Cuvântul "Aliluia" sau "Aleluia" (din ebraică הללו יה) este o cântare de bucurie originară din Vechiul Testament, care este des întâlnită în rugăciuni și în cântările liturgice. El înseamnă ad-litteram "Lăudați-L pe Yah", fiind o formă scurtă a lui "Lăudați-L pe Yahweh" și este tradus adesea ca "Lăudați pe Domnul".

Expresia "Aliluia" este folosită, de asemenea, în cântările liturgice, în care acest cuvânt este combinat cu versete din Scriptură, de obicei, din Psalmi. Acest cântec este utilizat adesea înainte de citirea Evangheliei.

Istoric
Cuvântul ebraic Halleluya prin care se aduce laudă lui Dumnezeu a fost păstrat, netradus, de primii creștini ca o expresie superlativă de mulțumire, de bucurie și de izbândă. Astfel, apare în Liturghia Sfântului Iacov, care este încă oficiată în greaca veche de patriarhul Ierusalimului și versiunea ei siriacă folosită de maroniți. În Liturghia Sfântului Marcu, aparent cea mai veche dintre toate, este prezentă această rubrică: "Apoi urmează Să luăm aminte, Apostolul și prologul cântării Aliluia."—"Apostolul" este titlul vechi uzual vechi al citirii epistolei, iar "prologul cântării Aliluia" pare să fie o rugăciune sau verset înainte ca Aliluia să fie cântată de cor.

Uz apusean

Ritul roman
În ritul roman cuvântul "Aliluia" este asociat cu bucuria și este deosebit de favorizate în timpul pascal, perioada dintre Paști și Rusalii, probabil din cauza asocierii rugăciunii Hallel (psalmii Aliluia) cântate la Paște. În acest timp, cuvântul este adăugat pe scară largă la versete și la răspunsurile asociate rugăciunilor, la antifoanele psalmilor și, în Octava Paștelui și în Duminica Rusaliilor, la sfârșitul liturghiei ("Ite missa est").

Pe de altă parte, cuvântul "Aliluia" este exclus din liturghia romană în timpul Postului Mare, fiind numit de multe ori în acest timp "cuvântul cu A". În formele de dinainte de 1970 ale ritului liturgic roman este exclus, de asemenea, în perioada dintre Septuagesima și Postul Mare și în rugăciunile pentru adormiți. Același cuvânt, care în mod normal urmează după Gloria Patri la începutul fiecărei ore a Liturghiei Orelor și care în forma actuală a ritului roman este omis în timpul Postului Mare, este înlocuit în formele de dinainte de 1970 ale ritului liturgic roman cu fraza Laus tibi, Domine, rex aeternae gloriae (Laudă ție, Dumnezeule, rege al gloriei eterne) în perioada Septuagesimei și a Postului Mare.

Uz răsăritean

Ritul bizantin

În bisericile ortodoxe și greco-catolice, după ce se citește Apostolul (Epistola) în cadrul liturghiei, citețul anunță pe care din cele opt tonuri urmează a fi cântată Aliluia. Răspunsul corului este întotdeauna același: "Aliluia, aliluia, aliluia". Ceea ce diferă este tonul pe care este cântat și stihira (versetele psalmului) care sunt intonate de citeț.

Aliluia este asociat cu prochimenul care precedă citirea Apostolului. Pot exista una sau două Aliluia, în funcție de numărul prochimenelor (pot fi maxim trei citiri din Apostol, dar niciodată mai mult de două prochimene și două Aliluia).

În ordinea liturgică rusă/slavă, Aliluia este intonată în unul din următoarele două moduri, în funcție de numărul prochimenelor (practica antiohiană/bizantină este puțin diferită):

Un Aliluia

 Diaconul: "Să luăm aminte."
 Citețul: "Aliluia pe glasul   ."
 Corul: "Aliluia, aliluia, aliluia."
 Citețul cântă apoi prima stihiră a cântării Aliluia.
 Corul: "Aliluia, aliluia, aliluia."
 Citețul cântă apoi cea de-a doua stihiră a cântării Aliluia.
 Corul: "Aliluia, aliluia, aliluia."

Două Aliluia

 Diaconul: "Să luăm aminte."
 Citețul: "Aliluia pe glasul   :" Apoi cântă imediat prima stihiră a primului Aliluia.
 Corul: "Aliluia, aliluia, aliluia."
 Citețul cântă apoi cea de-a doua stihiră a primului Aliluia.
 Corul: "Aliluia, aliluia, aliluia."
 Citețul: "Pe glasul  :" Și cântă prima stihiră a celui de-al doilea Aliluia.
 Corul: "Aliluia, aliluia, aliluia."

Aliluia pentru cei răposați
Aliluia este cântat, de asemenea, pe o melodie specială la înmormântări, parastase (în greacă: parastas, în slavonă: panihida) și în Sâmbăta Morților. El este cântat din nou în loc de "Dumnezeu este Domnul...", dar de data aceasta este urmată de Troparul celor adormiți.

Aliluia este intonat de către diacon (sau de preot dacă niciun diacon nu este disponibil):

 Diaconul: "Aliluia, pe glasul al 8-lea: fericiți sunt cei pe care I-ai ales și I-ai primit la tine, Doamne."
 Corul: "Aliluia, Aliluia, Aliluia."
 Diaconul: "Și pomenirea lor din neam în neam."
 Corul: "Aliluia, Aliluia, Aliluia."
 Diaconul: "Sufletele lor întru bunătăți se vor sălășlui și seminția lor va moșteni pământul."
 Corul: "Aliluia, Aliluia, Aliluia."

În Sâmbăta Morților, care este celebrată de mai multe ori pe parcursul anului, prochimenul de la Vecernie este înlocuit, de asemenea, cu Aliluia, care este cântat în felul următor:

 Diaconul: "Aliluia", pe glasul al 8-lea.
 Corul: "Aliluia, Aliluia, Aliluia."
 Diaconul: "Fericiți sunt cei pe care I-ai ales și I-ai primit la Tine, Doamne."
 Corul: "Aliluia, Aliluia, Aliluia."
 Diaconul: "Și pomenirea lor din neam în neam."
 Corul: "Aliluia, Aliluia, Aliluia."

Note

Lectură suplimentară
 Hoppin, Richard. Medieval Music. New York: Norton, 1978.

Legături externe
 Catholic Encyclopedia article, s.v., Alleluia
 Photo—Chanting the Alleluia  Russian Orthodox

Termeni creștini
Cuvinte și expresii în limba ebraică

Aliluia


Too Close ist ein Lied des britischen Singer-Songwriters Alex Clare. Es wurde am 15. März 2011 veröffentlicht und ist aus seinem Album The Lateness of the Hour. Der Song erreichte ungefähr ein Jahr nach seiner Veröffentlichung die Charts. Am 27. April 2012 erreichte der Song dann Platz 1 der deutschen Charts und stieg auch in anderen Ländern in die Charts ein, z. B. im Vereinigten Königreich, in Österreich und in den USA. Diesen Erfolg hat die Single der Werbung für den Internet Explorer 9 zu verdanken, in welcher dieses Lied vorkam. Die Single wurde von Diplo und Switch produziert.

Musikvideo
Das Musikvideo wurde erstmals am 15. März 2011 auf YouTube veröffentlicht. Es dauert 4 Minuten und 18 Sekunden. In dem Video werden abwechselnd Clare singend und zwei Schwertkämpfer in Kendō-Rüstung, welche miteinander kämpfen, gezeigt.

Chartplatzierungen

Einzelnachweise

Weblinks
 Deutsche Übersetzung
 Unplugged-Version

Lied 2011
Nummer-eins-Hit

Too Close


دُكَّالة هي إتحاد قبلي من أصول عربية، وفي نفس وقت إسم منطقة تاريخية كانت سابقا موطنا للمصامدة.

يقول ليون الإفريقي : " كانت أثبج أشرف العرب وأنبهها شأنا فاختارهم المنصور لسكنى دكالة وسهول تادلة ويؤدون في أيامنا هذه ضرائب جسيمة لملك البرتغال تارة، ولملك فاس تارة أخرى، ويبلغ عددهم نحو مائة ألف مقاتل نصفهم من الفرسان ".

ويقول الإمام أبو زيد عبد الرحمان الفاسي في كتاب "الأقنوم" مانصه : ""وفي دكالة بنو هلال أولاد عمران وعبدة يقال أولاد بوعزيز الشرقية أولاد سبطة كذا الغربية وهكذا العونات أولاد فرج المجدوب منهم خرج (وهو يعني ب المجدوب منهم خرج عبد الرحمان المجدوب الهلالي الفرجي) ، وإنضاف ذا الزمان أولاد دليم ، مع المنابهة كنا بهم عليم أولاد عمرو ثم آل عامر كذا الشياظمة كل سائر".

تقع دكالة بين الدار البيضاء شمالا ومراكش شرقا وعبدة جنوبا والمحيط الأطلسي غربا. وجاء في مجلة "L'Année géographique" الجزء 14 المنشورة سنة 1878م، عن جغرافية المغرب بخصوص دكالة : "ثم ولاية دكالة بلد من السهول خالية من الأشجار، يندر فيها الماء، ويبلغ عدد سكانها وهم من العرق العربي، نحو 100 ألف نسمة…، الاهتمامات الرئيسية لهؤلاء العرب هي زراعة الحبوب، أو الحناء، وكذلك تربية الماشية والنحل".

تعرف دكالة بتربتها الخصبة وتوفرها على غطاء نباتي متنوع ووفرة المياه وكل هذه العوامل ساعدت على إزدهار المنطقة وذلك بتنوع منتجاتها الفلاحية كالقرع والذرة وكذلك المواشي، وتعرف كذلك برواجها الاقتصادي، حيث أنها أصبحت قبلة لكل التجار من المدن الصناعية مثل فاس ومراكش. وكذلك تمتاز بوجود الميناء الكبير المسمى الجرف الأصفر. تعرف دكالة بتنوع الأسواق الأسبوعية على طول الأسبوع منها: إثنين هشتوكة، وثلاثاء سيدي بنور، وأربعاء العونات، وخميس القصبة، وخميس الزمامرة، وجمعة بني هلال، وسبت سايس، وأحد أولاد أفرج.

معرض صور

قبائل دكالة وأصلها
إن المتأمل لمعاجم اللغة، يجد أن كلمة دكالة أصلها دكل، فالدال والكاف واللام أصيل يدل على تعظم، يقال تدكل الرجل إذا تعظم في نفسه، ومنه الدكلة. والدكلة القوم الذين لا يجيبون السلطان من عزهم، يقال هم يتدكلون على السلطان، أي يتدللون، وتدكلوا عليه اعتزوا وترفعوا في أنفسهم، وقيل كل من ترفع في نفسه فقد تدكل وتدكل عليه تدلل وانبسط.
فدكالة إذا معناها لغويا من الاعتزاز والانبساط

ترجع الأصول الأولى للقبائل العربية الكبرى بالمنطقة المغربية الساحلية الوسطى إلى الهجرات العربية الكبرى الأولى للمغرب الأقصى في القرن السادس الهجري، وذلك في عهد دولة الخليفة يعقوب المنصور الموحدي، عندما نقل العرب المهاجرة من الجزيرة العربية من المغربين الأوسط والأدنى إلى دواخل المغرب الأقصى سنة 584 هـ فأنزلهم على الشاكلة التالية:

عرب جشم: أنزلهم بمنطقة تامسنا ودكالة في السهل الفسيح بين سلا ووجدة وآسفي أي ما يسمى آنذاك بالحوز

عرب رياح: أنزلهم ببلاد الهبط في السهل الفسيح بين القصر الكبير وازغار أي ما يسمى أنذاك بالغرب.

وهاته القبائل العربية المهاجرة للمغرب هي من عرب مضر العدنانيين الإسماعيليين في الحجاز بالجزيرة العربية، وتنقسم إلى أربعة قبائل شهيرة وهي:

أ-	عرب جشم بن معاوية بن بكر بن هوازن بن منصور بن عكرمة بن خفصة بن قيس عيلان بن مضر بن نزار بن معد بن عدنان.

