යන විද්‍යාත්මක යෙදුමෙන් විස්තර කරනුයේ සෞඛ්‍ය සම්පන්න ජීවිතයක් පවත්වා ගෙන යාමයි. මෙම යෙදුම පෞද්ගලික සනීපාරක්ෂාව, ගෘහස්ත සනීපාරක්ෂාව, දන්ත සනීපාරක්ෂාව සහ වෘත්තීමය සනීපාරක්ෂාව සමග යෙදෙන අතර එය මහජන සෞඛ්‍ය විග්‍රහ කරන අවස්ථාවල දී බහුලවම භාවිතා වේ. සනීපාරක්ෂාව හෙවත් ඉංග්‍රීසියෙන් Hygiene යන වචනය ගොඩනැගී ඇත්තේ සෞඛ්‍ය, පිරිසිදුකම හා සනීපාරක්ෂාව සදහා අධිපතිව විසූ ග්‍රීක දෙවගනක වූ Hygieia ගෙනි. සනීපාරක්ෂාව යනු සෞඛ්‍ය තත්ත්වය වැඩි දියුණු කිරීම සහ ආරක්ෂා කර ගැනීම පිළිබදව ද හදාරන විද්‍යාවකි. මෙය Hygienics ලෙස ද හැදින්වේ.

මෙයත් බලන්න
ස්වකීය ස්වස්ථතාව

ස්වස්ථතාව

ස්වස්ථතාව


Kocalar, Kızılcahamam - Ankara ili Kızılcahamam ilçesine bağlı mahalle
 Kocalar, Çanakkale - Çanakkale ili merkez ilçesine bağlı köy
 Kocalar, Bismil - Diyarbakır ili Bismil ilçesine bağlı mahalle
 Kocalar, Kahramanmaraş - Kahramanmaraş ili mahalle
 Kocalar, Kızıltepe - Mardin ili Kızıltepe ilçesine bağlı mahalle
 Kocalar, Salıpazarı - Samsun ili Salıpazarı ilçesine bağlı mahalle
 Kocalar, Tunceli - Tunceli ili merkez ilçesine bağlı köy
 Kocalar (film) - 1970 yapımı Amerikan filmi. Özgün adı Husbands

Kocalar


Nanometrics Incorporated ist ein US-amerikanisches Unternehmen, das Geräte zur Inspektion und Produktionsüberwachung von Halbleiterprodukten herstellt. Darunter befinden sich System für die Messung von Oberprofilen mittels Scatterometrie, dem Overlay-Versatz sowie Eigenschaften wie die Dicke oder dem Brechungsindex von dünnen Schichten, die auf ein Substrat, z. B. ein Wafer, aufgebracht wurden, vgl. Ellipsometrie und Reflektometrie. Wettbewerber in diesem Bereich sind u. a. KLA-Tencor und Rudolph Technologies.

Nanometrics wurde 1975 gegründet. Der Hauptsitz des Unternehmens befindet sich in Milpitas, Kalifornien. Seit 1984 ist es an der US-amerikanischen Börse NASDAQ (Kürzel: NANO) notiert.
Zu den wichtigsten Kunden gehören viele der größten Halbleiter- und Prozessanlagen-Hersteller der Welt, darunter Intel, Samsung Electronics oder Hynix Semiconductor, aber auch Unternehmen aus dem Bereich Photovoltaik.

Einzelnachweise

Anlagenbauunternehmen für die Halbleiterindustrie
Produzierendes Unternehmen (Milpitas)
Messgerätehersteller

Nanometrics


Epigraphus, es un  género de coleópteros adéfagos perteneciente a la familia Carabidae.

Especies
Comprende las siguientes especies:

 Epigraphus adoxus Basilewsky, 1967
 Epigraphus amplicollis (Schaum, 1854)
 Epigraphus arcuatocollis (Murray, 1857)
 Epigraphus congonicus Basilewsky, 1967
 Epigraphus differens Basilewsky, 1967
 Epigraphus fuscicornis (Kolbe, 1883)
 Epigraphus insolitus Bates, 1886

Referencias

Enlaces externos
 Epigraphus en ION
 Nomenclator Zoologicus
 Carabidae of the World

Panagaeini

Epigraphus


Pokolj u Lužanima bio je ratni zločin koji su počinile bošnjačko-muslimanske snage nad Hrvatima tijekom agresije na prostore Hrvata Srednje Bosne. 12. siječnja 1993. napale su hrvatsko selo Lužane kod Uskoplja. Dio šire ofanzive na Uskoplje, radi ovladavanja prometnicom koja od Tomislavgrada vodi u Srednju Bosnu. Ubili su i masakrirali više hrvatskih civila. Preživjele iz Lužana i okolnih naslja su protjerali, spalili kuće te uništili katoličko groblje i kapelicu u Lužanima koje pripadaju župi Skopaljska Gračanica.

Izvori

Ratni zločini Armije RBiH nad Hrvatima u Ratu u BiH
Uskoplje

Pokolj u Lužanima


ميلود الشعبي (1930 شعبة،الصويرة - 16 أبريل 2016) أحد رجال الأعمال العصاميين القلائل على قائمة مجال المال والأعمال في المغرب، من عائلة قروية متواضعة من نواحي مدينة الصويرة. برز نجمه كرجل أعمال وسياسي مغربي مؤسس ومدير عام يينا المجموعة الاقتصادية المترامية الاطراف في عدة بلدان عربية كالمغرب، تونس، ليبيا، مصر والإمارات ومالك سلسلة فنادق رياض موغادور المعروفة بعدم تقديمها وبيعها الخمور لزبائنها إضافة إلى سلسلة متاجر أسواق السلام، التي تعد أول سلسلة سوبرماركت عصرية لا تبيع الخمور. يعتبر شخصية بارزة في المغرب بسبب أعماله الاجتماعية التي تقوم بها مؤسسته الخيرية الحاملة لاسمه. تقدر أمواله ب 2.9 مليار دولار. اختاره قراء يومية Le Matin du Sahara الفرنكفونية، كأفضل مدير مؤسسة لسنة 2007. سنة 2012 صنفته المجلات المختصة كأغنى رجل في المغرب، متجاوزا الملك محمد السادس وعثمان بن جلون. وسادس أغنى رجل أعمال في أفرقيا.

