El abuelo es un cuento del escritor peruano Mario Vargas Llosa, que fue publicado por primera vez en el diario El Comercio de Lima, en 1956. Pasó luego a integrar la colección de cuentos Los Jefes, del mismo autor (1959).

Publicación

«El abuelo» fue uno de los tantos cuentos que Vargas Llosa, según su propio testimonio, escribió en el Perú entre los años 1953 y 1957, cuando era estudiante universitario e incursionaba en el periodismo. Este cuento, de género negro o gótico, fue, según el mismo autor, resultado de sus lecturas de dos libros de Paul Bowles: A Delicate Prey y The Sheltering Sky, así como de una afición temporal que tuvo por el espiritismo.

Fue precisamente «El abuelo» el primer cuento que Vargas Llosa dio a luz en una publicación periódica: apareció en la primera página del suplemento dominical del diario El Comercio, el 9 de diciembre de 1956.
Poco después, otro cuento suyo, Los jefes, apareció en la revista Mercurio Peruano, en febrero de 1957; y si bien este cuento fue el segundo en ser publicado, en realidad le corresponde la primacía en la narrativa vargasllosiana, por haber sido compuesto antes que «El abuelo».

Tras ser becado para seguir cursos de posgrado en la Universidad Complutense de Madrid, Vargas Llosa se trasladó a España en 1958. Fue en este país donde seleccionó cinco cuentos suyos (entre los que se contaba «El abuelo»), formando un pequeño libro que presentó a un concurso de narrativa breve, el Leopoldo Alas, obteniendo el triunfo (1958). Al año siguiente la obra fue publicada por la editorial Roca de Barcelona.

En la segunda edición de Los Jefes (Populibros, Lima, 1963), «El abuelo» no apareció, figurando en su lugar el cuento titulado «Un visitante», pero en las siguientes ediciones fue incluido definitivamente, al lado de los cinco cuentos  restantes. Desde 1980 Los Jefes se edita conjuntamente con la novela corta Los cachorros.

Argumento
Un anciano llamado don Eulogio, que al parecer se siente maltratado por su familia, se venga haciendo asustar a su nieto, un niño travieso, a quien hace ver una calavera envuelta en fuego, en el interior del jardín de su casa

Escenario
El escenario principal es una casa grande situado en el barrio residencial de Orrantia, ubicado en uno de los distritos periféricos de la ciudad de Lima (San Isidro). Tiene un inmenso huerto entrelazado con pérgolas. Allí vive el anciano junto con su familia: su hijo, su hija política y su nieto. También se menciona la sede del Club Nacional, situado frente a la  Plaza San Martín, en el centro de Lima, a donde suele ir el viejo por las tardes.

Personajes
 Principales:
 El abuelo, llamado don Eulogio, un viejecito que al parecer ya es víctima de locura senil. Es una persona de alto nivel socioeconómico, pues es socio del Club Nacional.
 El nieto, un niño que parece ser muy inquieto y sobreprotegido, que causa mucho fastidio a su abuelo.
 Secundarios
 Los padres del niño. El padre es el hijo del viejo.
 Los sirvientes, que no intervienen en la acción, pero son mencionados por el narrador.

Características
 El narrador es omnisciente.
 En cuanto a las técnicas narrativas, se aparta del modelo tradicional o lineal. El relato empieza in media res, es decir no desde el principio (que sería el origen del deseo de venganza del abuelo), sino en el momento previo al clímax o máxima tensión: la espera del viejo en el jardín, aguaitando la llegada del nieto. El lector recibe de manera dosificada o calculada la información sobre los sucesos precedentes a esta escena, con el fin que mantenga el interés en el relato.
 Contiene los elementos propios de un cuento de terror: ambiente nocturno, hallazgo de una calavera humana, la vela que provoca el incendio de la calavera, el susto causado al niño.

Resumen
Don Eulogio es un anciano hosco y extravagante, que vive en una casa enorme con su hijo, su hija política y su nieto. Al parecer se siente ignorado y maltratado por su familia, por lo que decide tomar venganza. Aparece en el huerto de la casa, de noche, aguardando inquietamente la presencia de su nieto, con la intención de asustarlo. Para tal fin había comprado una vela y desenterrado una calavera humana, a la que en toda la tarde había limpiado cuidadosamente con aceite. Cuando considera llegado el momento, se coloca en medio del sendero que va de la cocina al jardín, y arma allí un pequeño montículo con piedras donde asienta la vela, a la que cubre luego con la calavera, notando con alegría que la medida era exacta, pues el punto blanco de vela se asomaba por el orificio del cráneo. Cuando ve por fin  acercarse al niño, prende la vela y al instante se enciende toda la calavera, produciéndose así una visión sobrecogedora. El niño, al verla, da un grito de terror, y salen los padres a ver lo que ocurre, mientras que el abuelo se escabulle evitando ser visto. Cuando por fin sale hacia la calle, el viejo se siente satisfecho de su venganza.