ب-	عرب هلال بن عامر بن صعصعة بن معاوية بن بكر بن هوازن بن منصور

ج- عرب سليم بن منصور بن عكرمة بن خفصة

د- عرب رياح بن ابي ربيعة بن نهيك بن هلال بن عامر بن صعصعة بن معاوية بن بكر بن هوازن بن منصور

ويلاحظ في هذا النسب ان جدهم الأعلى المشترك هو منصور بن عكرمة

وبالنسبة للعرب القيسية فهم أجداد قبائل دكالة وعبدة، وقد كانوا يحملون اسما عربيا واحدا وهو دكالة، والتي لبسوا جلدتها وحلوا محلها وانتسبوا لها وأصبحت لهم، وبعد ما إستوطنت قبائل العرب الدكالية، في السهول المذكورة على ساحل المحيط الأطلسي، وتجذرت أسرهم، وتفرعت قبائلهم، إنقسمت دكالة إلى قسمين كبيرين، دكالة البيضاء، ودكالة الحمراء (وهي قبيلة عبدة)

تتكون دكالة اليوم من ست قبائل تاريخية وهي أولاد فرج، أولاد بوعزيز، أولاد عمران، أولاد عمور، أولاد بوزرارة والعونات وقبيلتين وافدتين لحاجة المخزن الأمنية وهما هشتوكة من قبيلة مصمودة الأمازيغ وعرب الحوزية التي ترجع أصولهم إلى مجموعة قبائل عربية صحراوية نقلها السعديون إلى حوز مراكش فسميت السوسية ثم الحوزية وأخيرا فرقة من عرب الشياظمة انتقلت من موطنها جنوب عبدة واستقرت شمال منطقة دكالة.
-و تنقسم قبائل دكالة إلى قسمين، ويفصل بينهما نهر ام الربيع:

/-القبائل الشرقية أو "الشراڭة" التي تضم قبائل منطقة دكالة الست أولاد فرج وأولاد بوعزيز وأولاد بوزرارة والعونات وأولاد عمور وأولاد عمران، وسميت الشرقية لأنها جاءت من الشرق. وهي:

/-قبيلة اولاد فرج: يرجع أصل القبيلة إلى عرب بني هلال، فهم أبناء فرج بن توبة بن عطاف بن جبر بن عطاف بن عبد الله بن دريد بن أثبج بن أبي ربيعة بن نهيك بن هلال

/- قبيلة اولاد بوعزيز: وينتسبون إلى عرب بني هلال، فهم أبناء عزيز بن محمد بن عبد الله بن علي من بني قرة بن عمرو بن عبد مناف بن هلال، وتدخل فيهم فرقة من عرب الحياينة من بني معقل

/- قبيلة اولاد عمور: وتنتسب إلى عبد الله بن عمرو بن عبد مناف بن هلال

/- قبيلة اولاد بوزرارة: ومن أشهر رؤسائها التاريخيين القائد سي محمد بن العربي الهلالي، والقائد سي ادريس بن عمور، وتنقسم إلى البطون التالية
o بني هلال
o أولاد سيدي بويحيى
o بني عمور
o أولاد حمد
o أولاد الطالب
o أولاد التونسي
o فرناسة
o أولاد جبور
o أولاد مسلم
o أولاد رحال
oأولاد بوساكن

/- قبيلة اولاد عمران: وتقع بجنوب اقليم الجديدة، وقاعدتها مدينة الغربية، وفي هذه القبيلة نشأ الشيخ العلامة أبو شعيب الدكالي في دوار الصديقات بقبيلة الغربية من اولاد عمران، يتيما تحت كفالة عمه العلامة سيدي محمد بن عبد العزيز الصديقي، الذي كان عميد أسرة اولاد الفقيه الصديقي، كان مقصد طلبة العلم من كل قبائل دكالة، ورئيس مدرسة مشهورة بتعليم العلم والقراءات، ونشأه نشأة علمية دينية بحيث لم يترك له فرصة من عمره تضيع، كان يخصص له وقتا لسماع ما حفظه في يومه من القرآن الكريم وقد وهبه الله حافظة قوية تساعده على حفظ نصف حزب في اليوم بسهولة، فما كاد يصل إلى العاشرة من عمره حتى حفظ القرآن بالقراءات السبع وتفرغ لحفظ المتون، ثم العلوم الدينية حتى بلغ ما بلغ من شهرة علمية على مستوى المغرب والعالم الإسلامي.

/- قبيلة العونات: وتقع بشرق اقليم الجديدة، ويرجع أصل اسمها إلى جدها الأول عون.

-و القسم الثاني هي القبائل الدخيلة على دكالة لأسباب سياسية-امنية، وهي:

/- قبيلة اشتوكة السوسية
/- قبيلة الشياظمة العربية
/- قبيلة الحوزية العربية

التحاليل الجينية:

إن النتائج الجينية لقبائل دكالة مثل اولاد فرج اولاد بوعزيز اولاد عمران اولاد عمور وغيرها حسب أخر دراسة كانت معظمها على السلالة العربية J1 و J2 والتي ترجع للقبائل العربية.

انظر أيضا
 الجديدة
 سيدي بنور

مراجع

 الشياظمي، م. «حسن الدلالة على ما انقرض من حواضر دكالة». مخطوط.

جغرافيا المغرب
قبائل المغرب
قبائل عربية في المغرب
مناطق طبيعية

دكالة


Ripejske planine su legendarni planinski lanac koji je, po mišljenju antičkih autora, opasivao sjever Europe. Ponekad se smatrao sjedištem Boreja. Strabon je smatrao da Ripejske planine ne postoje, dok je Posidonije mislio da se radi o Alpama. Pindar i Eshil smještali su ih na izvor Dunava, a Aristotel u Skitiju.
Ime su rabili za neko gorje u Skitiji.

Izvori

Vanjske poveznice
 (lat.) Johann Jacob Hofmann: Lexicon universale (1698.)  tekst , t.4, p. lxx

Planine

Ripejske planine


A temporada de furacões no Atlântico de 1868 foi uma das menos ativas já registradas, com apenas quatro ciclones tropicais registrados. Inicialmente, não houve tempestades conhecidas durante a temporada, embora uma reanálise tenha confirmado a atividade. Toda a atividade tropical ocorreu em um período de 45 dias. Pode ter havido outros ciclones tropicais não confirmados durante a temporada. O meteorologista Christopher Landsea estima que até seis tempestades foram perdidas no banco de dados oficial, devido ao pequeno tamanho do ciclone tropical, relatórios esparsos de navios e costas relativamente despovoadas.

Apenas uma das tempestades, a segunda, atingiu a costa, perto de Apalachicola, na Flórida. Produziu fortes chuvas e rajadas de vento em todo o sudeste dos Estados Unidos, embora não tenha havido danos graves associados à tempestade. O primeiro furacão matou duas pessoas quando um navio passou por seus ventos por 14 horas. O terceiro furacão, localizado no oeste do Mar do Caribe, não afetou a terra, embora dois navios tenham sentido seus ventos fortes. O furacão final durou três dias no Atlântico ocidental, forçando um navio a interromper sua viagem devido aos danos causados pela tempestade.

Resumo sazonal

Sistemas

Furacão Um

O primeiro ciclone tropical conhecido da temporada foi observado em 3 de setembro, a meio caminho entre as Bahamas e as Bermudas. Um navio próximo estimou ventos de 130 km, indicando a presença do furacão. Ele se moveu para o norte inicialmente, passando cerca de 355 km a oeste das Bermudas em 4 de setembro. Posteriormente, o furacão virou para o nordeste, e o navio "John Richardson" encontrou ventos fortes em 5 de setembro, resultando em um naufrágio de sua carga. Em 6 de setembro, estima-se ter atingido ventos de pico de , com base nas observações do navio com o indicativo de chamada "Greenock". O furacão açoitou o navio com ventos fortes por 14 horas, matando o capitão e um tripulante. Na época, eram cerca de 640 km ao sudeste de Halifax, Nova Escócia. Virando para o nordeste, o furacão passou ao sul de Terra Nova antes de ser observado pela última vez em 7 de setembro.

Tempestade tropical Dois

Um navio foi afundado no oeste do Golfo do México em 1 de outubro, que foi a primeira indicação do segundo ciclone tropical da temporada. A tempestade moveu-se lentamente para o nordeste em direção ao litoral sudeste da Louisiana, intensificando-se para seus ventos máximos estimados de . Em 4 de outubro, passou perto ou sobre o sudeste da Louisiana, produzindo fortes chuvas e rajadas de vento em Nova Orleans. Inundações foram observadas em partes da cidade, e o Farol de West Rigolets no Lago Pontchartrain sofreu $ 5.000 em danos devido à tempestade. A tempestade acelerou para nordeste e atingiu perto de Apalachicola, Flórida, no final de 4 de outubro.

Quando a tempestade cruzou o panhandle da Flórida e o sudeste da Geórgia, os ventos enfraqueceram para , embora ainda tenha produzido fortes chuvas e rajadas de vento em Savannah, Geórgia. Nenhum dano grave foi relatado na cidade. A tempestade tropical continuou para o nordeste, emergindo no Atlântico ocidental e paralelamente ao litoral das Carolinas. Vários navios relataram ventos fortes e mar agitado. Em 6 de outubro, a tempestade voltou a se fortalecer em seu pico de intensidade antes de se tornar um ciclone extratropical por volta de 320 km a sudeste de Cape Cod ; no entanto, um meteorologista avaliou que adquiriu características extratropicais depois que saiu da Geórgia para o Atlântico ocidental. Como tempestade extratropical, atingiu ventos de , com base em um relatório de navio ao sul do Canadá Atlântico. final de 7 de outubro, a tempestade foi observada pela última vez ao sul de Terra Nova. A tempestade foi a única da temporada a não atingir o status de furacão.

Furacão Três

Enquanto a tempestade anterior se movia ao longo da costa do sudeste dos Estados Unidos, um novo furacão foi observado no oeste do Mar do Caribe, a meio caminho entre Honduras e Jamaica. Sua intensidade, com base no relatório do navio, foi estimada em . O furacão moveu-se lentamente para oeste-noroeste e outro navio experimentou seus ventos fortes em 7 de outubro. Não houve mais observações, então sua trilha completa é desconhecida.

Furacão Quatro

O último furacão conhecido da temporada foi observado em 15 de outubro, a nordeste do centro das Bahamas. O navio "Jim Cow", em rota de Nova Iorque para o Panamá, sofreu fortes danos com a tempestade, tanto que não conseguiu completar sua viagem. Movendo-se geralmente para nordeste, estima-se que o furacão tenha atingido ventos máximos de , com base em relatórios de navios. Em 17 de outubro o ciclone foi absorvido por um ciclone extratropical de rápida intensificação na costa da Nova Inglaterra. Nunca afetou a terra.

Ver também

 Lista de ciclones tropicais
 Temporada de furacões no Atlântico
 Observação de ciclones tropicais
 Projeto de reanálise de furacões no Atlântico

Referências

1868
Desastres naturais em 1868

Temporada de furacões no Atlântico de 1868


Biserica evanghelică din satul Criș, comuna Daneș, județul Mureș, a fost construită între anii 1906-1907. A fost precedată de o biserică medievală, demolată la sfârșitul secolului XIX.

Localitatea
Criș, mai demult Crișd (în dialectul săsesc Kraeš, în , în ) este un sat în comuna Daneș din județul Mureș, Transilvania, România. Localitatea Criș este atestată din 1305, iar istoria ei se leagă de familia Bethlen, care devine stăpâna moșiei pe care se află localitatea încă din 1367.

Biserica
Prima datare a bisericii din Criș provine din 1309. În 1433 primește de la papa drept de pelerinaj. Locuitorii medievali, sub influența curentului protestant, devin luterani. Această biserică veche luterană a fost demolată la sfârșitul secolului XIX, iar în perioada 1906-1907 în locul ei a fost ridicată actuala biserică. Clopotul mijlociu, moștenit de la biserica anterioară, a fost turnat în 1554. Orga, amplasată în balconul de vest, a fost construită în 1854 de Samuel Friedrich Binder și reparată în 1892 de Eugen Palf, iar în 1907 de Karl Einschenk

Note

Bibliografie
Asociația Mioritics cu suportul financiar al Deutsche Welterbe Stiftung:
După texte elaborate de: Vladimir Agrigoroaei, Valentin Sălăgeanu, Luiza Zamora, Laura Jiga Iliescu, Ana Maria Gruia.
După ilustrații executate de: Radu Oltean, Laurențiu Raicu, Florin Jude.
Anghel Gheorghe, Fortificații medievale din piatră, secolele XII-XVI, Cluj Napoca, 1986.
Crîngaci Maria-Emilia, Bazilici romanice din regiunea Sibiului în Analele Asociației a Tinerilor Istorici din Moldova, Ed. Pontas, Chișinău, 2001.
Juliana Fabritius-Dancu, Cetăți țărănești săsești din Transilvania, în Revista Transilvania, Sibiu, 19.
 Hermann Fabini. Universul cetăților bisericești din Transilvania. Sibiu: Editura Monumenta, 2009, 279 p.
Iambor Petre, Așezări fortificate din Transilvania (sec. IX-XIII), Cluj-Napoca, 2005.
Thomas Nägler, Așezarea sașilor în Transilvania, Editura Kriterion, București, 1992.
Adrian Andrei Rusu, Castelarea carpatica, Editura MEGA, Cluj-Napoca, 2005.
George Oprescu, Bisericile, cetăți ale sașilor din Ardeal, Editura Academiei, București, 1956.
Țiplic Ioan-Marian, Organizarea defensivă a Transilvaniei în evul mediu (secolele X-XIV), Editura Militară, București, 2006.

Vezi și
 Criș, Mureș

Legături externe
Fișă de monument

Imagini din exterior

Imagini din interior

Biserici din județul Mureș
Biserici fortificate din Transilvania
Biserici evanghelice de confesiune augustană din România

Biserica evanghelică din Criș


Kuća Maričić nalazi se u gradu Hvaru, na adresi Frane Primija 4.

Opis
Samostalno stojeća srednjovjekovna kuća sagrađena u 14-15. stoljeću. Kvadratičnog je tlocrta, zaključena dvovodnim krovom. Dvokatnica s visokim potkrovljem u kojem je organizirana kuhinja. U renesansi je dobila nove ukrašene otvore te kameni umivaonik u unutrašnjosti. Uz zapadno pročelje je prigrađen luminar. Jedna je od najboljih primjera srednjovjekovne, jednostanične kuće.

Zaštita
Pod oznakom Z-6704 zavedena je kao nepokretno kulturno dobro - pojedinačno, pravna statusa zaštićena kulturnog dobra, klasificirano kao "stambene građevine".

Izvori

Zaštićene stambene građevine u Splitsko-dalmatinskoj županiji
Građevine u Hvaru

Kuća Maričić u Hvaru


The Chandni Chowk is one of the oldest and busiest markets in Old Delhi, India. It is located close to the Old Delhi Railway Station. The Red Fort monument is located at the eastern end of Chandni Chowk. It was built in the 17th century by the Mughal Emperor of India, Shah Jahan, and designed by his daughter, Jahanara. The market was once divided by canals (now closed) to reflect moonlight. It remains one of India's largest wholesale markets.

History

The market's history dates to the founding of the capital city of Shahjahanabad when Emperor Shah Jahan established the Red Fort on the banks of the Yamuna River besides his new capital.