من أبنائه أسماء الشعبي التي تعتبر أول امرأة مغربية تتقلد منصب رئيس مجلس بلدي (عمدة).

مسيرته الاقتصادية
بعد تلقيه تعليما بسيطا في طفولته بمسجد بلدته خرج لميدان العمل، تارة كراع للماعز، وتارة أخرى كعامل زراعي. لم يكن يتجاوز عمره الخامسة عشر، بعد أن وفر بعض المدخرات من تلك الأعمال البسيطة، بدأ من مراكش وانتقل إلى مدينة القنيطرة حيث أنشأ هناك سنة 1948 أولى شركاته، وهي عبارة عن شركة صغيرة متخصصة في أشغال البناء والإنعاش العقاري بالإضافة لآمتلاكه بنك من أهم بنوك المغرب وهو البنك الشعبي رغم عدم تصريحه به إلا إن إحد أبناءه قام بتصريحه

في القنيطرة وجد الشعبي وسطا اقتصاديا منغلقا، فمجال المال والأعمال في المغرب كان انذاك محتكرا من قبل المعمرين الفرنسيين، وبعض التجار اليهود، وبعض الأسر المغربية العريقة. دخل الشعبي ميدان التحدي والمنافسة ونوع نشاطه واتجه نحو صناعة خزف عبر إطلاق شركة متخصصة سنة 1964. وما أن توفر للشعبي ما يكفي من التجربة والترسيخ في مجال الأعمال حتى بدأ ينظر لفرص شراء شركة عصرية كبيرة. فتقرب من مجموعة دولبو ـ ديماتيت لصناعة وتوزيع تجهيزات الري الزراعي ومواد البناء. غير أن عائلة «دولبو» الفرنسية التي تسيطر على رأسمال المجموعة لم تستسغ دخوله كمساهم في رأسمالها. رفع الشعبي راية التحدي، وأطلق شركة منافسة حطمت أسعار منتجات «دولبو ـ ديماتيت». واستمرت غزوات الشعبي الاقتصادية لسنوات طويلة قبل أن ينتهي الأمر بعائلة دولبو إلى إعلان الهزيمة، واتخاذ قرار بيع مجموعتها الصناعية، التي كانت مشرفة على الإفلاس للشعبي نفسه، وذلك عام 1985. وشكلت هذه العملية طفرة في مسار الشعبي المهني. فعلى إثرها قام بتأسيس مجموعة يينا القابضة.

أصبحت مجموعة يينا كواحدة من أقوى المجموعات الاقتصادية بالمغرب. ففي سنة 1992 أنشأ الشعبي شركة جي بي سي للكارتون والتلفيف. ثم فاز بصفقة تخصيص الشركة الوطنية للبتروكيماويات سنيب سنة 1993. وفي 1994 أطلق شركة إليكترا للمكونات الكهربائية والكابلات وبطاريات التلفزيون، وفي 1998 أطلق سلسلة متاجر أسواق السلام العصرية، تبعها إطلاق أولى وحدات سلسلة فنادق رياض موغادور سنة 1999، لتصبح بذلك إحدى المجموعات الاقتصادية المهمة في المغرب.

مسيرته السياسية
فاز اسمه بمقعد في مجلس النواب المغربي في انتخابات 2002. وفي الانتخابات البرلمانية 2007 فاز بمقعد تمثيل مدينة الصويرة. في يوليو 2008 شن هجوماً حاداً على حكومة إدريس جطو ودعا إلى تشكيل لجنة تقصّي الحقائق بعد فضيحة بيع الحكومة أراضي الدولة بثمن زهيد دون احترام الإجراءات القانونية لمجموعة الضحى.

وفي الانتخابات التشريعية سنة 2011 أعلن خمسة من النواب الفائزين في الانتخابات عن تشكيل مجموعة نيابية مستقلة مساندة للحكومة بن كيران تحمل اسم «المستقبل»، وتم انتخاب ميلود الشعبي ناطقا باسم المجموعة.

قدم ميلود الشعبي استقالته من البرلمان في ديسمبر 2014، لأسباب شخصية مرتبطة بظروف صحية.

أعماله الاجتماعية
تأسست مؤسسة ميلود الشعبي للأعمال الاجتماعية والتضامن سنة 1965 وهي تتمتع بصفة جمعية ذات المنفعة العامة بالمغرب. لها عدة فروع في جغرافيا المغرب تلعب دورا مهما في تغذية وإيواء الطلاب والأطفال المتمدرسين.

معروف عن ميلود الشعبي أنه يرفض بيع المشروبات الكحولية في متاجر «أسواق السلام» التابعة له، كما أنه معروف عنه أنه يوقف البيع والشراء في جميع محلاته خلال وقت صلاة الجمعة احتراما لمبادئ الدين الإسلامي، مما يلاقي احتراما واستحسانا من طرف فئات واسعة من الشعب المغربي

انظر أيضًا
 أسواق السلام

 حزب الاستقلال

وصلات خارجية
 مجموعة يينا
 مؤسسة ميلود الشعبي

مراجع

أشخاص من الصويرة
أشخاص من جامعة ميريلاند (كوليج بارك)
أصحاب أعمال مغاربة
أعضاء برلمان المغرب
رؤساء تنفيذيون مغاربة
سياسيو حزب الاستقلال
سياسيو حزب التقدم والاشتراكية
سياسيون مغاربة
شلوح
مسلمون مغاربة
مواليد 1349 هـ
مواليد 1930
مواليد في الصويرة
وفيات 1437 هـ
وفيات 2016
وفيات بسبب نوبة قلبية
وفيات في هامبورغ
شخصيات أعمال مغربية في القرن 20

ميلود الشعبي


Vicente García González (* 23. Januar 1833 in Las Tunas, Kuba; † 4. März 1886 in Caracas, Venezuela) war ein kubanischer Politiker, und wichtiger Unabhängigkeitskämpfer und General im Zehnjährigen Krieg.