Análisis
Este cuento se aparta notoriamente de la temática constante del resto de los cuentos de Vargas Llosa. En estos, el eje primordial suele ser la violencia física, que se desborda en manos de los protagonistas, pero en «El abuelo» es el terror que asume dicho papel, el miedo que trata de infundir el protagonista hacia un niño que es nieto suyo. Esto hace circunscribir al relato en el género negro o gótico. El narrador acierta a crear la tensión necesaria en los párrafos iniciales, de manera descriptiva y situacional. El abuelo espera la llegada del nieto permaneciendo en vigilia, nervioso e inquieto, con el temor de ser descubierto; cualquier estímulo externo le hace reaccionar evocando acciones pasadas que es descrita por un narrador externo. Nos enteramos así que el abuelo había maquinado su venganza minuciosamente: primero compró una vela y luego recogió en un lugar baldío una calavera humana, a la que limpió cuidadosamente con aceite; todo este accionar previo del viejo está por el momento envuelto en un halo de misterio, ignorándose lo que se propone con semejantes objetos lúgubres, lo que provoca en el lector un interés morboso por averiguarlo. Llegado el momento, el viejo coloca en el jardín la calavera con la vela en su interior y espera que el niño se acerque; ocurrido ello, el viejo enciende la vela y el fuego brota del interior de la calavera saliendo en largas llamas por sus cuencas vacías, provocando un efecto más siniestro que el que había previsto. El niño da un grito de terror, lo que llena de satisfacción al viejo, que huye a la calle sin ser visto y antes que aparezcan los padres.
¿Por qué el abuelo provoca al niño un susto casi de muerte? Aunque aparentemente no está clara la razón, se puede dilucidar a base de la información proporcionada en el relato. Al parecer, el viejo trata de vengarse de una familia que constantemente le reprocha determinadas conductas suyas que consideran locuras; eso precisamente es lo que más le molesta, que le traten de loco o demente senil; su acto con la calavera, sería para hacer aparecer algo realmente irracional, malévolo, en un ambiente familiar que presume ser muy racional. Y elige al ser más susceptible de aterrorizarse, su nieto, un niño que da la impresión de ser muy malcriado y sobreprotegido, un pilluelo al que vería tal vez como un ser fastidioso e insolente, que chillaba cuando se hallaba dormitando, entre otras travesuras que tendría que soportarle; todo lo cual se conjugaría para alentar al viejo a llevar a cabo su venganza.

Notas

Bibliografía
 Tovar, Paco: Algo más que una simple historia senil: El Abuelo, de Mario Vargas Llosa. Scriptura Nº 8/9 (1992) De Hispanoamérica.
 Vargas Llosa, Mario:
- Los jefes – Los cachorros. Editorial Seix Barral, S. A., 1980. Con prólogo del mismo autor.
- El pez en el agua. Memorias. Editorial Seix Barral, S. A., 1993. ISBN 84-322-0679-2

Véase también
 Literatura peruana

Enlaces externos
Texto de El abuelo, en el Cuento de San Marcos

Cuentos de Mario Vargas Llosa

El abuelo (cuento)


Rede Globo er brasilísk sjónvarpsstöð (stofnuð 26. apríl 1965).

Brasilískar sjónvarpsstöðvar

TV Globo


Clearlake puede hacer referencia a:

 Clearlake, una ciudad en el estado de California (Estados Unidos);
 Clearlake, una área micropolitana centrada en la ciudad anterior;
 Angels Camp, otra ciudad en el estado de California y conocida anteriormente como Clearlake;
 Clearlake, una banda de música británica.

Clearlake


Ismael Mosqueira, né en 1911 à Mexico et mort le 30 juillet 1966  à Benito Juárez, est un gymnaste artistique mexicain. Il a participé à deux épreuves aux Jeux olympiques d'été de 1932, terminant  en barre fixe et  en cheval d'arçons.

Aux Jeux d'Amérique centrale et des Caraïbes de 1946 à Barranquilla, il est médaillé d'or en barre fixe, médaillé d'argent en concours général par équipes et médaillé de bronze au cheval d'arçons.

Notes et références

Liens externes

Gymnaste artistique masculin mexicain
Gymnaste aux Jeux olympiques d'été de 1932
Naissance en 1911
Naissance à Mexico
Décès en juillet 1966
Décès à Mexico

Ismael Mosqueira


Frevo je plesni i glazbeni stil koji potječe iz brazilskog grada Recifea, te je, tradicionalno povezan s brazilskim karnevalom . Riječ frevo dolazi od frever, varijante portugalske riječi ferver što znači kuhati. Zvuk freva radi učinak da se slušatelji i plesači osjećaju kao da kuhaju na zemlji.

Podrijetlo Freva
Prva je bila frevo glazba. Do kraja 19. stoljeća, bendovi pukovnija brazilske vojske baziranih u gradu Recifeu započeli su tradiciju paradiranja tijekom karnevala. Budući da je karneval izvorno vezan za katoličanstvo, svirali su i koračnice vjerskih procesija te borilačku glazbu. Nekoliko pukovnija je imalo poznate bendove koji su privukli mnoge sljedbenike i bilo je samo pitanje vremena kada će se ljudi početi uspoređivati i navijati za svoje omiljene bendove. Dva najpoznatija sastava bili su Espanha (što znači Španjolska), čiji je dirigent bio španjolskog podrijetla, i 14 iz 14. pukovnije. Bendovi su se počeli međusobno natjecati i također su počeli svirati sve brže i brže, sve glasnije i glasnije.

Kako bi zaustavila nasilje, policija je krenula u potjeru za capoeirašima i uhitila mnoge tijekom njihovih egzibicija. Potonji je reagirao na lukav način noseći kišobrane umjesto noževa i također maskirajući pokrete capoeire u plesne pokrete te je tako rođen frevo ples koji se pleše uz Frevo glazbu.

Razvoj
Frevo je star više od 100 godina i prirodno se razvijao kroz vrijeme da bi dosegao svoj sadašnji oblik.
Brazilska glazba
Brazilska kultura

Frevo


Pierre Hadot (; ) a fost un filosof și istoric al filosofiei francez, specializat în filosofia antică și mai ales în neoplatonism.

Biografie
În 1944 Hadot a fost ordonat preot catolic, dar după ce Papa Pius al XII-lea a dat enciclica Humani generis (1950) a abandonat preoția. A studiat la Sorbona între 1946-1947. În 1961 a absolvit École Pratique des Hautes Études, unde a devenit director de studii din 1964 până în 1986. El a fost numit în cele din urmă profesor de istorie a gândirii eleniste și romane (chaire d'histoire de la pensée hellénistique et romaine) la Collège de France în 1982. S-a retras din această poziție în 1991 și a devenit professeur honoraire la același institut; ultima sa prelegere a fost pe 22 mai 1991. El și-a încheiat cursul spunând: "Ca ultimă observație, putem vorbi cu dificultate despre ceea ce este cel mai important."