Original Chandni Chowk

The original Chandni Chowk, half-moon-shaped square, was located in front of the Municipal Townhall and its reflection used to shine in the moonlit water pool located in front of it. A shallow water channel was built from Yamuna, which ran through the middle of the straight road currently known as the Chandani Chowk bazaar, with roads and shops on either side of the channel. This road had three bazaars. Chandni Chowk, or the Moonlight Square, and its three bazaars were designed and established by Princess Jahanara Begum, Shah Jahan's favourite daughter, in 1650 CE. Originally containing 1,560 shops, the bazaar was 40 yards wide by 1,520 yards long. The bazaar shaped as a square was given elegance by the presence of a pool in the centre of the complex. The pool shimmered in the moonlight, a feature which was responsible for its name. Shops were originally built in a half-moon shaped pattern, now lost. The bazaar was famous for its silver merchants, which also have contributed to the name of "Silver Street" as silver is referred to as Chandi in Hindi, a slight variation of which forms Chandni.

The pool in the chowk was replaced by a clock tower (Ghantaghar) in the 1870s. The centre of the market is still referred to as Ghantaghar. Chandni Chowk was once the grandest Indian market. Mughal imperial processions passed through Chandni Chowk. The tradition was continued when the Delhi Durbar was held in 1903. Delhi Town Hall was built in 1863 by the British.

Original three bazaars

The term Chandni Chowk originally referred only to the square that had a reflecting pool. Now the whole straight road which runs through the middle of the walled city, from the Lahori Gate of the Red Fort to Fatehpuri Masjid is called Chandni Chowk. The road was then divided into three following bazaars:

 Urdu Bazar: Lahori Gate of the Mughal royal palace to Chowk Kotwali near Gurudwara Sis Ganj Sahib was called Urdu Bazaar, i.e., the encampment market. The Urdu language received its name from this encampment. Ghalib noted the destruction of this market during the disturbances of the Indian Rebellion of 1857 and its aftermath.
 Johri Bazar: Chowk Kotwali to Chandni Chowk (location of now demolished Ghantaghar, presently in front of Municipal/Town Hall) section of the straight road was originally called Johri Bazar.
 Fatehpuri Bazar: 'Chandni Chowk' to Fatehpuri Masjid section of the straight road was originally called the Fatehpuri Bazar.

Now choked with congestion, the market retains its historical character.

Kucha, katra and havelis
The road now called Chandni Chowk had several streets running off it which were called kuchas (streets/wings). Each Kucha usually had several katras (cul de sac or guild houses), which in turn had several haveli's. The following terms are generally used to describe the buildings and the streets:

 Mohalla (neighborhood): is a residential neighbourhood with Kuchas and Kartras within Kuchas.
 Kucha or Gali (street): Kucha in the Persian language is synonymous with "Gali" or street in the Hindi language. It is a street or a zone with houses whose owners shared some common attributes, usually their occupation. Hence the names Kucha Maliwara (the gardeners' street) and Kucha Ballimaran (the oarsmen's street). Kuchas either had rows of large Havelis or gated cul de sac (dead end) "Katra" marketplaces along with them.
 Kucha mahajani: is one of the biggest gold-trading hubs and wholesale jewellery markets in Asia.
 Katra (gated cul-de-sac courtyard market-cum-residential complex in a street): are one-room quarters around a court with a single narrow entrance and inhabited by people of the same caste or occupation i.e. a zone with houses whose owners shared some common attribute, usually their occupation, hence the name. Katra refers to a separate wing of tradesmen and craftsmen belonging to the same trade. They usually lived and worked together in a gated cul de sac, the doors of which could be closed at night for the protection of the merchandise, equipment, workers and their families. It is a system similar to the guild housing in Amsterdam such as Handboogdoelen and Voetboogdoelen.
 Haveli (mansion): A normal haveli has a big courtyard (atrium) surrounded on four sides by spacious rooms and often another walled courtyard around the exterior.  Historic havelis include:
 Begum Samru's palace built in 1806, now called Bhagirath Palace, see.
 Dharampura Haveli, Gali Guliyan, designed in late Mughal style although parts show the influence of 20 Century architecture. During Mughal and late Mughal Period, a large numbers of Havelis were built by courtiers. With increasing interest in Old Delhi by tourists, and to revive the old world charm of Purani Dilli, Haveli Dharmpura houses an Indian restaurant serving specialities of Mughal era with a contemporary touch, which you can enjoy with classical dance.
 Chunnamal haveli in Katra Neel
 Ghalib ki Haveli of Mirza Ghalib, Gali Qasim Jan (Gali Ballimaran)
 Haksar Haveli in Sita Ram Bazar, where Jawaharlal Nehru was married on 8 February 1916 to Kamla Nehru. She was born here, and her family sold it in the 1960s. Haveli used to host mushairas
 Haveli Banarsi Bhawan with a water well is situated near to Shree Digambar Meru Jain Temple in the Masjid Khajoor area.
 Haveli Naharwali, Kucha Sadullah Khan, where Pervez Musharraf, former president of Pakistan was born and his grandfather sold it to Prem Chand Gola after whom this area is now called Gola Market. This was originally owned by the Raja Nahar Khan a Hindu convert of Mewat who converted to Islam during the era of Firuz Shah Tughlaq in 1355, hence the name.
Khazanchi haveli, the Khajanchi were the accountants of Shah Jahan. A street is named after them called "Gali Khajanchi", a long tunnel connects the haveli and the Red Fort, so that money could be transferred safely. It is close to the entrance of Chandni Chowk, from the Red Fort walk towards Fatehpuri, turn left on road to Dariba and the haveli is at the end of the road that connects Dariba and Esplanade Road.
 Haveli Raja Jugal Kishore, a grand mansion with an imposing gate, which was adorned with a large ghanta-bell. Located adjacent to the gate, a room in the haveli opening towards the street, was given to Lala Sukhlal by the owners of the haveli as a philanthropic gesture to open a sweet shop, which came to be identified as ghante ke neechewala halwaii. (see Ghantewala). A street is named after the haveli; Kucha-i-Haveli Raja Jugal Kishore between Kucha Maliwara and Kotwali Chabutra.
Naughara Mansions in Naughara Gali off Kinari Bazaar has 18th century Jain mansions. It is a street with nine (nau) continuous havelies with brightly painted floral designs on the facade. Each of the havelies used to have a gharha (water pot) placed at door for the thirsty passersby. There is a white marble Jain Svetambara Temple at the end of the street with stone elephant heads at the door, intricate carvings on walls and pillars, a museum on the ground floor with rare manuscripts embroidered in pure gold and silver threads and a black image of Lord Parasanath in the rare kasauti stone on the first floor. Office of Atma Prakash Aggrawal at the beginning of the street houses numerous antiques and should not be mistaken as an antique shop.
 Zeenat Mahal Haveli, Lal Kuan Bazar

Some other commonly used terms are Chatta (the upper floor which arches over the street below), phatak (door, usually to a katra or street which could be locked at night), mahal (a palace, as in Taj Mahal), kamra (a room), kuan is waterwell, etc.

Historic religious buildings

Delhi's most famous mosque, Jama Masjid, built-in 1650 in the vicinity, is near other religious shrines, belonging to multiple religions. Starting from the Red Fort, the buildings include:

 The Sri Digambar Jain Lal Mandir, established in 1656 with a bird hospital established in 1929. A Naya Mandir was built in 1807 in Dharampura, as the first temple with a Shikhar.
 The Gauri Shankar Temple was built by a Maratha general Appa Gangadhar according to one of the legends.
 The Central Baptist Church, it was built-in 1814.
 The Gurdwara Sis Ganj Sahib. The ninth Sikh Guru, Guru Tegh Bahadur and his followers Bhai Mati Das, Bhai Dyal Das and Bhai Sati Das were executed nearby by the Mughals in 1675. The Gurudwaras in the form of memorials were built in 1783 after Delhi, the then Mughal capital was captured by the Khalsa (the corporate body of Sikhs) under the command of Baghel Singh. Present Building was however built later in 1930.
 The Sunehri Masjid was built in 1721 by Roshan-Ud-Daula Zafar Khan in the reign of Mohammad Shah. Persian invader Nader Shah spent several hours on the top of the mosque on 11 March 1739 to observe the Katl-e-Aam (the killing of everyone in sight) that he had ordered, which resulted in 30,000 deaths.
 The Fatehpuri Masjid was built by Fatehpuri Begum in 1650, one of the queens of Shah Jahan.

Present
On both sides of the wide Chandni Chowk are historical residential areas served by narrow lanes (gali), several of which are teeming with the peddlers, street vendors, street food and bazaars.

Shops

Chandni Chowk's speciality is its variety and authenticity: food, delicacies and sweets of more than 1,000 kinds, sarees with chikan and zari. Narrow lanes host shops that sell books, clothing, electronics, consumer goods, shoes and leather goods. It is the location of the original Haldiram's and brands such as Giani's. A particular local delicacy is the jalebis, which are fried in pure ghee (clarified butter).

Starting from the Red Fort end one finds the State Bank of India building. A short distance away is Bhagirath Palace Begum Samru which has an intriguing history. Bhagirath Palace and the adjoining area have perhaps the biggest market in India for electrical goods, lamps and light fixtures.Also for medical essentials and related products.Dariba Kalan is the market for silver and gold jewellery. This market also offers trophies, shields, mementos and related items. At its Southern end (and close to the Jama Masjid, Delhi) is Bazaar Guliyan where about a hundred shops selling metallic and wooden statues, sculptures, bells, handicrafts are located. Nai Sarak is the wholesale market for stationery, books, paper and decorative materials. Chawri Bazar is a big market for greeting and wedding cards as well as plumbing and sanitary ware and accessories. Lal Kuan is a wholesale market for hardware and hotel kitchen equipment. Located at the western end of Chandni Chowk, Khari Baoli is a street entirely dedicated to all kinds of spices, dried fruits, nuts, herbs, grains, lentils, pickles and preserves/murabbas. Tilak Bazaar is a wholesale market for industrial chemicals. The Cloth Market supplies home furnishing fabrics, including ready-made items as well as design services.

Restaurants and eateries
Chandni Chowk is home to several notable restaurants and  (confectioners), most well known among them is Gali Paranthe Wali.

 Paranthewali Gali with paratha shops from 1875 to 1886.
 Annapurna Bhandar established in 1929 by Late Mr.Purna Chander Modak is popular for Bengali sweets.
 Bikaner Sweet Shop, known for rasmalai.
 Chaatwallah, established in 1923, known for fruit chaat.
 Chaina Ram Sindhi Halwai, established in 1948 serves besan ke laddoo, ghee patisa and ghevar like none in the city.
 Giani's, serving icecreams and Rabri Falooda, established around 1947.
 Gol Hatti, established in 1954, serves kullhad wale chhole chawal.
 Hazari Lal Khurchan Wale, Kinaari Bazaar. This shop, established 90 years ago, arguably makes the best khurchan in Delhi. Khurchan means "scraped leftovers" in Hindi. The preparation sounds simple: boil the milk, scrape off the cream as it appears on the top, and eventually mix it with , or powdered sugar.
 Kanwarji Bhagirathmal Dalbijiwallah established in the mid-19th century.
 Meghraj and Sons, since the 1950s
 Natraj's Dahi Bhalle, established in 1940.
 Shiv Mishtan Bhandar, established 1910, is well known for their bedmi pooree with aloo sabzi with crisp jalebi or imarti. A limited menu but every item is freshly prepared and full of flavour.
 Tewari Brothers Confectioners, (known for Motichoor Laddoo, Samosa) established in 1987
 The Old Famous Jalebi Wala, which is situated in Dariba Kalan, serves city's crispiest jalebis.

In popular culture
Chandni Chowk was featured in the 2001 Bollywood film Kabhi Khushi Kabhie Gham where the leading lady Anjali (Kajol) and her sister Pooja (Kareena Kapoor) lived.

In 2008, The Bollywood movie Black & White starring Anil Kapoor, Anurag Sinha, Shefali Chhaya, and Aditi Sharma is set in Chandni Chowk.

In 2009, The Bollywood movie Chandni Chowk to China starring Akshay Kumar, Deepika Padukone, Mithun Chakraborty, and Ranvir Shorey features some scenes depicting the city. In 2009, The Bollywood movie Delhi-6 starring Abhishek Bachchan, Sonam Kapoor, Waheeda Rehman, Om Puri, Atul Kulkarni and Divya Dutta had its shooting in the ancient Walled City of Old Delhi, centered around Chandni Chowk.

In 2016, The Bollywood movie Saat Uchakkey starring Manoj Bajpayee, Kay Kay Menon, Annu Kapoor, Vijay Raaz, Anupam Kher, Jatin Sarna, Aparshakti Khurana and Aditi Sharma was completely shot in and around Chandni Chowk.

In 2018, the Bollywood movie Rajma Chawal starring Amyra Dastur, Rishi Kapoor, Aparshakti Khurana, Raja Hasan, Mukesh Chhabra, Nirmal Rishi, Harish Khanna had its extensive section of the film shot in Lachu Ram Ki Haveli.

In 2019, the Bollywood movie The Sky Is Pink starring Priyanka Chopra, Farhan Akhtar, Zaira Wasim, Rohit Suresh Saraf was partially shot in Chandni Chowk as the main characters of the story, Priyanka and Farhan lived here.

Redevelopment

Chandni Chowk was redeveloped as heritage trail to promote tourism getting inspiration from Heritage Street Amritsar. Shahjahanabad Redevelopment Corporation, under the auspices of the Government of the NCT of Delhi, is the agency carrying out this task. The redevelopment plan includes footpaths to make the area more pedestrian-friendly for a large number of shoppers and visitors. No motorized traffic will be allowed on Chandni Chowk from Red Fort to Fatehpuri Masjid in the day time. Roads are also planned to be decongested and some will be barricaded. People who want to come there will have to use the Ebus. The redevelopment plan was supposed to have been completed before the 2010 Commonwealth Games but has been delayed for various reasons. Delhi government is now pushing it seriously. The redevelopment plan is being implemented under Deputy Chief Minister Manish Sisodia. The Plan also includes extra parking for 1500 cars.

As a part of the redevelopment, a multilevel parking cum commercial complex is coming up at Gandhi Maidan in Chandni Chowk. The project was inaugurated by Union minister of science and technology, Dr. Harshvardhan.