Leben
Vicente García wurde am 23. Januar 1833 im Ort Las Tunas in der damaligen Provinz Oriente geboren. Er besuchte die Schule in Santiago de Cuba. Er wuchs in einer wohlhabenden Familie auf und begann sein Studium in Las Tunas und wechselte dann nach Santiago, wo er am "Seminario San Basilio el Magno" weiter studierte. Er heiratete Brígida Zaldívar Cisneros, die auch während der Zeit des Krieges an seiner Seite blieb.

Die Spanier ermordeten ihn mit gemahlenem Glas, das ihm in das Essen gemischt wurde. Am 4. März 1886 starb der kubanische General in der Region Río Chico im Bundesstaat Guzmán Blanco in Venezuela.

Politische Laufbahn
Er nahm an den konspirativen Sitzungen von San Miguel de Rompe im August 1868 teil und organisierte die Waffen für den Unabhängigkeitskampf gegen die Spanier. In den ersten Monaten des Krieges erlebte er den Angriff auf seine Heimatstadt und führte die Truppen der Unabhängigkeitskämpfer unter anderem in Minas de Rompe, La Cuaba und El Hormiguero.

Im Frühjahr 1870 wurde er Chef des Bezirks von Las Tunas.

Weblinks
 Vicente García auf EcuRed

Person (Geschichte Kubas)
Militärperson (Kuba)
Kubaner
Geboren 1833
Gestorben 1886
Mann

Vicente García González


سمير شاكر لاعب عراقي سابق بكرة القدم حمل شارة القيادة للمنتخب العراقي في مناسبات عديدة.
لعب لأندية صلاح الدين والرشيد العراقيين، قاد العراق لأحراز بطولة كأس العرب الخامسة في الأردن عام 1988م بعد فوز المنتخب العراقي في المباراة النهائية على المنتخب السوري بركلات الترجيح من علامة الجزاء. كان يلعب كحارس مرمى في المنتخب العراقي يتميز بالقوة الجسمانية والصلابة الدفاعية، وكان مشهورا أيضا بصد الضربات الترجيحية.

شارك مع المنتخب العراقي بكرة القدم في بطولة كأس العالم في المكسيك عام 1986م.

وصلات متعلقة
http://www.almadasupplements.com/news.php?action=view&id=350

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية عراقيون
مدافعو كرة قدم رجالية
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من بغداد
لاعبو كأس العالم 1986
لاعبو كرة قدم أولمبيون عراقيون
لاعبو كرة قدم عراقيون
لاعبو كرة قدم عرب شاركوا في كأس العالم
لاعبو كرة قدم في الألعاب الأولمبية الصيفية 1988
لاعبو كرة قدم مغتربون في بنغلاديش
لاعبو منتخب العراق لكرة القدم
لاعبو نادي الشرطة (العراق)
مدربو كرة قدم مغتربون في بنغلاديش
مدربو منتخب بنغلاديش الوطني لكرة القدم
مواليد 1377 هـ
مواليد 1958
مواليد في بغداد
لاعبو كرة قدم من بغداد

سمير شاكر


David Ernest Duke () este un politician naționalist, fost lider al organizației Ku Klux Klan.

Fost membru republican al Camerei Reprezentanților din Louisiana, Duke a candidat la alegerile preliminare din 1988 în cadrul Partidului Democrat și la alegerile preliminare din 1992 în cadrul Partidului Republican. Acesta a mai candidat pentru un post în Senatul Louisianei, Senatul Statelor Unite, Camera Reprezentanților SUA și Guvernul Louisianei.

În 2002 Duke a fost găsit vinovat de fraudă. Mai precis, și-a fraudat propriii susținători, spunându-le acestora că se află într-o situație financiară îngrozitoare și cerând bani pentru a se întreține. La momentul respectiv, Duke nu avea probleme financiare, iar banii donați au fost utilizați la jocuri de noroc în scop de recreere.

Duke se pronunță împotriva a ceea ce el considera a fi controlul evreiesc asupra Băncii Rezervelor Federale, Guvernului Statelor Unite și mass-media. A militat în favoarea conservării a ceea ce el numește cultura occidentală și valorile familiei creștine, precum și pentru desființarea Fiscului, segregare rasială voluntară, anticomunism și separatism alb.

Copilăria și studiile
Duke s-a născut în Tulsa, Oklahoma, fiul lui David Hedger Duke Sr. și Alice Maxine Crick. Fiind fiul unui inginer al companiei Shell Oil, familia sa și-a schimbat deseori domiciliul. Au locuit pentru o scurtă perioadă în Olanda, iar apoi s-au stabilit în Louisiana. La finalul anilor 1960 Duke l-a întâlnit pe William Luther Pierce, liderul organizației naționaliste și antisemite National Alliance, a cărui influență a contribuit puternic la formarea perspectivelor acestuia. Duke s-a alăturat organizației Ku Klux Klan în 1967.

În 1968 Duke s-a înscris la Universitatea de Stat din Louisiana în Baton Rouge, iar în 1970 a format un grup de studenți albi intitulat White Youth Alliance, afiliat National Socialist White People's Party. În același an, cu scopul de a protesta împotriva prezenței avocatului William Kunstler în cadrul Universității Tulane în New Orleans, Duke și-a făcut apariția în cadrul unei demonstrații în uniformă nazistă. Aceasta era cunoscut și pentru petrecerile organizate de ziua lui Adolf Hitler.