Hadot a fost căsătorit cu Ilsetraut Hadot, specialistă în istoria filozofiei.

Gândire
Hadot a fost unul dintre primii autori care a făcut cunoscută gândirea lui Ludwig Wittgenstein în Franța. Hadot a sugerat că nu se poate separa forma lucrării Cercetări filozofice a lui Wittgenstein de conținutul ei. Wittgenstein a susținut că filosofia era o boală a limbii, iar Hadot a susținut că leacul necesar era un anumit tip de gen literar.

Hadot este, de asemenea, renumit pentru analizarea dezvoltării filozofiei în antichitatea greco-romană. Hadot a identificat și analizat "exercițiile spirituale", folosite în filosofia antică (înfluențând interesul lui Michel Foucault față de astfel de practici în cel de-al doilea și al treilea volum al lucrării Istoria sexualității). Prin "exerciții spirituale" Hadot înțelege "practici ... destinate să producă o schimbare și o transformare în subiectele care le practică. Discursul profesorului de filosofie ar putea fi prezentat într-un asemenea mod că discipolul, auditorul, cititorul sau interlocutorul ar putea progresa spiritual și s-ar putea transforma el însuși în plan interior". Hadot afirmă că elementul cheie pentru înțelegerea impulsului filosofic original trebuie găsit în scrierile lui Socrate. Ceea ce caracterizează în principal terapia socratică este importanța acordată contactului activ între ființele umane.

Tema recurentă a lui Hadot este că filosofia din Antichitate era caracterizată printr-o serie de exerciții spirituale, menite sa transforme percepția și, prin urmare, existența celor care o practică; că filosofia este urmărită cel mai ușor într-o conversație reală și nu în texte scrise și prelegeri; și că filosofia, așa cum este predată în universitățile de astăzi, este în mare parte o denaturare a impulsului terapeutic original. El aduce aceste probleme împreună în lucrarea Qu'est-ce que la philosophie antique?, care a fost analizată critic de mai mulți autori.

Publicații

 împreună cu P. Henry, Marius Victorinus, Traités théologiques sur la Trinité, Cerf 1960 (Sources Chrétiennes nos. 68 & 69).
 Porphyre et Victorinus. Paris, Institut d'Etudes augustiniennes, 1968. (Collection des études augustiniennes. Série antiquité ; 32–33).
 Marius Victorinus: recherches sur sa vie et ses oeuvres, 1971. (Collection des études augustiniennes. Série antiquité ; 44).
 Exercices spirituels et philosophie antique. Paris, Etudes augustiniennes, 1981. (Collection des études augustiniennes. Série antiquité ; 88). .
 Philosophy as a Way of Life. Spiritual Exercises from Socrates to Foucault, cu o introducere de Arnold I. Davidson, tradusă de Michael Chase, Oxford/Cambridge, Mass., Basil Blackwell, 1995, Oxford, Blackwell's, 1995. .
 La citadelle intérieure. Introduction aux Pensées de Marc Aurèle. Paris, Fayard, 1992. .
 The Inner Citadel: The Meditations of Marcus Aurelius, tradusă de Michael Chase, Cambridge, Mass. /London, Belknap Press of Harvard University Press, 1998.
 Qu'est-ce que la philosophie antique? Paris, Gallimard, 1995. (Folio essais ; 280). .
 What is Ancient Philosophy?, tradusă de Michael Chase, Cambridge, Mass. /London, Belknap Press of Harvard University Press, 2002.
 Plotin ou la simplicité du regard ; 4e éd. Paris, Gallimard, 1997. (Folio esais ; 302). .
 Plotinus or the Simplicity of Vision, tradusă de Michael Chase, cu o introducere de Arnold A. Davidson, Chicago, University of Chicago Press, 1993.
 Etudes de philosophie ancienne. Paris, Les Belles Lettres, 1998. (L'âne d'or ; 8).  (culegere de articole).
 Marc Aurèle. Ecrits pour lui même, texte établi et traduit par Pierre Hadot, avec la collaboration de Concetta Luna. vol. 1 (general introduction and Book 1).  Paris, Collection Budé, 1998.  .
 Plotin, Porphyre: Études néoplatoniciennes. Paris, Les Belles Lettres, 1999. (L'âne d'or ; 10).  (recueil d'articles).
 La philosophie comme manière de vivre. Paris, Albin Michel, 2002. (Itinéraires du savoir). .
 The Present Alone is Our Happiness: Conversations with Jeannie Carlier and Arnold I. Davidson, 2nd ed. Tradusă de Marc Djaballah și Michael Chase, Stanford / Stanford University Press, 2011 (Cultural Memory in the Present).
 Exercices spirituels et philosophie antique, nouvelle éd. Paris, Albin Michel, 2002. (Bibliothèque de l'évolution de l'humanité). .
 Le voile d'Isis: Essai sur l'histoire de l'idée de nature. Paris, Gallimard, 2004. (NRF essais). .
  The Veil of Isis: An Essay on the History of the Idea of Nature. , tradusă de Michael Chase, Cambridge, Mass. /London, Belknap Press of Harvard University Press, 2002.
 Wittgenstein et les limites du langage. Paris, J. Vrin, 2004. (Bibliothèque d'histoire de la philosophie). .
 Apprendre à philosopher dans l'antiquité. L'enseignement du Manuel d'Epictète et son commentaire néoplatonicien (cu Ilsetraut Hadot). Paris, LGF, 2004. (Le livre de poche ; 603). .