This multilevel parking cum commercial complex would be an eight-storeyed building with three basements covering 18,524 square meter area at a cost of Rs 1,000 crore on a PPP model with a Leading Real estate developer Omaxe. The project that has a capacity to accommodate over 2,300 cars.

See also

References

Citations

Further reading
 Delhi, the emperor's city: rediscovering Chandni Chowk and its environs, by Vijay Goel. Lustre Press, 2003. .

External links

Old Delhi dictionary and introduction to the names of places
Shri Digambar Jain Lal Mandir - Birds Hospital
Shri Shiv Navgrah Mandir Dham
Shri Gauri Shankar Mandir
Chandni Chowk's website
Bhavana Muttreja, Traditional Dwelling Analysis of Chandni Chowk, Archinomy website

17th-century establishments in India
Bazaars in India
History of Delhi
Neighbourhoods in Delhi
Populated places established in the 17th century
Retail markets in Delhi

Chandni Chowk


Ida Henrietta Hyde (* 8. September 1857 in Davenport, Iowa; † 22. August 1945 in Berkeley) war eine US-amerikanische Physiologin deutsch-jüdischer Abstammung. Sie war die dritte Frau, die an der Universität Heidelberg promoviert wurde, und die erste, die an der Harvard Medical School forschte. 1905 wurde Ida Hyde Professorin und Leiterin der Physiologischen Fakultät der University of Kansas. Sie erforschte unter anderem Herz, Blutkreislauf, Atem- und Nervensystem. Ihre Erkenntnisse über die Auswirkungen von Alkohol, Nikotin und Koffein waren der damaligen Zeit weit voraus. 1921 stellte sie die von ihr entwickelte Mikroelektrode zur Stimulation einzelner Zellen vor, die eine Neuheit auf dem Gebiet der Neurophysiologie darstellte.

Leben

Kindheit und Ausbildung in den Vereinigten Staaten
Ida Henrietta Hyde wurde 1857 als eins von vier Kindern des Händlers Meyer Heidenheimer und seiner Frau Babette (Loewenthal) Heidenheimer in Davenport geboren. Ihre Eltern stammten aus dem deutschen Württemberg und hatten den Familiennamen nach der Immigration in die Vereinigten Staaten auf Hyde gekürzt. Ida Hydes Vater verließ die Familie frühzeitig, so dass ihre Mutter allein für den Lebensunterhalt sorgen musste. Babette Heidenheimer zog mit den Kindern nach Chicago, wo sie ein kleines Geschäft eröffnete und ihnen den Besuch öffentlicher Schulen ermöglichte. Bei dem Großen Brand von Chicago wurden jedoch ihr Haus und das Geschäft vernichtet. Im Alter von 14 Jahren war Ida Hyde daher gezwungen, sich eine Arbeit zu suchen und zur Versorgung der Familie beizutragen. Ihr Bruder Ben konnte mit ihrer Unterstützung die Schule abschließen und an der University of Illinois Ingenieurwissenschaften studieren. Ida Hyde begann als auszubildende Modistin in einer Kleiderfabrik, später stieg sie zur Ver- und Einkäuferin auf.

Durch eine englische Ausgabe des Werks Ansichten der Natur von Alexander von Humboldt wurde Ida Hydes lebenslanges Interesse an der Biologie geweckt. Sie beschloss, ihre schulische Ausbildung wieder aufzunehmen und besuchte von 1875 bis 1876 die Abendschule des Chicago Athenaeum. Dort belegte sie Kurse in Arithmetik, Grammatik, Buchhaltung, Stenografie, Deutsch, Amerikanischer Geschichte und Geographie. Während der Abschlussfeier ihres Bruders an der University of Illinois in Champaign lernte sie mehrere Studentinnen und das akademische Leben kennen und fasste den Entschluss, ebenfalls zu studieren, obwohl sie damit bei ihrer Familie auf großen Widerstand traf. Sie bestand die Eingangsprüfung für die College Preparatory School und begann 1881 an der University of Illinois zu studieren. Bereits im Jahr darauf brach sie das Studium jedoch wieder ab, da ihr Bruder krank wurde und sie ihn pflegen musste. Die folgenden sechs Jahre verbrachte sie als Lehrerin an öffentlichen Grundschulen von Chicago. Dort engagierte sie sich für die Einführung der Naturkunde in den Lehrplan. In dieser Zeit sparte sie Geld für ihre weitere akademische Ausbildung.

1888 setzte sie schließlich ihr Studium an der Cornell University fort, wo sie den A.B. der Zoologie in drei statt der vier vorgesehenen Jahre erwarb. Sie erhielt anschließend ein Stipendium am Bryn Mawr College und arbeitete dort als biologische Assistentin bei Thomas Hunt Morgan und Jacques Loeb. In den Sommermonaten forschte sie am Marine Biological Laboratory (MBL) in Woods Hole, Massachusetts.

Studium in Europa

1893 lud der deutsche Zoologe Alexander Goette Hyde in sein Labor an die Universität Straßburg ein, nachdem sie durch ihre Forschungsarbeit über Schirmquallen eine lange währende Kontroverse zwischen ihm und dem österreichischen Zoologen Carl Claus zu seinen Gunsten beigelegt hatte. Mit Hilfe eines Stipendiums der Association of Collegiate Alumnae für 1893 bis 1894 konnte sie die Einladung annehmen. Da ihre Forschung in Straßburg erfolgreich verlief, wollte Goette ihre Ergebnisse als Dissertation anerkennen, konnte jedoch die übrige Fakultät nicht davon überzeugen, erstmals eine Frau in Deutschland zu einer naturwissenschaftlichen Promotion zuzulassen. So wechselte Ida Hyde an die liberalere Universität Heidelberg, wo Frauen seit 1891 als Gasthörer zugelassen waren. Gegen den Widerstand des Professors für Physiologie Wilhelm Kühne studierte sie zwei Jahre in Heidelberg und wurde 1896 mit multa cum laude in Physiologie promoviert (eine Bewertungsstufe, die speziell für sie eingeführt wurde und die knapp unter summa cum laude lag). Damit war sie nach Katharina Windscheid und Marie Gernet die dritte Frau, die an der Universität Heidelberg ihren Doktortitel erlangen konnte.

Nach Ida Hydes erfolgreicher Promotion änderte Kühne seine Meinung über sie und unterstützte ihre weitere Entwicklung mit Empfehlungen. So konnte sie sechs Wochen in der Zoologischen Station Neapel verbringen und anschließend an die Universität Bern gehen, wo sie bei Hugo Kronecker im Bereich der Muskelphysiologie forschte. In Bern lernte sie Henry Pickering Bowditch kennen, den ehemaligen Dekan der Harvard Medical School. Mit seiner Unterstützung erhielt sie ein Irwin-Research-Stipendium und eine Stelle in Harvard. Im Sommer 1897 kehrte sie in die Vereinigten Staaten zurück und begann als erste Frau an der Harvard Medical School zu forschen. Sie besuchte dort auch einige Kurse, z. B. in Bakteriologie, und arbeitete als Teilzeitlehrerin für Histologie und Anatomie in zwei Cambridge-Vorbereitungsklassen.

Professorin an der University of Kansas
1898 bekam Ida Hyde eine feste Stelle an der University of Kansas. Dank ihrer ausgezeichneten Qualifikationen und Referenzen und dem dringenden Bedarf der Universität an Physiologen für die im Aufbau befindliche Medical School, stellte man sie sofort als Assistant Professor der Zoologie ein. Im Jahr darauf wurde sie Assistant Professor der Physiologie und schließlich 1905 ordentliche Professorin und Leiterin der Physiologischen Fakultät. Auch diese Position war damals für eine Frau im naturwissenschaftlichen Bereich und an einer koedukativen Universität ein Novum. Sie leitete den weiteren Ausbau der Medical School, setzte sich für eine technische, bauliche und sanitäre Ausstattung ein, die dem aktuellen Stand entsprach und gab weiterhin Vorlesungen. Ihren Urlaub verbrachte sie zum Teil mit medizinischer Weiterbildung. So besuchte sie drei Sommer lang die Rush Medical School in Chicago und belegte Vorlesungen in Chirurgie und klinischer Medizin. Ihr Ziel war der M.D., sie erhielt den Abschluss jedoch letztlich aufgrund von Formalien nicht. 1916 kam es zur Umstrukturierung der Physiologischen Fakultät, sie wurde mit einer anderen Abteilung zusammengelegt und statt von einer Einzelperson von einem Komitee geleitet. Gleichzeitig legte man Ida Hyde den Rücktritt nahe. Mögliche Gründe dafür waren ihr fehlender M.D., ihre Zugehörigkeit zur Society for Ethical Culture, aber auch der Wunsch des Kollegiums nach einem Mann in ihrer Position. 1918 nahm sie schließlich eine Auszeit, die sie mit Kriegspflichten begründete und kehrte nicht mehr an die Universität zurück.

Lebensabend
1920 ging Ida Hyde offiziell in den Ruhestand. Zwei Jahre danach unternahm sie, ausgehend von Heidelberg, Reisen durch Deutschland, die Schweiz und Österreich. Später ließ sie sich in Kalifornien nieder, zunächst in San Diego, dann in Berkeley. Dort starb sie 1945 an einer intrazerebralen Blutung. Sie wurde auf dem Friedhof von Woods Hole begraben. Ihr Nachlass befindet sich in den Archiven der American Association of University Women und der University of Kansas.

Wirken

Ida Hyde beschäftigte sich mit sehr unterschiedlichen Themen, die sie auf innovative Weise untersuchte und so zu neuen Erkenntnissen kam. Dazu gehörte der Aufbau des Herzens von Säugetieren und die Funktionsweise des Blutkreislaufs. Sie befasste sich zudem mit den Einflüssen der Umwelt und der Ernährung auf das Nervensystem. So beschrieb sie beispielsweise die Wirkung von Musik auf das kardiovaskuläre System verschiedener Personengruppen und untersuchte die Auswirkungen von Koffein, Alkohol, Drogen und Stress.

Für ihre Forschungen auf Zellebene entwickelte Ida Hyde eine der ersten Mikroelektroden. Dabei handelt es sich um eine sehr kleine Elektrode in Form einer Mikropipette, deren Spitze in die Wand einer einzelnen Zelle eingeführt werden kann, ohne diese zu zerstören (zur Herstellung solcher Pipetten siehe hier). 1921 veröffentlichte sie in der Zeitschrift Biological Bulletin den Artikel A micro-electrode and unicellular stimulation, in dem sie Funktionsweise und Anwendung des Gerätes erläuterte. Der Biophysiker Kenneth Stewart Cole bezeichnete diese Erfindung 1971 bei Gesprächen in der MBL als einen Durchbruch in der Geschichte der Neurophysiologie. Jedoch geriet diese Pionierarbeit, die Hyde und einige andere Wissenschaftler der damaligen Zeit leisteten, weitgehend wieder in Vergessenheit und Mikroelektroden wurden erst in den 1940ern "wiederentdeckt".

1902 wurde Ida Hyde das erste weibliche Mitglied der American Physiological Society und blieb das einzige bis 1913. Sie gehörte außerdem den wissenschaftlichen Vereinigungen Sigma Xi, American Biological Society, American Geographical Society und American Medical Association an.

Ida Hyde engagierte sich auch im Bereich Public Health. Sie begründete ein Programm zur Untersuchung von Schulkindern auf Tuberkulose und Meningitis und hielt Vorträge über Hygiene und sexuelle Aufklärung.

Nach ihrem eigenen schwierigen Weg in die akademische Berufswelt war es Ida Hyde ein besonderes Anliegen, andere Frauen dabei zu unterstützen. Sie initiierte den Sarah Robinson Research Table in Woods Hole und den ACA Research Table in Neapel sowie Frauen-Stipendien an der University of Kansas, der Association of Collegiate Alumnae, in Bryn Mawr und an der Cornell University. Sie setzte sich für eine Angleichung der Gehälter weiblicher Akademiker an die ihrer männlichen Kollegen ein. Kurz vor ihrem Tod spendete sie 25.000 Dollar an die American Association of University Women zur Einrichtung der Ida H. Hyde Woman's International Fellowship.