Duke afirmă că a petrecut nouă luni în Laos, experiență pe care o caracterizează drept un "tur obișnuit al datoriei". Acesta a vizitat Laosul deoarece tatăl său lucra în această țară și i-a cerut acestuia să-l viziteze în vara anului 1971. Acesta l-a ajutat să obțină un post de profesor de engleză pentru ofițerii laoțieni, funcție din care a fost concediat după șase săptămâni pe motiv că a desenat un cocktail Molotov pe tablă. De asemenea, acesta precizează că trecut în spatele liniilor inamice de douăzeci de ori pe timp de noapte cu scopul de a le arunca orez insurgenților anticomuniști din avioane care zburau la doar 3 metri deasupra solului. Doi piloți angajați ai companiei Air America, prezenți în Laos la momentul respectiv, au declarat că avioanele zburau doar pe timpul zilei și nu zburau la o altitudine mai mică de 150 metri. Un pilot a sugerat că este posibil ca Duke să fi mers într-o așa-numită misiune "milk run", însă cel mult o dată sau de două ori. Pe lângă acestea, Duke nu-și putea aminti numele aeroportului pe care l-a utilizat în timpul acestor activități.

Duke a absolvit universitatea în 1974. La scurt timp după absolvire, acesta a înființat Knights of the Ku Klux Klan (KKKK).

Probleme cu legea
În ianuarie 1972 Duke a fost arestat în New Orleans pentru instigare publică la revoltă. Câteva confruntări rasiale au avut loc în acea lună în Crescent City, printre care una în care era implicat Duke, Addison Roswll Thompson și mentorul său Rene LaCoste, la Monumentul lui Robert E. Lee. Thomson și LaCoste s-au îmbrăcat în robe specifice KKK-ului și au depus un steag confederat la monument. Membrii Partidului Panterele Negre au început să arunce cu pietre în cei doi, însă poliția a intervenit la timp.

Activități politice

Primele campanii
Duke a candidat în calitate de membru democrat pentru Senatul Louisiana din districtul Baton Rouge în 1975. În perioada campaniei sale, i s-a permis să susțină discursuri în campusurile universităților Vanderbilt, Indiana, Southern California, Stanford și Tulane. A obținut 11.079 de voturi, o treime din cele înregistrate.

În octombrie 1979 a candidat în calitate de membru democrat pentru un post în Senat și a încheia cursa pe locul doi din trei candidați cu 9.897 voturi (26%).

Spre finalul anilor 1970 Duke a fost acuzat de câțiva membri din KKK de fraudă, fiind acuzat că a sustras sume din banii organizației. "Duke e un simplu escroc" le-a declarat Jack Gregory, liderul filialei Florida, ziarului Clearwater Sun după ce Duke ar fi refuzat să returneze venituri obținute în urma unor demonstrații organizate de Ku Klux Klan în 1979. Un alt membru al grupului, Jerry Dutton, a declarat pentru reporteri că Duke a utilizat fondurile Klanului în scopul achiziționării, respectiv redecorării casei sale din Metairie. Duke a declarat ulterior că membrii organizației îi utilizează locuința, motiv care justifică sustragerea acelei sume.

În 1979, după prima sa încercare de a candida la funcția de președinte ca reprezentant al Partidului Democrat și după o serie de incidente violente ale KKK puternic mediatizate, Duke a înființat organizația nonprofit National Association for the Advancement of White People (NAAWP) în încercarea de a scăpa de trecutul alături de Klan.

Duke ar fi încercat să realizeze o strângere de fonduri prin intermediul publicității poștale în 1987, utilizând identitățile și lista de adrese a Forsyth County Defense League din Georgia fără acordul acestora. Reprezentanții organizației naționaliste au descris activitatea ca fiind o înșelătorie.

Campania prezidențială din 1988
În 1988 Duke a candidat în alegerile preliminare în calitate de membru democrat. Campania sa a eșuat cu o singură excepție, obținerea victoriei în puțin-cunoscuta algere preliminară din New Hampshire. După eșecul din Partidul Democrat, Duke a încercat să obțină nominalizarea Partidului Populist. A apărut pe lista candidaților în 11 state și în calitate de candidat "write-in" în altele. A obținut un număr de 47.047 voturi (0.04%) la nivel național.

Candidatura în alegerile speciale din Louisiana
În decembrie 1988 Duke și-a schimbat afilierea politică, trecând la Partidul Republican. În 1988, Charles Cusimano din Metairie a demisionat din fotoliul Districtului 81 și a devenit al douăzeci și patrulea judecător al Judicial District Court, moment în care s-a realizat o alegere specială la începutul anului 1989 prin care să se decidă un succesor. Duke a intrat în cursă alături de republicanii John Spier Teen, fratele fostului guvernator David C. Treen, Delton Charles și Roger F. Villere Jr. Duke a încheiat cursa pe primul loc cu 3.996 de voturi (33.1%). Deoarece niciunul dintre participanți nu a obținut o majoritate în primul tur, un al doilea tur era necesar între Duke și Treen (care obținuse 2.277 voturi (18.9%) în primul tur). Candidatura lui Treen era susținută de către Președintele Statelor Unite, George H. W. Bush, fostul președinte Ronald Reagan și alți republicani cunoscuți, precum și de democratul Victor Bussie și Edward J. Steimel. Totuși, Duke s-a folosit de afirmația lui Treen conform căreia acesta își dorea să ridice taxele pe proprietăți. Duke a reușit să-l învingă cu 8.459 de voturi (50.7%) pe Treen care obținuse 8.232 de voturi (49.3%). Acesta a ocupat funcția din 1989 până în 1992.