Note

Lectură suplimentară
 J. Scheid, "Pierre Hadot (1922–2010), chaire de pensée hellénistique et romaine, 1982–1991", La lettre du Collège de France no. 30 December 2010, 43–45
 G. Catapano, "Pierre Hadot (1922-2010)", Adamantius XVII (2011), 348–352
 M. Chase, S.R.L. Clark, M. McGhee, eds., (2013). Philosophy as a way of life: ancients and moderns. Essays in honor of Pierre Hadot Wiley-Blackwell. .

Legături externe

 Pierre Hadot (1922-2010) by Matthew Sharpe in the Internet Encyclopedia of Philosophy
 Review of What is Ancient Philosophy? by Benjamin Balint from First Things
 Michael Chase, Remembering Pierre Hadot - Part I & Part II

Nașteri în 1922
Decese în 2010
Filozofi francezi

Pierre Hadot


Kirkaldy ist
 eine Alternativbezeichnung eines Ortes in Schottland, siehe Kirkcaldy

Kirkaldy ist der Familienname folgender Personen:
 David Kirkaldy (1820–1897), schottischer Ingenieur (Materialtester)
 George Willis Kirkaldy (1873–1910), englischer Entomologe
 Irene Morgan Kirkaldy (1917–2007), US-amerikanische Bürgerrechtlerin, siehe Irene Morgan
 John Francis Kirkaldy (1908–1990), britischer Geologe

Siehe auch
 Kirkaldy Spur, Felssporn in der Antarktis

Kirkaldy


الأُمَّة العَرَبِيَّة أو الشَّعْب العَرَبي هو مصطلح يطلق على الشعب الذي يعيش في البلدان العربية سواء كان من الإثنية العربية أو من إثنيات أخرى اختلطت بها وعاشت معها في الوطن العربي.
الأمة هي مجتمع طبيعي من البشر، يرتبط بعضها ببعض بوحدة الأرض والأصل، والعادات واللغة. من جراء الاشتراك في الحياة وفي الشعور الاجتماعي. والأمة العربية هي التي تنتمي إليها كل المجموعات التي تتخذ من اللغة العربية لغة قومية ورسمية، وتعتبر التاريخ العربي والثقافة العربية المشتركة أساسًا لهويتها ومرجعيتها، وأهم مقومات الشعور القومي العربي هي اللغة والثقافة والتاريخ والمصير المشترك.

الدين والانتماء الإثني
لا يوجد تعارض بين الانتماء إلى العروبة والانتماء إلى الإسلام. فالقومية العربية تهدف إلى إيجاد دولة موحدة وإزالة الحدود المصطنعة دون أن تقرر طبيعة النظام الذي سيحكم هذه الدولة لأن هذا متروك للشعب. والتيار القومي يضم كافة التوجهات السياسية من اليمين الإسلامي إلى اليسار الاشتراكي. وفكرة الأمة العربية لا تقصد أبدًا وضع العرب فوق غيرهم من الأعراق التي تعيش معهم، فالدولة الموحدة هي دولة كل مواطنيها وهي تعمل أساسًا بمفهوم المواطنة، والقصد منها هو خلق كيان موحد كبير قادر على مواجهة التحديات السياسية وعلى محاربة الفقر والجهل والتخلف، وعلى إنشاء سوق عربية واحدة تعطى فيها الأفضلية لمنتوجها المحلي (سواء الحمضيات المغربية أو زيت الزيتون الأردني أو الخضراوات الفلسطينية) ويسمح فيها لليد العاملة بالتحرك من مكان لآخر دون تصاريح عمل أو تأشيرات.

نبذة
من المتعارف عليه أن الأمة العربية هي مجموعة السكان التي تسكن في الوطن العربي (أو ما يسميه الغرب العالم العربي أو الشرق الأوسط وشمال إفريقيا) الممتد من المحيط الأطلسي غربًا (حيث المغرب العربي) حتى الخليج العربي وإيران شرقًا. في التعريف الحديث تشمل الأمة العربية الدول التي تتخذ اللغة العربية لغة رسمية وانضمت إلى الجامعة العربية.

التاريخ
مرّت الأمة العربية بتاريخ طويل الأمد امتد مئات السنين قبل الميلاد، حيث بدأ وجودها في الجزيرة العربية وبلاد الشام والعراق واتسع إلى شمال أفريقيا. كان تنقل مجموعات وقبائل عربية من مكان إلى آخر عبر التاريخ لأسباب تجارية ولأسباب استيطانية ومعيشية، وبعد ظهور الإسلام كان السبب الرئيسي نشر الدين الجديد. تعرضت الأمة العربية لاستعمار هجمات بدأ من الحملات الصليبية والمغولية إلى الخلافة العثماني والاستعمار الغربي المتمثل بالدول الأوروبية والذي تقاسمت الوطن العربي بينها: بريطانيا وفرنسا وإيطاليا وإسبانيا وانتهاءاً بالاستيطان الصهيوني الذي قام بجمع شتات الذين ينتمون للديانة اليهودية وتوطينهم في فلسطين. ناضلت الشعوب العربية ضد الاستعمار، كان النضال محليًا وغير منظم، ففي ليبيا مثلاً، كانت مقاومة ضد الاستعمار الإيطالي وفي مصر ضد الإنجليزي وفي سوريا ضد الفرنسي. حصلت كل المناطق العربية على استقلالها من الاستعمار الغربي المباشر، ما عدا فلسطين، وأقيمت دول عربية حسب تقسيمات قررتها الدول الغربية المستعمرة ومصالح محلية بحيث فصلت بين مراكز الثروة والتجمعات السكانية بهدف منع قيام وحدة عربية حقيقية.