Publikationen
 Notes on the Hearts of Certain Mammals. In: The American Naturalist. Bd. 25, Nr. 298, 1891, , S. 861–863, .
 Entwicklungsgeschichte einiger Scyphomedusen. In: Zeitschrift für wissenschaftliche Zoologie. Bd. 58, 1894, , S. 531–564.
 The nervous mechanism of the respiratory movements in Limulus polyphemus. In: Journal of Morphology. Bd. 9, 1894, , S. 431–448, doi:10.1002/jmor.1050090305.
 J. Richard Ewald: Zur Physiologie des Labyrinths. IV. Mittheilung: Die Beziehungen des Grosshirns zum Tonuslabyrinth. Theilweise nach Versuchen von Ida H. Hyde. In: Archiv für die gesamte Physiologie des Menschen und der Tiere. Bd. 60, , 1895, S. 492–508, doi:10.1007/BF01677548.
 Entwicklungsgeschichte einiger Scyphomedusen. In: Zeitschrift für wissenschaftliche Zoologie. Bd. 18, S. 531–565 (auch Sonderabdruck: W. Engelmann, Leipzig, 1896), (Zugleich: Heidelberg, Universität, Dissertation, 1896).
 Beobachtungen über die Secretion der sogenannten Speicheldrüsen von Octopus macropus. In: Zeitschrift für Biologie. Bd. 35 = NF Bd. 17, 1897, , S. 459–477, online.
 The effect of distention of the ventricle on the flow of blood through the walls of the heart. In: American Journal of Physiology. Bd. 1, 1898, , S. 215–224.
 Collateral circulation in the cat after ligation of the post cava. In: The Kansas University Quarterly. Series A, Bd. 9, 1900, , S. 167–171.
 The nervous system of Gonionema murbachii. In: The Biological Bulletin. Bd. 4, 1902, , S. 40–45, online (PDF; 443 kB).
 The nerve distribution in the eye of Pecten irradians. In: George Howard Parker u. a. (Hrsg.): Mark Anniversary Volume. To Edward Laurens Mark, Hersey Professor of Anatomy and Director of the Zoological Laboratory at Harvard University, in Celebration of twenty-five Years of successful Work for the Advancement of Zoology, from his former students, 1877–1902. Henry Holt and Company, New York NY 1903, S. 471–482, online.
 Localization of the respiratory centre in the skate. In: American Journal of Physiology. Bd. 10, 1904, S. 236–258.
 Differences in electrical potential in developing eggs. In: American Journal of Physiology. Bd. 12, 1904, S. 241–275.
 Outlines of experimental physiology. Eigenverlag, Lawrence KS 1905, online.
 Recent scientific contributions to social welfare. Modern Aspects of Physiology. In: The Chautauquan. Bd. 41, 1905, , S. 453–459.
 A reflex respiratory center. In: American Journal of Physiology. Bd. 16, 1906, S. 368–377.
 The educational importance of physiology. In: The Interstate Schoolman. 1907, S. 18–20.
 The effect of salt solutions on the respiration, heart beat and blood pressure in the skate. In: American Journal of Physiology. Bd. 23, 1908, S. 201–213.
 A study of the respiratory and cardiac activities and blood pressure in the skate following intravenous injections of salt solutions. In: The University of Kansas Science Bulletin. Bd. 15, Nr. 4 = Bd. 5, Nr. 4, 1909/1911, , S. 29–63, online.
 mit Ruth Spray, Irene Howat: The influence of alcohol, upon the reflex action of some cutaneous sense organs in the frog. In: The University of Kansas Science Bulletin. Bd. 17, Nr. 13 = Bd. 7, Nr. 13, 1913, S. 229–238, online.
 Laboratory outlines of physiology. University of Kansas, Lawrence KS 1914.
 The Development of a Tunicate Without Nerves. In: The University of Kansas Science Bulletin. Bd. 19, Nr. 14 = Bd. 9, Nr. 15, 1914, S. 177–179, online.
 mit Christine Spreier: The Influence of Light upon Reproduction in Vorticella. In: The University of Kansas Science Bulletin. Bd. 19, Nr. 15 = Bd. 9, Nr. 15, 1915, S. 183–184, online.
 mit C. B. Root, Howard Curl: A comparison of the effects of breakfast, of no breakfast and of caffeine on work in an athlete and a non-athlete. In: American Journal of Physiology. Bd. 43, 1917, S. 371–394.
 mit W. Scalopino: The influence of music upon electrocardiograms and blood pressure. In: American Journal of Physiology. Bd. 46, 1918, S. 35–38.
 A micro-electrode and unicellular stimulation. In: Biological Bulletin. Bd. 40, 1921, S. 130–133, .
 Effects of music upon electrocardiograms and blood pressure. In: Journal of Experimental Psychology. Bd. 7, 1927, , S. 213–224, doi:10.1037/h0073580.
 Before Women were human beings. In: Journal of American Association of University Women. Bd. 31, 1938, , S. 226–236.

Literatur
 Louise S. Grinstein, Carol A. Biermann, Rose K. Rose (Hrsg.): Women in the Biological Sciences. A Biobibliographic Sourcebook. Greenwood Press, Westport CT u. a. 1997, ISBN 0-313-29180-2, S. 246–251, online.
 Gail S. Tucker: Ida Henrietta Hyde: The first woman member of the society. In: The Physiologist. Band 24, Nummer 6, Dezember 1981, , S. 1–9, PMID 7043502, online (PDF).
 Elsie Ernest Johnson: Ida Henrietta Hyde: Early Experiments. In: The Physiologist. Band 24, Nummer 6, Dezember 1981, , S. 10–11, PMID 7043503, online (PDF).
 Marilyn Bailey Ogilvie: Women in science: antiquity through the nineteenth century: a biographical dictionary with annotated bibliography. 3. Auflage. MIT Press, Cambridge, MA 1991, ISBN 0-262-65038-X, S. 103 f.

Weblinks
 Biografie und Bild von Ida Henrietta Hyde (englisch)
 Jan Butin: Ida Henrietta Hyde Jewish Women's Archive (englisch)

Einzelnachweise

Hochschullehrer (University of Kansas)
Humanphysiologe
US-Amerikaner
Geboren 1857
Gestorben 1945
Frau
Modist

Ida Henrietta Hyde


Justus Elias Kasten (* 31. Juli 1774 in Hannover; † 3. August 1855 ebenda) war ein deutscher Maler.

Leben
Über die Herkunft von Justus Elias Kasten, seine Jugend und Ausbildung ist laut Hannoversches Biographisches Lexikon und dem Stadtlexikon Hannover nichts bekannt. Anderes berichtete jedoch das Buch Alt-Hannover: Demnach wurde Justus Elias Kasten (* 1. August 1774 in Hannoversch-Münden) als Sohn des verabschiedeten Unteroffiziers Jobst Kasten geboren und bereits 1786 von dem Maler Johann Heinrich Ramberg erwähnt.

1833 wurde er Hoftheatermaler in Hannover und wohnte seitdem in der Knochenhauerstraße. 1842 wurde er Mitglied im Hannoverschen Künstlerverein. 1851 hatte Kasten den Titel eines Hof-Dekorationsmalers inne mit Wohnsitz in der Großen Wallstraße.

Kasten gilt als wahrscheinlicher Lehrer des hannoverschen Zeichenlehrers Wilhelm Kretschmer.

Werke

Einige von Kastens Landschaftsgemälden sind im Besitz hannoveraner Museen, darunter

 eine Ansicht des (alten) St. Nicolaifriedhofs in Hannover, eine Gouache von 1820 im Besitz des Niedersächsischen Landesmuseums

 Die Kleine Bult, Gouache von 1820 im Besitz des Historischen Museums Hannover

Literatur
 Ferdinand Stuttmann: Justus Elias Kasten, (Kleine hannoversche Kunstgeschichte / Ausstellung[en] in der Niedersächsischen Landesgalerie, Hannover, Bd. 5), Hannover 1955
 Hugo Thielen: Kasten, (2) Justus Elias. In: Dirk Böttcher, Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein, Hugo Thielen: Hannoversches Biographisches Lexikon. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2002, ISBN 3-87706-706-9, S. 195 u.ö., online über Google-Bücher
 Hugo Thielen: Kasten, Justus Elias. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.) u. a.: Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, ISBN 978-3-89993-662-9, S. 340.
 Bernhard Dörries, Helmut Plath: Kasten, Justus Elias. In: Alt-Hannover. Die Geschichte einer Stadt in zeitgenössischen Bildern 1500–1900, 4., verbesserte Auflage. Heinr. Feesche Verlag, Hannover 1977, ISBN 3-87223-0247, Abb. S. 140 u.ö.

Siehe auch
 Liste hannoverscher Hoflieferanten

Weblinks

 Hans-Michael Krüger (Verantw.): (mit wohl versehentlich falscher Schreibweise des Vornamens), Analyse eines Gemäldes mit Blick von Linden nach Hannover auf der Seite lebensraum-linden.de des Kulturzentrums Faust

Einzelnachweise

Maler (Hannover)
Königlich Hannoverscher Hoflieferant
Geboren 1774
Gestorben 1855
Mann

Justus Elias Kasten


Cymbilaimus es un género de aves paseriformes perteneciente a la familia Thamnophilidae que agrupa a dos especies nativas de la América tropical (Neotrópico), donde se distribuyen desde el sureste de Honduras, por América Central y del Sur, hasta el sureste de Perú, norte de Bolivia y suroeste de la Amazonia brasileña. A sus miembros se les conoce por el nombre común de bataráes y también hormigueros u hormiguerotes.

Etimología
El nombre genérico masculino «Cymbilaimus» es una combinación de la palabra del latín «cymba»: pequeño barco (especialmente el usado por Caronte para transportar los muertos, en referencia al pico robusto de las especies) y del género Lanius, los alcaudones. Otros consideran que la segunda parte proviene de la palabra griega «laimos»: garganta.

Características
Los dos bataráes de este género son aves medianas, miden entre 17 y 18 cm de longitud, el plumaje barrado negro y blanco en los machos y pardo y blanco en las hembras. Habitan en los estratos bajo y medio de selvas húmedas. Son mayores y sus picos más robustos que los más conocidos batarás del género Thamnophilus.

Lista de especies
Según las clasificaciones del Congreso Ornitológico Internacional (IOC)  y Clements Checklist/eBird v.2019, el género agrupa a las siguientes especies con el respectivo nombre popular de acuerdo con la Sociedad Española de Ornitología (SEO):

(*) Estado de conservación

Referencias

Enlaces externos

Géneros de aves
Taxones descritos por George Robert Gray

Cymbilaimus


Originea lumii (în ) este un tablou pictat în ulei pe pânză de artistul francez Gustave Courbet în 1866. Acesta este o imagine care înfățișează îndeaproape organele genitale și abdomenul unei femei dezbrăcate, întinsă pe pat, cu picioarele desfăcute. Încadrarea trupului gol, cu capul, brațele și picioarele în afara cadrului, subliniază erotismul operei.

Istoric

Identitatea modelului

Istoricii de artă au speculat de ani de zile că modelul folosit de Courbet pentru  a fost modelul său preferat, Joanna Hiffernan, cunoscut și sub numele de Jo. Iubitul ei la acel moment era pictorul american James Whistler, un prieten al lui Courbet.

Hiffernan a fost modelul unei serii de patru portrete pentru Courbet, denumite La belle Irlandaise ("Portret al lui Jo"), realizate în 1865-1866. Posibilitatea ca ea să fi fost model pentru  sau ca ea să fi avut o aventură cu Courbet ar putea explica separarea bruscă a lui Courbet de Whistler imediat după aceea. În ciuda părului roșu care contrastează cu cel pubian negru din , ipoteza că Hiffernan a fost modelul continuă să existe. Jacky Colliss Harvey invocă ideea că părul pubian al femeii o sugerează drept candidată ca model pe bruneta pictată cu Hiffernan de Courbet în Le Sommeil și că identificarea cu Hiffernan a fost mai mult influențată de imaginea eroticizată și sexualizată a femeii roșcate.

În februarie 2013, Paris Match a raportat că expertul Jean-Jacques Fernier a autentificat un tablou al bustului unei femei tinere ca partea superioară a , care, potrivit unora, fusese tăiat din lucrarea originală. Fernier a afirmat că, în urma concluziilor la care a ajuns după doi ani de analiză, capul va fi adăugat la următoarea ediție a catalogului Courbet. Musée d'Orsay a indicat că L'Origine du monde nu a fost parte dintr-o lucrare mai mare. The Daily Telegraph a raportat că "experții de la centrul de cercetare în artă CARAA (Centre d'Analyses et de Recherche en Art et Archéologie) au fost capabili să alinieze cele două tablouri prin șanțurile făcute în cadru original de lemn și linii din pânză, care se potriveau". Potrivit CARAA, au fost efectuate analize ale pigmenților, care au fost identificați ca fiind pigmenți din a doua jumătate a secolului al XIX-lea. Nici o altă concluzie nu a fost raportată de CARAA. Afirmația raportată de către Paris Match a fost caracterizată ca fiind dubioase de criticul de artă Philippe Dagen de la Le Monde, care indică diferențe în stil și faptul că similaritatea pânzelor ar putea fi cauzată de cumpărarea din același magazin.

Dovezi documentare leagă pictura de Constance Quéniaux, o fostă dansatoare la Opera din Paris și amantă a diplomatului Halil Șerif Pașa (Khalil Bey), care a comandat pictura. Potrivit istoricului Claude Schopp și președintelui Bibliotecii Naționale Franceze Sylvie Aubenas, dovada se regăsește în corespondența dintre Alexandre Dumas fiul și George Sand. Un alt potențial model este Marie-Anne Detourbay, care a fost și ea amanta lui Halil Șerif Pașa.

Proprietari

Halil Șerif Pașa (Khalil Bey), un diplomat otoman, este considerat a fi persoana care a comandat lucrarea, la scurt timp după ce s-a mutat la Paris. Charles Augustin Sainte-Beuve i l-a prezentat lui Courbet, căruia i-a comandat o pictură pe care să o adăuge la colecția personală de imagini erotice, care include deja  (Baia turcească) de Ingres și o altă pictură de Courbet, Le Sommeil (Somnul), pentru care se presupune că Hiffernan a fost unul dintre modele.

După ce finanțele lui Khalil Bey au suferit în urma jocurilor de noroc, pictura a trecut printr-o serie de colecții particulare. A fost cumpărat în 1868 în timpul vânzării colecției lui Khalil Bey de către anticarul Antoine de la Narde. Edmond de Goncourt a descoperit tabloul într-un magazin de antichități în anul 1889, ascuns în spatele unui panou din lemn decorat cu o pictură a unui castel sau unei biserici într-un peisaj de iarnă. Potrivit lui Robert Fernier, care a publicat două volume despre arta lui Courbet și a fondat Muzeul Courbet, colecționarul maghiar Baron Ferenc Hatvany l-a cumpărat la galeria Bernheim-Jeune în 1910 și l-a luat cu el la Budapesta. Spre sfârșitul celui de-al Doilea Război Mondial, pictura a fost furată de trupele sovietice, iar mai târziu răscumpărată de Hatvany. Hatvany a plecat din Ungaria, care se afla la un pas de a deveni comunistă în 1947. I-a fost permis să ia doar o singură operă de artă cu el la Paris, iar atunci a ales .

În 1955,  a fost vândut la licitație pentru 1,5 milioane de franci, aproximativ 4.285 de dolari americani la momentul respectiv. Noul proprietar a fost psihanalistul Jacques Lacan. El și soția lui, actrița Sylvia Bataille, l-au expus în casa lor de la țară în Guitrancourt. Lacan i-a cerut lui André Masson, fratele lui vitreg, să construiască un cadru cu fund dublu și să deseneze o altă imagine. Masson a pictat o versiune suprarealistă a tabloului .