Legislatorul novice Odon Bacqué din Lafayette, politician independent al Casei Reprezentanților, a încercat să oprească de unul singur preluarea funcției de către Duke pe motiv că acesta locuia în alt district în momentul alegerilor. Când Treen nu a reușit să rezolve problema printr-un proces, Duke a primit postul.

Campania prezidențiala din 1992
Duke a candidat ca membru republican la algerile preliminare în vederea nominalizării la alegerile prezidențiale din 1992, deși partidul a încercat să-i blocheze candidatura. A primit 119.115 (0,94%) de voturi în alegerile preliminare, însă nici un delegat în convenția națională. Campania sa prezidențială a inspirat melodia "David Duke is Running For President" a formației de ska punk Skankin' Pickle

Filmul Backlash: Race and the American Dream din 1992 analiza motivele din spatele voturilor obținute de Duke. Backlash explora problemele demagogice din platforma lui Duke, examinând folosirea crimelor persoanelor de culoare, a ajutoarelor sociale, a acțiuni afirmative și a supremacismului. Aceștia îl asociau pe Duke cu alți politicieni precum Lester G. Maddox și George Wallace.

Campania pentru Senatul Statelor Unite din 1996
Când Johnston și-a anunțat pensionarea în 1996, Duke a candidat din nou pentru un post în Senatul Statelor Unite. A obținut 141.489 de voturi (11,5%). Fostul membru republican Woody Jenkins din Baton Rouge și democratul Mary Landrieu din New Orleans au mers mai departe în alegerile generale. Duke a ieșit pe locul patru din nouă persoane.

Campania pentru Camera Reprezentanților a Statelor Unite ale Americii din 1999
O alegere specială a fost organizată în cadrul Primului District Congresional din Louisiana ca urmare a demisiei cunoscutului republican Bob Livingston în 1999. Duke a încercat să obțină postul în calitate de republican și a obținut 19% din voturi. A ieșit pe locul trei și nu a ajuns în turul doi. Candidatura sa a fost repudiată de republicani. Președintele Partidului Republican, Jim Nicholson, a precizat că: "Nu există loc în partidul lui Lincoln pentru un membru al Klanului ca David Duke". David Vitter, republican în Camera Reprezentanților și mai târziu senator, l-a învins pe fostul guvernator Treen în alegeri pentru funcția lui Livingston. Printre candidați a fost și liderul republican din New Orleans, Rob Couhig.

Campania pentru Senatul Statelor Unite din 2016
Pe 22 iulie 2016 Duke a anunțat că dorește să candideze în alegerile republicane pentru un loc în Senatul Statelor Unite unde va reprezenta statul Louisiana în locul lui David Vitter. Acesta a declarat că va candida pentru "a apăra drepturile americanilor de origine europeană". Duke a precizat că platforma sa reprezintă perspectiva generală a republicanilor și a adăugat că "Sunt încântat să văd că Donald Trump și majoritatea americanilor adoptă o mare parte din aspectele pentru care am militat atâția ani". Totuși, campania prezidențială a lui Trump a reafirmat că respinge sprijinul lui Duke, iar organizatorii republicani au menționat că nu-l vor susține "în niciun caz". Pe 5 august 2016, National Public Radio a transmis un interviu controversat între Duke și Steve Innskepp, interviu în cadrul căruia Duke susține că rasismul îndreptat împotriva americanilor de origine europeană este răspândit, că aceștia sunt constant atacați în mass-media și că susținătorii lui Trump sunt și ai lui.

Un sondaj realizat de Mason-Dixon pe 20 octombrie 2016 a arătat că Duke a fost sprijinit de 5,1% din votanți, obținând cu greu acel 5% necesar unui candidat pentru a putea participa la dezbaterile din 2 noiembrie. Duke a obținut 3% în Ziua Alegerilor, un total de 58.581 de voturi din aproape 2 milioane înregistrate. A ocupat poziția a 7-a în cursa din Louisiana.

Cei care au realizat donații campaniei sale au fost expuși public în cateva state în 2017; ca urmare a acestei dezvăluiri, au fost organizate boicoturi, unii indivizi și-au pierdut afacerile și un restaurant s-a desființat.

Afilieri

Knights of the Ku Klux Klan
În 1974 Duke a înființat organizația Knights of the Ku Klux Klan, la scurt timp după absolvirea Universității Louisiana. A devenit Grand Wizard al acesteia. Un fost susținător al lui Duke, Thomas Robb, a schimbat titlul de Grand Wizard în Lider Național, respectiv a înlocuit robele specifice grupului cu costume. Duke a intrat pentru prima dată în atenția publicului când a încercat să normalizeze la mijlocul anilor 1970 noul brand al Ku Klux Klan: bine-îngrijit, logodit și profesionist. De asemenea, Duke a reformat organizația, promovând nonviolența și legalitatea și, pentru prima dată în istoria sa, femeile au fost acceptate în calitate de membri egali și catolicii erau încurajați să se înscrie. Acsta a precizat de mai multe ori că noul KKK nu este "anti-negri", ci mai degrabă "pro-albi" și "pro-creștini". Duke a declarat în The Dialy Telegraph că a părăsit organizația în 1980 pe motiv că îi displăcea asocierea cu violența și nu-i putea opri pe ceilalți membri din a acționa "stupid și violent".

NAAWP
În 1980 Duke a părăsit Ku Klux Klanul și a înființat National Association for the Advancement of White People (NAAWP), o organizație naționalistă.

Ernst Zündel și Zundelsite
Duke și-a exprimat susținerea față de negaționistul Ernst Zündel, un german care a imigrat în Canada. Duke a declarat de mai multe ori că îl sprijină pe acesta și campania sa de negare a Holocaustului. După ce Zündel a fost deportat în Germania și închis pe motiv că a instigat populația la ură, Duke l-a caracterizat drept un "prizonier politic".