ديمغرافية
يصل عدد الذين ينتمون إلى الأمة العربية أو الذين يستعملون اللغة العربية كلغة أولى أو ثانية أو الناطقين باللغة العربية إلى حوالي 400 مليون نسمة حوالي 89% منهم عرب، ويعيشون اليوم في 22 منطقة منفصلة سياسياً ومتصلة جغرافياً وهي اليمن والسعودية وعمان والإمارات وقطر والبحرين والكويت والعراق وسوريا ولبنان والأردن وفلسطين ومصر وليبيا وتونس والجزائر والمغرب وموريتانيا والسودان والصومال وجيبوتي وجزر القمر ومناطق الوجود العربي في بعض الدول المجاورة مثل إيران حوالي 8 مليون، تركيا من 3 إلى 4 مليون، وهناك مجموعة كبيرة من المهاجرين في دول العالم وتقدر أعدادهم بحوالي 40 إلى 50 مليون نسمة.

مراجع

وصلات خارجية

مجتمع
وحدة عربية

الأمة العربية


"Tralla La" este o poveste de benzi desenate cu Scrooge McDuck, scrisă și desenată de Carl Barks. Povestea a fost publicată pentru prima dată în serialul Uncle Scrooge nr. 6 (iunie 1954). În această poveste Scrooge se află în căutarea unui tărâm utopic, în care banii nu au nicio valoare.

Această poveste a încercat să parodieze viziunea utopică a unui tărâm necontaminat de lăcomie, egoism și invidie, așa cum era tărâmul Shangri-La din romanul Orizont pierdut (1933) al lui James Hilton.

Rezumat

Unchiul Scrooge McDuck are o zi grea la birou și nu se simte mai bine atunci când încearcă să meargă pe stradă ca să se relaxeze. El este urmat de cineva care vrea să obțină niște bani de la dintr-un motiv necunoscut. Stresul acestui mod de viață îl copleșește și personajul suferă o cădere nervoasă. Deși starea sa se îmbunătățește, el nu poate suporta să vadă bani sau să audă vorbindu-se despre ei, deoarece îi asociază cu toate necazurile pe care le are în acel moment. Dorind să se vindece, el caută un loc în care banii nu au nici o importanță. Aude niște zvonuri că ar exista un tărâm numit Tralla La, unde se află o societate pașnică, fără un sistem monetar.

Scrooge și nepoții săi, care sunt alături de el pentru a-l susține în efortul său de vindecare, găsesc în cele din urmă un loc mitic aflat într-o vale adâncă din Munții Himalaya și se parașutează acolo. Acolo ei îl întâlnesc pe Marele Lama și se familiarizează cu o existență mai liniștită decât la care au fost obișnuiți.

Cu toate acestea, pe măsură ce Scrooge pare să se vindece, el nu-și dă seama că este urmărit de propriile probleme. El a adus cu el sticluțe de medicamente, iar capacele acestor sticluțe sunt considerate comori rare în Tralla La. Atunci când aruncă un capac, unchiul Scrooge creează accidental un ciclu de vânzări și cumpărări ce dă naștere unui noi sistem monetar. Prețul capacului atinge niveluri astronomice, iar lăcomia și invidia se instalează în Tralla La. Un locuitor oferă 200 de porci pentru un capa, în timp ce altul se oferă fie servitor timp de 40 de ani. Pentru a rezolva problema, Scrooge organizează sosirea unor avioane care aruncă un miliard de capace cu scopul de cauza devalorizarea capacelor și revenirea localnicilor la viața liniștită de dinainte; capacele devin astfel prea multe și localnicii devin furioși deoarece câmpiile lor sunt acum acoperite cu capace. Rațele trebuie să fugă, deoarece ele par să nu-și poată găsi liniștea nici măcar într-un paradis pământesc.

Analiză
Mai multe povești anterioare ale lui Barks prezintă stilul de viață al lui Scrooge ca fiind mai degrabă plin de stres, dar aceasta este prima poveste în care personajul își păstrează calmul. Nu este ultima poveste în care personajul este calm, dar poveștile următoare se concentrează rareori pe calmul personajului.

Efortul pe care-l face Scrooge în acest episod nu este pentru a obține un profit sau a găsi o comoară, ci pentru a-și redobândi liniștea și sănătatea. Dar, cum se întâmplă deseori în poveștile lui Barks, personajul nu reușește să se debaraseze de propriile probleme și le aduce cu el. Locuitorii din Tralla La (inspirată de Shangri-La) dovedesc că au o natură egoistă și o lăcomie ca peste tot, iar Barks face un comentariu amar cu privire la natura umană. Interpretarea creatorului Banks este că o societate în care oamenii nu profită unul de pe urma celuilalt este o societate utopică din cauza naturii egoiste a oamenilor.

Tema neputinței de a găsi vreodată liniștea, în ciuda eforturilor uneori disperate ale personajelor, este o temă recurentă a poveștilor lui Barks, dar aici ocupă un loce central. "Tralla La" este considerată una dintre poveștile memorabile ale lui Barks datorită viziunii sale cu privire la umanitate, la paradis și la vulnerabilitatea personajelor sale.

Povestea a fost adaptată mai târziu într-un episod al serialului de desene animate Povești cu Mac-Mac.

Don Rosa a scris o continuare a poveștii, Return to Xanadu , în care se dezvăluie că valea Tralla La este de fapt Xanadu. Return to Xanadu a fost publicată pentru prima dată în Statele Unite ale Americii în serialul Uncle Scrooge nr. 261-262 (decembrie 1991 - ianuarie 1992) și republicată în nr. 357 (septembrie 2006).

Note

Bibliografie
  Randy Duncan, Matthew J. Smith, Icons of the American Comic Book: From Captain America to Wonder Woman, vol. 1, Greenwood icons, Santa Barbara - Denver - Oxford, 2013, pp. 57-58.