La New York, publicul a avut posibilitatea de a vizualiza  în 1988, în timpul expoziției Courbet Reconsidered la Brooklyn Museum. Pictura a fost inclusă și în expoziția Gustave Courbet la Muzeul Metropolitan de Artă în 2008. După ce Lacan a murit în 1981, Ministerul francez al Economiei și Finanțelor a fost de acord să considere achitată taxa de moștenire a familiei prin transferul tabloului ( în dreptul francez) la Musée d'Orsay. Transferul a fost finalizat în anul 1995.

Note

Bibliografie

Nuduri
Picturi realizate de Gustave Courbet
Artă erotică
Picturi ale anilor 1860

Originea lumii


Prunus grayana es una especie de árbol perteneciente  la familia de las rosáceas, nativas de Japón y China, a una altitud de 1000–3800 m. Prefiere el sol y la humedad (pero con buen drenaje) del suelo.

Descripción
Es un pequeño  árbol de hoja caduca que alcanza una altura de 8-20 m. El tronco es delgado, de color gris a púrpura suave y la corteza de color marrón horizontal marcada con lenticelas, con un olor fuerte cuando se corta. Las hojas son de forma elípticas a ovoides, de 4-10 cm de largo y 1.8-4.5 cm, con un margen serrado. Los dientes de más de una hoja con dos glándulas. Las flores de 5-8 cm se producen en largos racimos, cada flor de 7-10 mm de diámetro, con cinco pétalos blancos,  son hermafroditas, y aparecen a mediados de primavera después de las hojas. El fruto es una pequeña drupa de unos 8 mm de diámetro.

Usos
Las flores, frutos y semillas son comestibles y se preparan y consumen en Japón. La fruta puede ser conservada con sal para preparar un plato llamado Anningo. La corteza y las raíces son la fuente de un colorante verde. La madera es muy dura.

Taxonomía
Prunus grayana fue descrita por Carl Johann Maximowicz y publicado en Bulletin de l'Academie Imperiale des Sciences de St-Petersbourg 29(1): 107–108, en el año 1883.
Etimología
Ver: Prunus: Etimología

grayana: epíteto latino otorgado en honor del botánico Asa Gray.

Sinonimia
 Padus acrophylla C.K. Schneid.
 Padus grayana (Maxim.) C.K. Schneid.
 Prunus padus var. japonica Miq

Referencias

Enlaces externos

 USDA, ARS, National Genetic Resources Program. Germplasm Resources Information Network - (GRIN) [Online Database].

grayana
Flora de Asia oriental
Plantas descritas en 1883
Plantas descritas por Maximowicz

Prunus grayana


dr.sc.Luka Balvan, (Banja Luka, 9. lipnja 1967.), magistar novinarske struke, doktor znanosti.

Životopis
Diplomirao je na Fakultetu političkih znanosti Sveučilišta u Zagrebu na studiju novinarstva s temom iz područja odnosa s javnošću i stekao akademski naziv magistar novinarstva. Završio je Diplomatsku akademiju pri Ministarstvu vanjskih i europskih poslova u Zagrebu na kojoj se usavršavao na području diplomacije i diplomatskih vještina, medijske edukacije, korporativnih komunikacija, odnosa s javnošću, hrvatske povijesti i diplomacije, međunarodnih odnosa i politike, europskih integracija i NATO-a. Doktorirao je na Filozofskom fakultetu Sveučilišta u Zagrebu u području društvenih znanosti, polju informacijskih i komunikacijskih znanosti i u grani odnosa s javnošću. Godinama se bavi javnim nastupom kao predavač na sveučilišnim i privatnim obrazovnim institucijama, kantautor, glasnogovornik i motivator u Hrvatskoj te u dijaspori u Europi, Kanadi, Americi i Australiji. Pri Hrvatskoj udruzi za odnose s javnošću voditelj je Sekcije za javni sektor koja okuplja stručnjake iz područja odnosa s javnošću iz javnog i državnog sektora, s ciljem razmjene informacija i praksi i pozitivnog utjecaja na ponašanje i proaktivno djelovanje. Predsjednica Republike Hrvatske Kolinda Grabar-Kitarović odlikovala je dr. Luku Balvana "Redom hrvatskog pletera" za osobit doprinos razvitku i ugledu Republike Hrvatske. Područja su njegova djelovanja: odnosi s javnošću, vođenje i koordinacija projekata, digitalne i korporativne komunikacije, brendiranje. Radi kao glasnogovornik u Središnjem državnom uredu za razvoj digitalnog društva.

Nagrade i priznanja
Nagrađen većim brojem priznanja i nagrada. Ističe:
 priznanje Udruge za promicanje kvalitetnog obrazovanja mladih s invaliditetom za nesebičnu pomoć u čitanju pri snimanju izdanja zvučne Biblije za slijepe i slabovidne osobe
 priznanje kardinala Vinka Puljića i banjolučkog biskupa dr. Franje Komarice za potporu u organizaciji i promociji Susreta hrvatske katoličke mladeži u BiH.
odlikovanje predsjednice Republike Kolinde Grabar-Kitarović Redom hrvatskog pletera

Izvori

Životopisi, Banja Luka
Životopisi, Zagreb
Hrvatski kantautori
Nositelji Reda hrvatskog pletera

Luka Balvan


La rue Richelievska (, c'est-à-dire rue Richelieu) est l'une artère d'Odessa en Ukraine.

Situation et accès
C'est l'une des principales voies du centre-ville d'Odessa, qui débute à la rue Langeron et va jusqu'à la rue Pantéléimon.

Origine du nom
Elle honore Armand-Emmanuel du Plessis de Richelieu (1766-1822) qui fut gouverneur d'Odessa, en Nouvelle-Russie, de 1803 à 1814.

Historique
Elle se situe sur une ancienne nécropole, en face de l'Opéra.

Elle prend en 1809 le nom de « rue du Théâtre » lors de l'ouverture de celui-ci voulu  par le duc de Richelieu. Le théâtre ayant brûlé en 1873, il est reconstruit en 1884. Elle prend le nom « rue de Richelieu » en 1814 car le duc avait sa demeure dans cette rue.

C'est dans cette rue que s'élevèrent les premiers bâtiments en pierre de hauteur.

Bâtiments remarquables et lieux de mémoire

Voir également
 Odessa.

Lien interne

Notes et références

Liens externes

Transport à Odessa
Voie en Ukraine
Voie à Odessa

Rue Richelievska


Shannon Larkin (Chicago, SAD, 24. travnja 1967.) američki je bubnjar, najpoznatiji kao bubnjar američkog hard rock/heavy metal sastava Godsmack. Osim u Godsmacku Shannon je bio bubnjar i u skupinama Ugly Kid Joe, Amen, Souls at Zero, Snot, Wrathchild America, Candlebox. Svirao je i u samostalnoj skupini gitarista Glenna Tiptona.

Diskografija

Godsmack (2002. – danas)

 Faceless (2003.)
 The Other Side (EP) (2004.)
 IV (2006.)
 The Oracle (2010.)
 1000hp (2014.)
 When Legends Rise (2018.)

Wrathchild America

 Climbin' the Walls (1989.)
 3-D (1991.)

Souls at Zero

 Souls at Zero (1993.)
 Six-T-Six EP (1994.)

Ugly Kid Joe

 Menace to Sobriety (1995.)
 Motel California (1996.)
 The Very Best of Ugly Kid Joe: As Ugly as It Gets (1998.)
 Stairway to Hell (2012.)
 Uglier Than They Used ta Be (2015.)

Glen Tipton

 Baptizm of Fire

Amen

 Amen (1999.)
 We Have Come for Your Parents (2001.)
 Death Before Musick (2004.)

Candlebox

 Happy Pills (1998.)

Snot

 Strait Up'' (2000.)

Izvori

Američki glazbenici
Američki bubnjari
Godsmack

Shannon Larkin


An Platystele examen-culicum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Carlyle August Luer. An Platystele examen-culicum in nahilalakip ha genus nga Platystele, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platystele

Platystele examen-culicum


The Ice Age Adventures of Buck Wild (enska: The Ice Age Adventures of Buck Wild) er bandarísk-kvikmynd frá árinu 2022.

Tenglar

Bandarískar kvikmyndir
Bandarískar teiknimyndir
Kvikmyndir frumsýndar 2022
Ísöld

The Ice Age Adventures of Buck Wild


Ludovica Anine Vilhelmine Augusta Thornam (født i Horsens den 30. november 1853, død i København den 27. maj 1896) var en dansk portræt- og genremaler, søster til maleren Emmy Thornam og kusine til Marie Thornam.

Uddannelse
Hun var datter af overlærer Ludvig Thornam (1819-79) og Anine Charlotte Frederikke født Norup (1824-95). Sin første oplæring i kunsten fik hun ved at gå til tegning på Horsens Tekniske Skole, og, animeret af sine forældre, drog hun til København, hvor hun studerede på Vilhelm Kyhns kunstskole i vinterhalvåret 1873-74. De fleste studerende her var kvinder, og først i 1888 fik kvinder adgang til Kunstakademiet. Hun fortsatte studierne under vejledning af Herman Siegumfeldt 1876-77.

Karriere og rejser
Efter således at have uddannet sig ad privat vej til portrætmaler, begyndte hun at udstille i 1878 og hendes velkomponede og veludførte værker vandt hende snart velyndere, hvilket førte til en del bestillinger, bl.a. fra godsejere. Sammen med søsteren Emmy var hun en af kun meget få kvindelige kunstnere, som kunne leve af sin kunst.

I 1887 fik hun en treårig understøttelse fra Kultusministeriet, som satte hende i stand til at studere ved et af de private akademier i Paris, Académie Julian (ledet af Jules Lefebvre), og  senere med et tillæg fra Den Raben-Levetzauske Fond foretage en rejse til Rom. I 1893—94 besøgte hun atter Paris og Italien sammen med søsteren. Her var hun bl.a. i Siena. Samlet set studerede hun desuden hos Louis Héctor Leroux i Paris ad tre omgange, i årene 1887, 1889 og 1893.

Succesen blev både en styrke og en svaghed, for Thornam blev lænket til portrætkunsten, da efterspørgslen gik i den retning. Hun fastholdt livet igennem en traditionel malestil under indflydelse af dansk guldalder og fransk akademisme, men i tiden efter pariseropholdene kan man spore en større brug af dagslyseffekter i malerierne og en mere utvungen malestil, hvor konturlinjerne begynder at falde bort.

Ved siden af portrætter malede hun også genrebilleder, men beherskede her stoffet med mindre sikkerhed end i portrætkunsten.

Udstillingsaktivitet
På Charlottenborg udstillede hun flere vellykkede portrætter, bl.a. sit selvportræt fra 1885 (udstillet 1890), som i dag findes på Horsens Museum. Hun nåede at deltage i Kvindernes Udstilling i 1895, og på Forårsudstillingen 1896 var hun repræsenteret med et landskabsmaleri. Hun havde udstillet på Charlottenborg siden 1878, i Kunstnerforeningen af 18. November i 1882 og på Salonen i Paris siden 1889.

Efter en langvarig sygdom afgik hun ved døden i København den 27. maj 1896. Hun var ugift og er begravet på Østre Kirkegård i Horsens.

Værker
 1878, Portræt af Hanne Nielsen, Hawarthigaard, Rudersdal Museer, X0064
 1882, Kunstnerens moder, Horsens Kunstmuseum
 1884, Christiansborgs brand, Københavns Museum, 1935:029
 1885, Selvportræt, Horsens Kunstmuseum
 1887, Siddende dame, Horsens Kunstmuseum
 1887, To børn på en stentrappe, Kunsten Museum of Modern Art Aalborg
 1890, Gudstjeneste i Søllerød Kirke, Rudersdal Museer, T0005
 1890, Interiør fra Søllerød Kirke, Rudersdal Museer,  T0006
 1890, Gudstjeneste i Søllerød Kirke, Brandts, FKM/283
 1893, Dameportræt, Vejlemuseerne, 4785
 1893, En nonne, ARoS Aarhus Kunstmuseum, Maleri 504
 1896, Min moder, Vejlemuseerne, 4696
 1896, Maleren Vilhelm Kyhn, Statens Museum for Kunst, KMS2065

Kilder

Personer fra Horsens
Malere fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Personer i Dansk Kvindebiografisk Leksikon
Personer i Dansk Biografisk Leksikon
Portrætmalere
Ludovica

Ludovica Thornam


Diebitsch ist der Name eines alten schlesischen Adelsgeschlechts.

Geschichte
Das Geschlecht erscheint urkundlich erstmals am 22. November 1311 mit Johann von Dewisch. Der Familienname hatte verschiedene Schreibweisen, etwa Debycz, Debytsch und Dewitsch. Die Stammreihe beginnt mit Heinrich von Diebtsch, der um 1400 geboren wurde und 1435 Hofmeister des Herzogs Ludwig II. von Liegnitz war.

Am 10. August 1732 wurde die böhmische Linie in den böhmischen Freiherrnstand erhoben. Aus der Linie Diebitsch-Sabalkansky wurde 1801 der russische Generalmajor Hans Ehrenfried von Diebitsch (* 1738; † 1822) bei der Kurländischen Ritterschaft immatrikuliert. Dessen Sohn Johann von Diebitsch, russischer Generaladjutant, wurde am 12. Januar 1826 in die Estländische Ritterschaft aufgenommen und am 11. August 1826 in den russischen Grafenstand als von Diebitsch-Sabalkansky erhoben. Am 22. September 1829 wurde der inzwischen zum russischen Feldmarschall beförderte auch bei der Livländischen Ritterschaft immatrikuliert.

Wappen
Das Stammwappen (ältestes Siegel von 1433) zeigt in Gold 3 (2:1) schwarze Flügel. Auf dem Helm mit schwarz-goldenen Decken ein natürlicher Fuchs mit einem schwarzen Hahn im Rachen.