Teza de doctorat din 2005
În septembrie 2005 Duke și-a obținut doctoratul în istorie de la o universitate ucraineană privată intitulată Interregional Academy of Personnel Management, o instituție dscrisă de către Anti-Defamation League ca fiind o "Universitate a Urii". Teza doctorală era intitulată "Zionismul ca Formă de Supremacism Etnic". Totuși, programul doctoral al MAUP nu era acreditat de Comisia Ministerului Educației din Ucraina, iar diplomele eliberate de către aceștia nu sunt recunoscute  de către statul ucrainean.

Anti-Defamation League declara că MAUP este sursa principală a activităților și publicaților antisemite din Ucraina, acțiuni "puternic condamnate" de Ministrul de Externe Borys Tarasyuk și diferite organizații. Duke a predat un curs pe relații internaționale și istorie în cadrul MAUP. Pe websiteul său, Duke se prezintă drept "Dr. David Duke Phd." și "Dr. Duke".

Iran
Duke a luat parte la diferite evenimente sponsorizate de guvernul iranian în Iran. În 2006, la invitația președintelui Mahmoud Ahmadinejad, Duke a fost prezent la International Conference to Review the Global Vision of the Holocaust, o conferință care pune sub semnul întrebării Holocaustul. "Zioniștii au utilizat Holocaustul ca armă împotriva drepturilor palestinienilor" a afirmat Duke în fața unei adunări din aproape 70 de cercetători în Teheran. "Această conferință are un impact incredibil asupra studiile care au ca subiect Holocaustul" menționa Duke.

Stormfront
În 1995 Don Black și Chloê Hardin, fost soție a lui Duke, au înființat un bulletin board system intitulat Stormfront. Acesta este azi un cunoscut forum pentru adepții naționalismului alb, separatismului, negaționismului, neonazismului, discursurilor instigatoare la ură și rasismului. Duke este un membru activ al Stormfront, unde postează articole și realizează chestionare. Duke a lucrat împreună cu Don Black la numeroase proiecte, inclusiv Operation Red Dog (o încercare de a răsturna guvernul insulei Dominica) în 1980.

Partidul Național Britanic
În 2000 Nick Griffin (liderul Partidului Național Britanic la momentul respectiv) s-a întâlnit cu Duke la un seminar organizat alături de American Friends of the British National Party. Griffin declara:în loc să discutăm despre puritate rasială, discutăm despre identitate... adică utilizăm cuvinte vandabile: libertate, securitate, identitate, democrație. Nimeni nu le poate critica. Nimeni nu-ți poate ataca aceste idei. Sunt vandabile. - Nick GriffinAceastă declarația, respectiv întâlnirea dintre Duke și Griffin, au fost puternic mediatizate în Marea Britanie.

Alt-right
Duke a lăudat în scris mișcarea alt-right. People for the American Way declara că Duke a susținut puternic mișcarea. Acesta i-a descris pe membrii mișcării ca fiind "oamenii noștri" în timp ce descria rolul pe care l-au avut în victoria lui Donald Trump. De asemenea, există și zvonuri că deși Duke nu este un membru activ al alt-right, el reprezintă sursa de inspirație a acestora. International Business Times l-a descris pe Duke ca având "acoliți în așa-numita mișcare "alt-right"". Revista The Forward afirmă că Duke a "pregătit terenul" mișcării.

Lucrări
 Duke, David Jewish Supremacism (Free Speech Press, 2003; 350 pages) ISBN 1-892796-05-8
 Duke, David My Awakening (Free Speech Books, 1998; 736 pages) ISBN 1-892796-00-7

Traduse în limba română
David Duke: Trezirea la realitate. Bazele antisemitismului și sionismul ca rasism, Editura Antet XX Press, ISBN: 973-8203-36-8
David Duke: Rasă și realitate, Editura Antet XX Press, 2003, ISBN: 973-8203-75-9.

Note

Bibliografie
 Bridges, Tyler. "The Rise of David Duke" (Mississippi University Press, 1995; 300 pages) ISBN 0-87805-678-5
 Rose; Douglas D. The Emergence of David Duke and the Politics of Race. University of North Carolina Press. 1992
 Zatarain, Michael "David Duke: Evolution of a Klansman" (Pelican Publishing Company, 1990; Gretna, Louisiana; 304 pages) ISBN 0-88289-817-5
 Interviews with Dutch nationalist Alfred Vierling [2] [3]
 "Ex-Klan Leader Is Popular in Europe, Mideast, Even as He Heads to Jail Here", The Times-Picayune, New Orleans, 13 aprilie 2003 by John McQuaid

Legături externe
 Site oficial
 Canalul de Youtube
 David Duke pe IMDB
 Videoclipuri pe C-SPAN

Nașteri în 1950
Politicieni americani din secolul al XX-lea
Scriitori americani din secolul al XX-lea
Scriitori americani din secolul al XXI-lea
Anticomuniști americani
Neonaziști americani
Antimasoni
Oameni în viață
Republicani din Louisiana
Scriitori cunoscuți sub pseudonimele folosite
Candidați prezidențiali americani din 1988
Candidați prezidențiali americani din 1992
Membri Ku Klux Klan
Ku Klux Klan
Alt-right
Extremism de dreapta în Statele Unite ale Americii

David Duke


Prezime Brixy može označivati više osoba:
 Nenad Brixy (1924. — 1984.), hrvatski novinar, romanopisac, komediograf i urednik
 Ivan Brixy (1851. — 1929.), hrvatski školsko-prosvjetni djelatnik
 Slavoljub Brixy (1882. – 1946.), hrvatski fizičar i matematičar

Brixy


Publius Claudius Pulcher (died 249 BC/246 BC) was a Roman politician.

Family
Son of Appius Claudius Caecus, Publius was the first of the Claudii to be given the cognomen "Pulcher" ("handsome"). He was also the father of Appius Claudius Pulcher, consul in 212 BC.