Legături externe
 Tralla La in Carl Barks guidebook

Benzi desenate americane

Tralla La


Suprema (del latín suprēmus) hace referencia a varios artículos:

Definición

Gastronomía
 Suprema (comida), tipo de corte de pescado que generalmente se ha realizado evitando que tenga espinas.
 Salsa suprema, de la cocina francesa, elaborada a partir de una velouté.
 Milanesa de pollo, filete que es igual a la milanesa y que son importantes en Argentina.

Historia
 Consejo de la Suprema Inquisición o La Suprema.

Suprema


Abbécourt () is a commune in the Aisne department in the Hauts-de-France region of northern France.

The inhabitants of Abbécourt are called Abbécourtois or Abbecourtoises.

Geography
The commune is located some 3 kilometres south-west of the city of Chauny and is part of the Canton of Chauny.

Access to the commune is by the D1032 road that links Noyon to Saint-Quentin passing through the north of the commune but not through the village The village is connected to the D1032 by the D437 which branches from the D7 north of the commune and goes south to the village then continues to Manicamp as the D922. The D338 comes from Chauny and joins the D1032 in the commune.

The commune is traversed by the railway line from Creil to Jeumont. The nearest railway station serving the town is that of Chauny but previously there was a station serving the commune from TAC (Transport Agglomération Chaunoise).

Delimitation and hydrography

The commune lies in the Drainage basin of the Seine river and is, in large part, delimited by rivers. To the west, it is delimited by the Vigny stream; to the east, by the Ru de Pontoise, and to the south the Oise river. Other rivers that run through the commune are the Brouage and the Canal latéral à l'Oise. The Canal de l'Oise a l'Aisne starts in the commune going south-east at right-angles from the Canal latéral.

Geology and terrain
Abbécourt is located in the Paris Basin. Most of the commune's subsoil dates from the Upper Cretaceous, when the Paris basin was covered with seawater. The altitude of the municipality varies from 38 metres to 64 metres, with an average of 45 metres of altitude. The seismic risk is very low.

Climate
Abbécourt like all of Picardy is subject to an oceanic climate gradient. The climate survey is similar to that of Saint-Quentin, which is located 29.2 kilometres north in a straight line.

Neighbouring communes and villages

Toponymy
The name of the area was attested in the form of Abecurt in 1151.

This spelling is a form of "-court" characteristic of the Middle Ages and the north of France. The word court (curt or cort in old French) once meant "barnyard, farm, or rural area" (parallel to the German word hof cf. German. Hof "farm yard"). It is derived from the Low Latin cōrtem, or the Gallo-Roman CURTE, derived from the classical Latin cohors or cohortis. The word "cour" from which it derives, has a different spelling by analogy with the Latin curia.

The "-court" suffix is usually preceded by a Germanic personal name under the old French "case regime", but here this is not the case as evidenced by the old forms: "abbé-" is based on the low Latin abbas meaning "priest", which gives an overall meaning of "priest's rural area".

Abbécourt should not be confused with Abbecourt (or "Abbatis curtis" in 1224).

History

Origin
The commune developed from the Abbey Saint-Médard de Soissons, which also gave its name to a farm located within the commune. The earliest historical mentions of Abbécourt date back to the 9th century.

Middle Ages
During the Middle Ages, the commune was a lordship with its own castle and lords. In 1265 a hogshead of wheat was levied annually on the mill and the lordship by the monks of the Abbey of Genlis. This Abbey currently stands at Villequier-Aumont. In 1405 the lordship was purchased by the Lord of Genlis, Jean de Hangest. In 1457, the region experienced a period of pestilence and in 1471, a period of famine.

Modern Age
In 1579 the lord of Crosne, Pierre Brulard, purchased the land of Abbécourt from the Lord of Genlis.
In 1581, a land register of Abbécourt was drawn up by letters patent granted by the King and the Secretary of State. During the period of the Fronde, the village was pillaged by the Spanish during the siege of Chauny in 1652. Abbécourt was again attached to the marquisate of Genlis in 1645, but separated once again in 1685 when it came under the abbey of Saint-Medard until 1736. It then finally was returned to the marquisate of Genlis until the French Revolution. In 1774 the marquisate became the Duchy of Villequier-Aumont. On the eve of the revolution, the actual commune was under the administration of Soissons under the bailiwick of Chauny. The Abbécourt parish was attached to the bishopric of Noyon.

Contemporary period
With the Revolution, Abbécourt became an independent commune within the district of Chauny and the canton of the same name. During the Six Days' Campaign in 1814, the Prussian General Bülow's troops crossed the commune, pillaging the houses, to counter the offensive movements of Napoleon I. In 1870, during the Franco-Prussian War, the village was under German occupation.

Early in World War I, beginning on 1 September 1914, Abbécourt found itself once again occupied by German forces, who put in place a new municipal administrator and mayor. Facing an advancing British army, the German forces destroyed the village on 19 March 1917 during their retreat toward the Hindenburg Line. In the March 1918 German offensive, Abbécourt was again occupied on 24 March 1918. The village was finally liberated on 6 September 1918. Following the war, through an order issued on 17 October 1920, the commune of Abbécourt received the Croix de Guerre.

Administration

Municipal administration
Following the 2008 municipal elections, the Abbécourt council consisted of 11 councilors, including the mayor of the commune. This number of councillors was defined by the results of the census of 1999 when the town had 447 inhabitants. The outgoing mayor, René Paris, was re-elected after these elections.

List of Successive Mayors

Judicial and administrative proceedings
For the judiciary, Abbécourt is attached to various judicial grades. For commerce, the town depends on the Commercial Court of Saint-Quentin. Abbécourt is part of the zone for children's courts of first and second instance of Laon with appeals referred to the tribunal of Amiens. In the administrative area, Abbécourt is attached to the court in Amiens but administrative appeals take place in the court at Douai. The Administrative Appeals Court, on which the town depends, is that at Laon.