Bekannte Familienmitglieder
 Carl von Diebitsch (1819–1869), preußischer Architekt
 Friedrich von Diebitsch (1790–1872), hannoverscher Generalmajor und Kommandant von Northeim
 Hans Karl von Diebitsch-Sabalkanski (1785–1831), russischer Feldmarschall
 Karl Heinrich von Diebitsch (1865–1924), deutscher Offizier und Kommandeur eines Freikorps im Baltikum
 Oskar von Diebitsch (1823–1906), preußischer Generalmajor, Rechtsritter des Johanniterordens

Literatur
 Genealogisches Handbuch des Adels. C. A. Starke Verlag, Limburg (Lahn)
 Adelslexikon. Band II, Band 58 der Gesamtreihe, 1974, S. 471–472
 Genealogisches Handbuch der adeligen Häuser. A 5, Band 24 der Gesamtreihe, 1960, S. 111–116; A 12, Band 55 der Gesamtreihe, 1973, S. 144–147; A 21, Band 98 der Gesamtreihe, 1990, S. 98–103.
 Genealogisches Taschenbuch der Ritter- und Adels-Geschlechter. Band 4, Brünn 1879, S. 124–127.
 Genealogisches Taschenbuch des Uradels. Band 2, Brünn 1893, S. 159–163.
 Gothaisches Genealogisches Taschenbuch der Adeligen Häuser. Justus Perthes, Gotha 1903 S. 264 ff., (Fortsetzungen 1907–1940)
 Leopold von Zedlitz-Neukirch: Neues preussisches Adels-Lexicon. Band 1, Leipzig 1836, S. 414.

Weblinks

Einzelnachweise

Schlesisches Adelsgeschlecht
Baltisches Adelsgeschlecht
Ersterwähnung 1311

Diebitsch (Adelsgeschlecht)


Les Glenodiniopsidaceae  sont une famille d'algues dinoflagellées de l'ordre des Peridiniales.

D'après Highfill, la famille ne contiendrait que la seule espèce Glenodiniopsis steinii (Lemmermann) Woloszynska, une dinoflagellée vivant en eau douce.

Étymologie
Le nom vient du genre type Glenodiniopsis, construit à partir du préfixe glenodini-, qui est une allusion au genre Glenodinium, et du suffixe -opsis, « qui ressemble à », probablement en raison de la similitude entre les deux genres.

Liste des genres et espèces
Selon
 Glenodiniopsis, Woloszynska, 1916
 Glenodiniopsis pretiosa, Er.Lindemann
 Glenodiniopsis steinii, Wołoszyńska
 Glenodiniopsis uliginosa, (A.J.Schilling) Woloszynska

Selon  :
 genre Sphaerodinium

Genre synonyme
Selon
 Glenodinium, Klebs, 1912

 mentionne :
 Glenodinium, Ehrenberg, 1836

La distinction entre Glenodinium et Glenodiniopsis n'est pas claire. Certaines travaux tentent d'en distinguer les espèces. Citons par exemple une étude comparative de 1967, entre Glenodiniopsis uliginosa (Schilling) Wornsz, 1916 et Glenodinium steinii Lemm, 1900, qui repose sur des subtilités morphologiques (forme et position du noyau, dimensions cellulaires, position et forme des chromatophores... ).

AlgaeBase  classe d'ailleurs le genre Glenodinium dans les Peridiniales incertae sedis, c'est-à-dire dont la classification n'est pas totalement définie.

Notes et références

Notes

Références

Liens externes

Dinophyta
Famille d'algues (nom scientifique)

Glenodiniopsidaceae


Gara Dover Priory este o gară din Anglia, aflată la capătul de sud al Magistralei South Eastern, și este principala gară care deservește orașul Dover, Kent, cealaltă gară fiind Kearsney, aflată la periferia orașului. Este la 124,4 km distanță de Londra Victoria. Gara și toate trenurile care sunt opresc aici sunt operate de Southeastern.

Istorie
În 1868, șeful de gară Edward Walsh(e) a fost ucis de Thomas Wells, în vârstă de 18 ani, un hamal al LCDR, după ce acesta din urmă a fost mustrat pentru munca sa. Wells a fost condamnat și spânzurat.

Servicii

Din septembrie 2016, în afara orelor de vârf, la fiecare oră opresc aici:

 1 spre Londra St Pancras via Ashford International
 1 spre Londra St Pancras via Deal, Ramsgate, Faversham, Chatham și Gravesend
 1 spre Londra Charing Cross via Sevenoaks
 1 spre Ramsgate via Deal
 2 spre Londra Victoria via Chatham & Bromley South

Referințe

Dover Priory
Fondări în 1861

Gara Dover Priory


මෙම ලැයිස්තුව ගොර්යෝ රාජවංශ කොරියාවේ (918-1392) බෞද්ධ සිතුවම්''' පිළිබඳ වේ. මෙම යුගයට අයත් එල්ලන ලුලි සිතුවම් එක්සිය හැටක් පමණ සොයාගෙන ඇත.

ආශ්‍රේයයන්

ගොර්යෝ
කොරියානු චිත්‍ර කලාව
කොරියාවේ බුද්ධාගම
බෞද්ධ කලාව

ගොර්යෝ බෞද්ධ සිතුවම් ලැයිස්තුව


Juventud (telenovela), produção mexicana

Esportes
 Club Atlético Juventud (Argentina), clube conhecido como "Juventud" ou "Juventud de Pergamino"
 Club Atlético Juventud (Uruguai), clube conhecido como "Juventud" ou "Juventud de Las Piedras"
 Club Atlético Juventud Unida Universitario, clube argentino conhecido como "Juventud" ou "Juventud Unida"

Juventud


المعهد العالي للإعلامية بمدنين هو إحدى المؤسسات العليا التابعة لجامعة قابس. ويوجد بمركز ولاية مدنين المجاوزة لولاية قابس مثله مثل ثلاث مؤسسات جامعية أخرى.

أرقام
طبقا لأرقام السنة الدراسية 2007-2008 يدرس بها 349 طالبا من بينهم 224 طالبة.

التعليم في تونس
جامعة قابس

المعهد العالي للإعلامية بمدنين


Eckartsbrunn ist der Name folgender Orte:

 Eckartsbrunn, Ortsteil der Gemeinde Eigeltingen, Landkreis Konstanz, Baden-Württemberg, siehe Eigeltingen #Honstetten
 Eckartsbrunn (Gemeinde Hellmonsödt), Ortschaft von Hellmonsödt, Bezirk Urfahr-Umgebung, Oberösterreich

Eckartsbrunn


Andronik Duka Angel (grčki:Ἀνδρόνικος Δούκας Ἄγγελος; oko 1133. – prije 1185.) bio je bizantski plemić i vojni zapovjednik, povezan s vladajućom dinastijom Komnen. Njegovi su roditelji bili bizantski plemić Konstantin Angel i bizantska princeza Teodora Komnena, najmlađa kći cara Aleksija I. Komnena i carice Irene Duke. Andronik i njegov brat Ivan koristili su bakino prezime Duka.

Andronik je tijekom vladavine svoga bratića Manuela I. služio kao vojni zapovjednik u borbama protiv Turaka Seldžuka. Nakon Manuelove smrti, trebao je ugušiti pobunu Andronika I. Komnena, ali je bio pobijeđen te je prešao na njegovu stranu. Ipak, Andronik Angel postao je vođa urote protiv novog cara, premda su on i sudionici bili otkriveni te je Andronik sa svojim sinovima pobjegao iz Carigrada. Umro je u Akri.

Djeca
Andronik i njegova supruga, Eufrozina Kastamonitissa, imali su djecu:
Konstantin Komnen Angel (Κωνσταντῖνος), vojni zapovjednik i sebastokrator
Aleksije III. Angel, otac Ane Komnene Angeline
Izak II. Angel, otac Irene Angeline

Literatura
Magoulias, Harry J., urednik (1984). O City of Byzantium: Annals of Niketas Choniatēs. Detroit: Wayne State University Press. .

Izvori i bilješke

Angeli

Andronik Duka Angel


ජයනෙගර හෙවත් ජයනගර (නිල රාජ නාමය ශ්‍රී මහාරාජ වීරලන්දගෝපාල ශ්‍රී සුන්දරපාණ්ඩ්‍ය දේව අධිශ්වර, හෝ ශ්‍රී සුන්දරපාණ්ඩ්‍යදේවාධීශ්වර වික්‍රමෝත්තුංගදේව, හෙවත් කාල ගෙමෙට්) යනු 1295 දී කෙදිරි හි කුමාර පදවිය ඉසිලූ සහ 1309 සිට 1328 තෙක් රාජ්‍ය පාලනය කළ ජාවා රජෙකි. මොහු මජපහිත් අධිරාජ්‍යයේ දෙවන පාලකයායි. ජයනෙගර යනු මජපහිත් හි ආදිකර්තෘ රාදෙන් විජයගේ පුත්‍රයා සහ උරුමකරු ද වේ.

ආශ්‍රේයයන්

 Slamet Muljana. 2005. Menuju Puncak Kemegahan. Jakarta: LKIS
 Slamet Muljana. 1979. Nagarakretagama dan Tafsir sejarahnya. Jakarta: Bhratara

මජපහිත් හි රජවරු
ඉන්දුනීසියානි හින්දු රජවරු
ජාවා ජනයා
මැලේ සම්භවයක් සහිත ඉන්දුනීසියානු ජනයා
1328 මරණ

ජයනෙගර


A degradação de polímeros é uma reação química que causa alterações irreversíveis nas propriedades de compostos poliméricos. Os polímeros estão sujeitos à degradação em todas as fases do ciclo de vida do produto, que inclui o processamento inicial, uso, descarte no meio ambiente e reciclagem. A taxa de degradação pode variar significativamente, podendo levar décadas, como a biodegradação, até horas, como em alguns processos industriais.

Em geral, a ação do calor, da luz, do ar e da água estão entre os fatores que mais implicam na degradação dos polímeros plásticos. Entre as principais alterações químicas estão a oxidação e cisão da cadeia, que leva a uma redução no peso molecular e no grau de polimerização. Essas mudanças afetam propriedades físicas como resistência, maleabilidade, índice de fluidez, aparência e cor. Essas mudanças nas propriedades são muitas vezes denominadas "envelhecimento".

Ao longo do tempo, diversas tecnologias foram sendo desenvolvidas para inibir ou promover a degradação. Entre elas estão os aditivos estabilizantes, que prolongam a vida útil dos plásticos e facilitam sua reciclagem, e os aditivos biodegradantes, que aceleram a degradação de resíduos plásticos, melhorando sua biodegradabilidade.

Tipos de reação de degradação
A degradação dos polímeros pode ser abordada pelos tipos de reação que ocorrem durante a degradação. Qualquer que seja o tipo de degradação, a primeira etapa sempre está relacionada ao rompimento de uma ligação covalente. Esse rompimento é ocasionado por algum fornecimento de energia, que pode se dar pela ação da luz (fotólise), da água (hidrólise), fornecimento de calor (termólise), tensões mecânicas (mecanólise), ataques químicos ou biológicos, etc. A ruptura das ligações leva a formação de radicais livres, que são espécies químicas reativas que propagam a degradação.

Degradação com cisão de cadeias
Nas cadeias poliméricas podem ocorrer dois tipos de cisão homolítica, na cadeia principal da molécula ou em cadeias laterais. Quando a ruptura da ligação ocorre na cadeia principal, são formados dois macroradicais alquila (CnH2n+1), que podem se recombinar ou difundir na massa polimérica. Nesse caso, há uma redução acentuada na massa molar média do polímero. Se o rompimento ocorrer em um grupo lateral ou substituinte, é formado um macroradical alquila e um radical de baixa massa molecular. Quando os radicais livres se formam, a reação radicalar  pode se propagar ou pode haver uma recombinação intra ou intermolecular. A recombinação intramolecular, também conhecida como ciclização, dá origem a uma cadeia fechada. No caso da recombinação intermolecular, ocorre a reticulação da cadeia, com aumento significativo da massa molar. Além da reticulação, outro mecanismo possível de propagação da reação é a cisão β, na qual ocorre uma cisão na cadeia e formação de uma insaturação terminal, com eliminação de um novo radical de baixa massa molar.

Degradação sem cisão de cadeias
Esse tipo de reação é caracterizado por uma quebra de ligação da cadeia principal com um substituinte seguida de uma quebra de ligação C–H e formação de uma insaturação. É uma reação de eliminação. Embora esse processo não altere a massa molar média dos polímeros, ele interfere fortemente nas propriedades físico-químicas. A reação é autocatalítica e se propaga formando uma sequência de ligações duplas conjugadas. É comum o material mudar a cor durante esse processo.

Auto-oxidação

É uma reação em cadeia que ocorre na presença de oxigênio. A reação é auto-catalítica, isto é, durante o processo são gerados produtos intermediários que catalisam a reação, e se divide em três etapas: iniciação, propagação e terminação. A iniciação pode se originar a partir de defeitos ou contaminantes na cadeia. O radical alquila formado após uma cisão homolítica reage com o oxigênio e forma o radical peroxila. Na propagação, o radical peroxila reage com outra cadeia ou segmento da mesma cadeia, tomando um hidrogênio e formando um hidroperóxido e um novo macroradical alquila. A ligação O–O do hidroperóxido é fraca e se decompõe facilmente por termólise em temperatura ambiente, formando novos radicais, que reagem com outras cadeias. O ciclo é interrompido na terminação, quando os radicais livres se recombinam, ou quando dois radicais peróxila reagem com a água, formando um álcool e um hidroperóxido.