After losing the Battle of Drepana, his sister Claudia was prosecuted for insulting the Plebs. Whilst travelling through the streets of Rome, the progress of her carriage had been blocked by a crowd. She was then heard to have wished her brother would lose another battle and drown some more of the poorer citizens.

Career
Curule aedile in 253 BC, as consul in 249 he was given command of the Roman fleet during the First Punic War. He lost the Battle of Drepana against the Carthaginians after ignoring a bad omen. According to Valerius Maximus, Suetonius and Cicero, when the sacred chickens refused to eat, Claudius threw them into the sea, saying: "Since they do not wish to eat, let them drink!" (Latin "Bibant, quoniam edere nollent"). He was recalled to Rome and ordered to appoint a dictator; his nomination of his subordinate Marcus Claudius Glicia was overruled. He was tried for incompetence and impiety, avoiding capital or corporal punishment due to double jeopardy and was instead fined a 120,000 assēs, 1,000 for each ship Rome had lost in the battle against Carthage. He died soon afterwards, possibly by suicide.

References

External links

240s BC deaths
3rd-century BC Roman consuls
Claudii Pulchri
Roman commanders of the First Punic War
Ancient Roman generals
Year of birth unknown
Year of death uncertain

Publius Claudius Pulcher (consul 249 BC)


Swinhoesfasan () er en hønsefugl, der lever på Taiwan.

Kilder
 Avibase - the world bird database

Eksterne henvisninger

Fasanfugle
Fugle fra Taiwan

Swinhoesfasan


Hazar Gölü, diğer adıyla Gölcük Gölü, Türkiye'nin Elazığ ilinde yer alan, güneybatı-kuzeydoğu doğrultusunda uzanan tektonik bir göldür.

Oluşumu
Göl dünyanın en uzun kırık hattı üzerinde bulunur. Afrika doğusundaki tektonik gölleri oluşturan, Rift sistemi üzerindedir. Kızıldeniz, Akabe Körfezi, Lüt gölü, Şeria Oluğu, üzerinden Amik Ovası'na ulaşan kırık sistemi, Doğu Anadolu Fay Hattı'na ulaşır. Doğrultu atımlı fay olan bu sistemi yatay ve düşey yönde yerkabuğu hareketlerine neden olur. Oluşan çökmeler sonucu oluşan çukurlukta Hazar Gölü oluşmuştur

Temel özellikleri
Uzunluğu 20 km, genişliği 5–6 km civarında, kabaca elips şeklindedir. Türkiye'nin en derin göllerinden biridir. En derin kısım kuzeydoğu ucunda yaklaşık 213 m'dir. Göl derinliği hakkında belirsizlik vardır. Gölde araştırma yapan E. Huntington derinliği 213 m bulmuştur. DSİ ise, 152 m bulmuştur. 1987'de yapılan araştırmada en derin yer 80 m olarak tespit edilmiştir.

Hazar Gölü, Doğu Anadolu Bölgesinde, Elâzığ'ın 20 km GD yönünde, Güneydoğu Toros Dağlarının arasına yerleşmiştir. Kuzeyinde Mastar Dağı (1724 m), Çelembik Dağı (1747 m), güneyinde Hazarbaba Dağı (2347 m) ile çevrelenmektedir. Doğusunda önemli bir yükselti olamayan gölün batısında Kuşakçı Dağı (1908 m) bulunur. Denizden 1248 m yüksekte olan gölün alanı 81 km²'dir. Gölün yağış havzası 277 km²'dir.

Göle Kürk Çayı, Zıkkım Deresi ve pek çok küçük akarsu önemli miktarda su boşaltır. 36 m³/sn'lik debiye sahip Kavak Çayı 1957 yılında göle kanalize edilmiş, göl önemli miktarda su kazanmıştır.

Yarı kurak bir sahada yer alan gölde seviye değişmeleri görülmektedir. En alçak seviye Aralık ayı, en yüksek seviyeye Haziran ayıdır. Yıllık ortalama 41 cm seviye farkı görülmektedir. Uzun yıllar farkı ise 156 cm olarak tespit edilmiştir.

Göl yüzeyinin 28 m altından açılan kanallar ile oluşturulan Hazar 1 ve Hazar 2 HES'leri de gölden önemli miktarda su çıkışına neden olmaktadır. Bu çıkışı karşılamak üzere Kavak Çayı göle yönlendirilmiştir. Ayrıca göl doğusundaki alüvyal dolgu alanından, Dicle Nehri'ne yeraltı sızıntısı mevcuttur.

Gideğeni olmayan gölün suları hafif sodalı ve tuzludur. Yağışlar ve akarsulardan göle karışan üst kısımdaki sular tarımsal sulamaya uygundur.

Doğal Yaşam
Gölde sazan, karabalık ve aynalısazan avlanır. Balıklar daha çok Kürk Çayı'nın göle karıştığı alanda yaşarlar. Gölde konaklayan en yaygın kuş topluluklarını batağanlar, sakarmekeler, balıkçıllar ve martılar oluşturmaktadır.

Alan Kullanımı
Hazar Gölü doğal sit alanı statüsündedir. Göl etrafında birçok kamu kurum ve kuruluşuna ait eğitim ve dinlenme tesisleri mevcuttur. Göl tabanında bulunan batık yapıların eski saray ve manastır kalıntıları olduğu sanılmaktadır. "Hazar Sulama Projesi" için santrale gölden su pompalanması nedeniyle göl seviyesinde ciddi bir düşüş yaşanmış ve kalıntıları su yüzeyine çıkmıştır. Su çekilmesinden dolayı ekosistemin bozulacağı tespit edilince su çekimine ara verildi. 2007 sezonunda kota sabit kalmıştır. Ancak geçen senelerden az olsa dahi kirlilik devam etmektedir. Aşırı ve kaçak avlanma önlenememektedir. Çevredeki otellerin kirli sularının göle bırakması binlerce balığın ölmesine sebep olmaktadır.