For administration, the commune is integrated into the canton of Chauny, which is attached to the arrondissement of Laon. It belongs with 22 other communes to the community of communes Chauny-Tergnier.

Population

Distribution of age groups
Percentage distribution of age groups in Abbécourt and Aisne Department in 2017

Sources: INSEE

Local life

Education
There is a public elementary school in the commune. The school had 34 students for the 2011-2012 school year according to the website of the Ministry of Education.

For secondary education, the students from Abbécourt mainly go to colleges and high schools in Chauny. They have the opportunity to move to public or private institutions. The only private school in Chauny is the Saint Charles College. For public schools, there are two colleges and two high schools. For studying in vocational schools, students may choose either the Gay Lussac professional school or Saint Charles private professional school. There is also a private agricultural high school called Robert Schumann in Chauny.

Health
For medical care, there is no service in the commune but the proximity to the city of Chauny, which is 5.5 km from Abbécourt, allows Abbécourtois to consult specialists and doctors, and to go to the pharmacy. There is also a hospital in Chauny.

Festival days
The communal festival is held on the 4th Sunday in June. This is due to the proximity on 24 June, which is the day of Saint John the Baptist, patron saint of the church in the commune. A flea market is also held every 1st Sunday in October.

Worship

Catholic worship is present in Abbécourt at the Church of St. John the Baptist. This church at Abbécourt belongs to the Roman Catholic Diocese of Soissons, Laon and Saint Quentin which is a subdivision of the Archdiocese of Reims. The commune church is part of the parish of Saint-Momble in Chaunois.

Economy

Businesses and commerce
Industries in the territory of the municipality:
 Carpentry
 Metallurgy
 Locksmith
 electrician
 tiler
 mechanic
 the small shops in the area have disappeared

Sites and monuments
 The Church of St. John the Baptist: It was rebuilt after the First World War but it still retains some old parts of the building
 Memorials to the dead from the wars of 1870-1871, 1914-1918, and 1939-1945
 A bath house
 A canal bridge built under Napoleon I

See also
 Communes of the Aisne department

References

External links

 Abbécourt on Géoportail, National Geographic Institute (IGN) website
 Abbecourt on the 1750 Cassini Map

Communes of Aisne

Abbécourt


Yohei Nishimura (født 1. juni 1993) er en japansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yohei Nishimura


Otto Moritz David Goldschmidt ( - ) est un compositeur, chef d'orchestre et pianiste allemand, connu pour ses concertos pour piano et autres pièces pour piano. Il épouse le "Swedish Nightingale", la soprano Jenny Lind.

Biographie

Goldschmidt est né à Hambourg, en Allemagne, fils de Moritz David Goldschmidt et de la militante des droits des femmes . Il a sept frères et sœurs et ses parents riches et bien éduqués appartiennent à la communauté des Juifs réformés libéraux en Allemagne. Comme sa mère est douée pour la musique – excellente chanteuse, pianiste, violoniste et harpiste – elle se concentre sur l'éducation musicale de ses enfants. Goldschmidt fréquente le Conservatoire de Leipzig de 1843 à 1846 où il étudie avec Hans von Bülow, Felix Mendelssohn et Moritz Hauptmann. De Mendelssohn, Goldschmidt reçoit ce certificat d'étudiant : « M. Goldschmidt a développé un talent fin pour jouer du piano de manière gratifiante et a également fait preuve d'un talent non négligeable en composition pour son instrument. De plus, il a pris des cours particuliers de piano avec Clara Schumann.

Le 5 février 1852, Goldschmidt épouse la soprano Jenny Lind à Boston, Massachusetts . Pour faire plaisir à sa femme, il se convertit pour devenir épiscopalien . Ils ont trois enfants. À partir de 1858, ils vivent à Londres où Otto devient professeur en 1863 et plus tard directeur vocal à la Royal Academy of Music. En 1863, Goldschmidt et William Sterndale Bennett compilent le Chorale Book of England. En 1876, il fonde le Chœur Bach, qu'il dirige jusqu'en 1886. Il dirige plusieurs fois les célèbres fêtes du Bas-Rhin à Düsseldorf.

Après la mort de sa femme en 1887, Goldschmidt publie sa biographie Jenny Lind. Ihre Laufbahn als Künstlerin (Jenny Lind : sa carrière d'artiste) .

Goldschmidt est décédé à Londres en 1907 à l'âge de 77 ans.

Travaux
Goldschmidt écrit un concerto pour piano et d'autres pièces pour piano, chansons et trios. Dans son oratorio Ruth, sa femme chante la partie de soprano lors de la création de 1870, la dernière représentation de sa carrière .

Références

Liens externes

Pianiste allemand
Compositeur allemand de musique classique
Pianiste classique allemand
Chef d'orchestre allemand
Naissance en août 1829
Naissance à Hambourg
Décès en février 1907
Décès à Londres
Décès à 77 ans

Otto Goldschmidt


Salima Rhadia Mukansanga (Quigali, 25 de, julho de 1988) é uma árbitra de futebol ruandesa.

Carreira

Formação e início
Tem formação pós-graduada em enfermagem e obstetrícia pela Gitwe University. Durante o ensino médio, ela se interessou pelo basquete e depois pela arbitragem no futebol. Ela obteve seu primeiro certificado em arbitragem um ano após o término de seus estudos secundários.

Atuação profissional

Salima Mukansanga começou sua carreira internacional como árbitra em 2012, primeiro como árbitra assistente e depois como árbitra central. Sua primeira partida internacional como árbitra central foi entre Zâmbia e Tanzânia na qualificação para o Campeonato Africano de Futebol Feminino de 2014. Em seguida, ela se apresentou nos Jogos Africanos de 2015 em Brazzaville, República do Congo. Foi responsável pelo jogo de abertura entre Nigéria e Tanzânia, bem como pela semifinal entre Gana e Costa do Marfim. Ela também intervém, ainda em 2015, na Copa das Nações Femininas do CECAFA, que acontece em Uganda. Em 2016, foi uma das 47 árbitras que participaram da Copa das Nações Africanas Feminina. Ela foi notavelmente responsável pela arbitragem da final, entre Camarões, país anfitrião, e a Nigéria, que resulta em vitória nigeriana por 1-0.