Iniciação

 P -> P\bullet +\  P\bullet  (formação de dois radicais alquila após cisão homolítica da cadeia polimérica)

Propagação
P\bullet +\ O2 -> POO\bullet  (reação com o oxigênio e formação do radical peroxila)
POO\bullet +\ PH -> {POOH} +\ P\bullet  (formação do hidroperóxido e um novo macroradical alquila)

POOH -> PO\bullet +\  OH\bullet  (ruptura homolítica do hidroperóxido, gerando um radical alcoxila e um radical hidroxila)
{PH} + OH\bullet -> P\bullet +\ H2O (abstração de um hidrogênio pela hidroxila, gerando um novo macroradical alquila e água)
{PH} + PO\bullet -> P\bullet +\ POH (abstração de um hidrogênio pela alcoxila, gerando um novo macroradical alquila e um grupo álcool)

Terminação
P\bullet + POO\bullet +\ H2O -> POH\  + POOH (reação de radicais com a água e formação de um grupo álcool terminal e um hidroperóxido)
 P\bullet +\ P\bullet -> P   (combinação de radicais alquila e formação de compostos não radicalares)

Degradação durante o processamento
Polímeros termoplásticos normalmente são aquecidos até se fundirem durante seu processamento, com temperaturas que variam entre 150°C e 320°C, a depender do polímero. Os polímeros oxidam sob essas condições, porém mesmo na ausência de ar, essas temperaturas são suficientes para causar a degradação térmica. O polímero fundido também sofre uma tensão de cisalhamento significativa durante a extrusão e moldagem, o que pode ser suficiente para romper as cadeias de polímero. Ao contrário de muitas outras formas de degradação, os efeitos do processamento por fusão degradam todo o volume do polímero, em vez de degradar apenas as camadas mais superficiais. Essa degradação introduz pontos químicos no polímero que formam locais de iniciação de novas degradações durante a vida útil do objeto.

Oxidação térmica
Embora os níveis de oxigênio dentro dos equipamentos de processamento geralmente sejam baixos, a oxidação térmica geralmente ocorre mais rapidamente do que a degradação exclusivamente térmica (ou seja, sem a presenção de oxigênio). As reações seguem o mecanismo de auto-oxidação, levando à formação de peróxidos orgânicos e carbonilas. A adição de antioxidantes pode inibir tais processos.

Degradação térmica
O aquecimento de polímeros a uma temperatura suficientemente alta pode causar alterações químicas prejudiciais, mesmo na ausência de oxigênio. Isso geralmente começa com a cisão da cadeia, que geraradicais livres que propagam a degradação. O PVC é um tipo de polímero termicamente sensível, com maior degradação ocorrendo a partir de ~ em diante; outros polímeros se degradam em temperaturas mais altas.

Degradação termo-mecânica
Polímeros fundidos são fluidos não newtonianos com altas viscosidades, e a interação entre sua degradação térmica e mecânica pode ser complexa. Em baixas temperaturas, o polímero fundido é mais viscoso e mais propenso à degradação mecânica pela tensão de cisalhamento. Em temperaturas mais altas, a viscosidade é reduzida, mas a degradação térmica é aumentada.

A degradação mecânica pode ser reduzida pela adição de lubrificantes, também chamados de auxiliares de processamento ou auxiliares de fluxo. Estes podem reduzir o atrito com o maquinário de processamento, e entre as cadeias de polímeros, resultando em uma diminuição da viscosidade do fundido.

Degradação durante a aplicação

Craqueamento induzido por cloro

A água potável contém traços de cloro, que é adicionado para matar micróbios. O cloro pode atacar lentamente certos tipos de plástico, principalmente quando a água é aquecida. O polietileno, polibutileno e resina de acetal (polioximetileno), comuns em tubulações e conexões, são suscetíveis a esse tipo de ataque, que leva ao endurecimento da tubulação, o que pode deixá-la quebradiça e mais suscetível a falhas mecânicas.

Eletrônicos
Os plásticos são amplamente utilizados na fabricação de componentes eletrônicos, como placas de circuito e cabos elétricos. As aplicações em circuitos eletrônicos expões s plásticos a uma combinação de ataque térmico, químico e eletroquímico. Muitos itens elétricos como transformadores, microprocessadores ou cabos de alta tensão operam em temperaturas elevadas por anos, ou mesmo décadas, resultando em oxidação térmica de baixo nível, mas contínua. Isso pode ser intensificado pelo contato direto com metais, que podem promover a formação de radicais livres, por exemplo, pela ação de reações de Fenton sobre hidroperóxidos. Cargas de alta tensão também podem danificar materiais isolantes, como dielétricos, que se degradam por meio de árvores elétricas causadas por estresse prolongado do campo elétrico.

Foto-oxidação
A foto-oxidação é a ação combinada da luz UV e do oxigênio e é o fator mais significativo no intemperismo dos plásticos. Embora muitos polímeros não absorvam a luz UV, eles geralmente contêm impurezas cromóforas como hidroperóxido e grupos carbonila introduzidos durante o processamento térmico, que o fazem. Estes atuam como fotoiniciadores para dar reações complexas em cadeia de radicais livres onde os mecanismos de auto-oxidação e fotodegradação se combinam. A foto-oxidação pode ser retida por estabilizadores de luz, como estabilizadores de luz de amina impedida.

Hidrólise
Polímeros com um esqueleto todo de carbono, como poliolefinas, geralmente são resistentes à hidrólise. Polímeros de condensação como poliésteres, poliamidas, poliuretanos e policarbonatos podem ser degradados por hidrólise de seus grupos carbonila, para dar moléculas de menor peso molecular. Tais reações são extremamente lentas em temperatura ambiente, no entanto, continuam sendo uma fonte significativa de degradação para esses materiais, principalmente no ambiente marinho. O inchaço causado pela absorção de pequenas quantidades de água também pode causar rachaduras por estresse ambiental, o que acelera a degradação.

Ozonólise de borrachas

Os polímeros que não estão totalmente saturados, como é o caso da borracha, são vulneráveis ao ataque do ozônio. Este gás existe naturalmente na atmosfera, mas também é formado por óxidos de nitrogênio liberados em escapamento de veículos. Embora o ozônio esteja presente em concentrações muito baixas, ainda é suficiente para causar danos. Muitos elastômeros comuns (borrachas) são afetados, com borracha natural, polibutadieno, borracha de estireno-butadieno e NBR sendo os mais sensíveis à degradação. Quando a borracha não está tensionada, a reação de ozonólise resulta na cisão de ligações duplas na superfície da borracha. Quando está submetida a tensão, rachaduras são formadas na superfície e ocorre uma maior penetração do ozônio. Essas rachaduras são perigosas quando ocorrem em tubos de combustível porque elas crescerão das superfícies externas expostas até o orifício do tubo, podendo ocorrer vazamento de combustível e incêndio. O problema da quebra do ozônio pode ser evitado pela adição de antiozonantes.

Degradação biológica
O grande atrativo da biodegradação é que, em teoria, o polímero será totalmente consumido no meio ambiente sem a necessidade de gerenciamento complexo de resíduos e que os produtos deste serão atóxicos. Os plásticos mais comuns se biodegradam muito lentamente, às vezes na medida em que são considerados não biodegradáveis. Como os polímeros são geralmente muito grandes para serem absorvidos por micróbios, a biodegradação inicialmente depende de enzimas extracelulares secretadas para reduzir os polímeros a comprimentos de cadeia gerenciáveis. Isso requer que os polímeros tenham grupos funcionais nus que as enzimas possam "reconhecer", como grupos éster ou amida. Polímeros de cadeia longa com backbones totalmente de carbono, como poliolefinas, poliestireno e PVC, não se degradam apenas por ação biológica e devem primeiro ser oxidados para criar grupos químicos que as enzimas podem atacar.

A oxidação pode ser causada por processamento de fusão ou intemperismo no ambiente. A oxidação pode ser intencionalmente acelerada pela adição de aditivos biodegradáveis . Estes são adicionados ao polímero durante a composição para melhorar a biodegradação de plásticos muito resistentes. Da mesma forma, foram projetados plásticos biodegradáveis que são intrinsecamente biodegradáveis, desde que sejam tratados como adubo e não apenas deixados em um aterro onde a degradação é muito difícil devido à falta de oxigênio e umidade.

Degradação durante a reciclagem

Despolimerização térmica e pirólise
Certos polímeros como PTFE, poliestireno e PMMA sofrem despolimerização para dar origem a seus monômeros de partida, enquanto outros como polietileno sofrem pirólise, com cisão aleatória da cadeia, resultando numa mistura de produtos voláteis. Quando os monômeros são obtidos, eles podem ser convertidos novamente em um novo plástico, enquanto os produtos de pirólise são usados como um tipo de combustível sintético. Na prática, mesmo a despolimerização muito eficiente em monômeros tende a ver alguma pirólise competitiva. Polímeros termofixos também podem ser convertidos desta forma, por exemplo, na reciclagem de pneus.

Despolimerização química
Polímeros de condensação com grupos cliváveis, como ésteres e amidas, também podem ser totalmente despolimerizados por hidrólise ou solvólise. Este pode ser um processo puramente químico, mas também pode ser promovido por enzimas. Essas tecnologias são menos desenvolvidas do que as de despolimerização térmica, mas têm potencial para custos de energia mais baixos. Até agora, o polietileno tereftalato tem sido o polímero mais estudado. Alternativamente, os resíduos de plástico podem ser convertidos em outros produtos químicos valiosos (não necessariamente monômeros) por ação microbiana.

Formas de detecção

Métodos térmicos
Os principais métodos térmicos empregados nas análise de degradação são a Termogravimetria e a Calorimetria Exploratória Diferencial (DSC). A Termogravimetria acompanha a variação da massa de uma amostra a partir da variação da temperatura ou do tempo com temperatura constante. Essa variação da massa pode ser um indicativo de estejam ocorrendo reações degradantes no material. A DSC determina a quantidade de calor absorvida ou liberada pelo material durante a variação da temperatura ou do tempo com temperatura constante, o que permite verificar se estão ocorrendo processos exotérmicos ou endotérmicos. Reações de degradação geralmente são exotérmicas.

Métodos espectroscópicos

A degradação pode ser detectada antes que rachaduras se tornem visíveis em um produto. Uma das formas de detecção é através da espectroscopia de infravermelho. Um indicador muito evidente em processos oxidativos de plásticos degradados é a formação de grupos carbonila, que são produtos intermediário formados nas rotas de oxidação de carbono. A identificação e quantificação dessas espécies através da espectroscopia do infravermelho é um método muito empregado devido à forte absorção de luz infravermelha pela ligação C=O.

Acompanhamento pela variação da massa molar
A variação da massa molar de um polímero pode ser uma indicação da ocorrência de quebra de ligações na sua cadeia principal. O método mais sensível para determinar a distribuição de massa molar de um polímero é a Cromatografia por exclusão de tamanho (SEC), onde uma solução contendo o polímero é inserida em uma coluna com um gel poroso. A porosidade do gel tem dimensões que permitem que as cadeias poliméricas menores adentrem neles, deixando de fora as partículas maiores que estão contornando a partícula. Ao penetrarem nos poros, as partículas menores percorrem um trajeto maior que as cadeias maiores, atrasando-se em relação a elas. Ao final da coluna, é possível obter uma separação contínua de massas molares da amostra polimérica. Outro método mais simples e de baixo custo é a viscosimetria, onde se obtém informações sobre o tamanho e forma das macromoléculas através do tempo de escoamento de uma solução diluída do polímero em um tubo capilar de vidro.

Degradação dos materiais
Corrosão
Química dos polímeros

Degradação de polímeros


Adio Granada! (titlul original: Granada, addio!) este un film de comedie italian, realizat în 1967 de regizorul Marino Girolami, protagoniști fiind actorii Claudio Villa, Susanne Martin, María Cuadra, Raimondo Vianello.

Conținut

Mario Valli, este cântăreț și încearcă să ajungă o celebritate internațională, dar turneul său în Spania, prost organizat de Silvio, cumnatul său bun dar cam împrăștiat, se termină într-un eșec. Cu toate acestea, cunoaște pe Consuelo Linares, o fascinantă impresară spaniolă care schimbă existența lui Mario, în afară de faptul că îi inițiază o carieră strălucită, în ea găsește a doua mare dragoste din viața sa. Paola, fiica lui Mario, care a avut și după moartea mamei sale ani fericiți alături de tatăl ei, nu înțelege și nu acceptă această legătură a tatălui. Ca refulare, intră într-un grup de tineri beat și acceptă să fie curtată de Giommi, un tânăr pictor avangardist, în defavoarea lui Toni, un coleg de clasă care o iubește. Când Consuelo își dă seama că omul iubit este nevoit să aleagă între ea și fiica sa, se decide să se retragă din viața lui Mario. Paola după ce tocmai își dă seama de adevăratele intenții ale lui Giommi, face un grav accident cu mașina, fiind grav rănită. Mario, care trebuie să cânte la Euroviziune în timp ce Paola este în mâinile chirurgilor, trăiește momente de neliniște iar publicul căruia îi datorează succesul, nu își dă seama de drama prin care trece. Totul însă se sfârșește cu bine, Paula e bine după operație și este din nou afectuoasă cu tatăl ei și cu Toni. Datorită medierilor bunului Silvio, Paula acceptă și relația tatălui cu Consuelo.

Distribuție
 Claudio Villa - Mario Valli
 Susanne Martin - Paola, fiica lui Mario
 Raimondo Vianello - Silvio Masteghin, cumnatul lui Mario
 María Cuadra - Consuelo Linares
 Silvio Bagolini - un agent comercial
 Massimo Bernardi - Giommo
 Annamaria Bernardi - o fată la dans
 Anita Durante - Beppa
 Checco Durante - portarul
 Nino Marchetti - col. Rogora
 Cristina Kustermann - Franca
 Gina Mascetti -
 Valentino Macchi - Toni
 Giancarlo Nanni - Dino
 Alfredo Rizzo -
 Edoardo Toniolo -
 Fanfulla -

Melodii din film
Melodiile din film, interpretate de Claudio Villa:
 Amor, mon amour, my love compusă de Palleri - Malgoni
 Non pensare a me de Testa - Sciorilli
 Granada compusă de Lara
 La Malaguena compusă de Ramirez
 Tu non sei come me

Referințe

Vezi și
 Listă de filme străine până în 1989

Legături externe

Filme din 1967
Filme de comedie
 Filme muzicale
 Filme musicarello
Filme în limba italiană
Filme regizate de Marino Girolami

Adio Granada!