Gölün güney kıyısından Diyarbakır-Kurtalan demiryolu geçer.

Gölden su çeken Hazar 1 ve 2 Hesler, son yıllardaki seviye düşüklüğü nedeniyle atıl durumdadır. Bu sistemi de kullanarak Pompa depolama hidroelektrik projesi geliştirilmiştir. Bu sistemde hidroelektriğin fazla üretildiği saatlerde Keban barajından su Hazar Gölü'ne pompalanacak, elektrik ihtiyacı olduğunda göldeki fazla su Karakaya Barajı'na kanalize edilerek yeniden elektrik üretilecektir.

Ayrıca bakınız
 Oluşumlarına göre Türkiye'nin gölleri listesi
 Türkiye'deki göller

Kaynakça

Dış bağlantılar

Türkiye'deki göller
Elazığ coğrafyası

Hazar Gölü


O Edifício na Rua do Comércio nº 54, em Santa Leopoldina, é um bem cultural tombado pelo Conselho Estadual de Cultura do Espírito Santo, inscrição no Livro do Tombo Histórico sob o nº 32 a 68, folhas 4v a 7v.

Importância
No livro "Arquitetura: Patrimônio Cultural do Espírito Santo", publicado pela Secretaria de Cultura do Espírito Santo em 2009, o edifício é descrito como sendo do fim do século XIX, constituído de três partes: casa, comércio e armazém. Sua descrição é: "Pertencente originalmente a João Vervloet, sua escala e refino estético fazem dele o testemunho mais representativo do significado comercial de Santa Leopoldina na economia e sociedade urbana do Espírito Santo até a terceira década do século XX. Sua configuração, pensada em continuidade com a arquitetura da residência, particulariza-se pela determinação programática de sua principal função, a comercialização e o armazenamento do café adquiri- do junto aos colonos produtores de toda a região central do estado. Diretamente ligada a essa abrangência, o edifício se distingue na cidade pela grandiosidade de seu volume e escala, e pelo requinte de sua linguagem compositiva. Essa última está especialmente presente na moldura que contorna os vãos de porta e na sequência de frisos e cornija que percorrem horizontalmente a fachada em toda a sua extensão. Juntos, eles são os ele- mentos responsáveis pela unidade estética do conjunto. Os vãos possuem duas dimensões, sendo os menores correspondentes às portas de acesso ao comércio, e o maior à entrada para o espaço de estocagem das sacas de café. Essa situação, correspondente ao projeto original, é alterada com a abertura de mais um vão de porta, à esquerda da entrada do armazém. No conjunto, os vãos são fechados com esquadrias compostas por duas folhas de madeira e bandeiras em gradil de ferro de delicado desenho. O mesmo material e o mesmo desenho estão presentes no vão de acesso à residência de seu proprietário, situada no primeiro pavimento do imóvel de número 58-60-62, à sua esquerda".

Tombamento
O edifício foi objeto de um tombamento de patrimônio cultural pelo Conselho Estadual de Cultura, de número 05, em 30 de julho de 1983, Inscr. nº 32 a 68, folhas 4v a 7v. O processo de tombamento inclui quase quarenta imóveis históricos de Santa Leopoldina. No ato de tombamento, é listado como proprietário Família Vervloet.

O tombamento desse edifício e outros bens culturais de Santa Leopoldina foi principalmente decorrente da resolução número 01 de 1983, em que foram aprovadas normas sobre o tombamento de bens de domínio privado, pertencentes a pessoas naturais ou jurídicas, inclusive ordens ou instituições religiosas, e de domínio público, pertencentes ao Estado e Municípios, no Espírito Santo. Nessa norma foi estabelecido que, entre outros pontos:

 "O tombamento de bens se inicia por deliberação do CEC "ex-offício", ou por provocação do proprietário ou de qualquer pessoa, natural ou jurídica, e será precedido, obrigatoriamente, de processo", ponto 3;
 "Em se tratando de bem(s) pertencente(s) a particular(es), cujo tombamento tenha caráter compulsório, e aprovado o tombamento, o Presidente do CEC expedirá a notificação de que trata o artigo 5°. I do Decreto n° 636-N, de 28.02.75, ao interessado que terá o prazo de 15(quinze) dias, a contar do seu recebimento, para anuir ou impugnar o tombamento", ponto 12.

As resoluções tiveram como motivador a preservação histórico-cultural de Santa Leopoldina contra a especulação imobiliária, que levou à destruição de bens culturais à época.

Rua do Comércio (Santa Leopoldina)
Patrimônio histórico de Santa Leopoldina

Rua do Comércio, 54


A (А, а)، هو أول حرف في الأبجدية السيريلية.

وقد ظهر هذا الحرف مباشرة من الحرف اليوناني ألفا. في الأبجدية السيريلية القديمة كان هذا الحرف يسمى "азъ" بالعربية «آز» وهذا الحرف قيمته العددية تساوي 1.

في العديد من اللغات التي تستعمل السيريلية كنظام كتابة، مثل الروسية، المقدونية، الصربية، والبلغارية، ينطق هذا الحرف «ا». وفي لغات أخرى قد يعتبر هذا الحرف كـ«ا» مخففة أو «ى» كما في الشيشانية والأنغوشية.

عند رومنة النظام السيريلي السلافي يمثل هذا الحرف بالحرف A الروماني.

وخلال الحقبات المتعاقبة، أخذ هذا الحرف أشكالا عدة، لكنه حاليا قد اتخذ الشكل الروماني A.

الموقع الرمزي

انظر أيضًا
 A
 ألفا (حرف)

مراجع

حروف سيريلية
حروف مصوتة

А