Em 2018, foi árbitra central da Copa do Mundo Feminina Sub-17, no Uruguai, sendo a única árbitra africana nesta competição. Também oficiou partidas da Algarve Cup.

Mukansanga atuou no Campeonato Ruandês de futebol masculino, sendo a única árbitra central feminina no campeonato. Ela é considerada a árbitra mais famosa do país. Em 2019, foi selecionada para atuar como árbitra central na Copa do Mundo Feminina de 2019, que foi realizada na França. Arbitrou a partida entre Suécia e Tailândia. É então selecionada para oficiar o torneio de futebol feminino nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020.

Em 2022, ela foi contratada como árbitra central para apitar os jogos masculinos da Copa das Nações Africanas de futebol de 2021, que acontece em Camarões, e foi selecionada com uma das árbitras para a Copa do Mundo masculina de 2022, no Catar, a primeira edição do torneio a contar com árbitras femininas.

Torneiros
Salima Rhadia Mukansanga arbitrou os nos seguintes torneios:

 Copa de Algarve
 Campeonato feminino sub-20 da CAF de 2017
 Campeonato feminino sub-17 da CAF de 2018
 Copa Mundial Feminina de Futebol Sub-17 de 2018, no Uruguai
 Copa Mundial Feminina de Futebol de 2019, na França

Copa do Mundo Feminina de 2019, na Itália

Torneio Olímpico de Futebol de 2020, no Japão

Reconhecimento

 2022 - Lista das 100 mulheres mais inspiradoras do mundo, da BBC.

Nascidos em 1988
Árbitros da Copa do Mundo FIFA de 2022
Ruanda
Pessoas na lista BBC 100 Mulheres de 2022

Salima Mukansanga


Historisk poetik er en analytisk tilgang inden for filmvidenskaben, som David Bordwell lancerede i sin bog Making Meaning fra 1989. Ifølge tv-serieforskeren Michael Z. Newman er poetik i denne forstand en tilgang, der studerer selve teksten og således ikke forholder sig til tekstens ophav, modtagelse eller kulturelle betydning. En poetologisk analyse kan derfor ses som et logisk første skridt (dog ikke udtrykkeligt et sidste skridt) for at forstå, hvordan en film eller tv-serie fungerer. En historisk poetik undersøger altså, hvordan film er fortalt.

Oversigt
Bordwell er grundlæggende imod "teori-drevne" analytiske tilgange til film. Hans udformning af den historiske poetik skal forstås i denne sammenhæng. Bordwell argumenterer for, at undersøgelser af hvordan tekster fungerer falder inden for kategorien "poetik." Henry Jenkins nuancerer debatten ved at skelne mellem deskriptiv poetik og normativ poetik. Den første kategori, som er den, som Bordwell er fortaler for, undersøger hvordan film kunstværker fungerer som film. Normativ poetik beskæftiger sig derimod med evalueringer, af hvad der bør anses for at være god (film)kunst. Det kan fx være diskussioner om brugen af voice over i film. Som nævnt er Bordwell fortaler for den mere deskriptive undersøgelse, hvorimod Lars von Trier og Thomas Vinterbergs Dogme 95-manifest er en normativ poetik. Det er et kunstnerisk hensigtserklæring og ikke en systematisk udforskning af film.

Bordwells undersøgelse af de stilistiske ændringer i Hollywood-film har påvist fire specifikke ændringer: (1) hurtigere klipning i film, hvilket vil sige, at den gennemsnitlige indstilling varer kortere tid i dag end tidligere i filmhistorien.  (2) En mere udbredt brug af meget korte eller meget lange linser. (3) Et større forbrug af close-up indstillinger samt (4) mere kamerabevægelse.

Historisk poetik og neoformalisme er en del af den tilgang i filmvidenskab, der kalder sig selv "postteoretisk." Bordwell har gentagne gange argumenteret for, at nogle tilgange – dem med udgangspunkt i meget abstrakt "Teori" - ikke studerer film som sådan, men i stedet bruger film til at bekræfte visse teoretiske pointer. Han og Noël Carroll skriver om såkaldt "S.L.A.B." teori, der henviser til teoretikerne Saussure, Lacan, Althusser og Barthes. Historisk poetik anses for at være relateret til kognitiv filmteori.

Se også
 Deskriptiv poetik

Referencer

Humaniora
Medievidenskab

Historisk poetik


Vojni distrikt, dio državnog teritorija na kojem su, radi uspješnijih priprema za rat i izvođenja borbenih djelovanja, sve postrojbe, ustanove i vojno-teritorijalni organi objedinjeni jedinstvenim zapovjedništvom. To je, istovremeno, i najopćije značenje tog pojma, koje u raznim državama i razdobljima ima i različito obilježje.

Posebnosti
Zapovjedništva vojnih distrikta jesu najviše vojno-teritorijalna zapovjedništva, ali s različitim funkcijama u miru i ratu. U miru imaju zapovjedno-operativne, mobilizacijske i pozadinske funkcije u odnosu na sve (ili većinu) jedinice (ustanove, organe) dislocirane na svojem teritoriju. Uz to, odgovorne su i za inženjerijsko uređenje teritorija, kao i za poduzimanje drugih mjera borbenog osiguravanja. U ratu, ako ne prerastaju u zapovjedništva armija (operativna zapovjedništva), zadržavaju ingerencije koje su imale i u miru u odnosu na jedinice (ustanove) izvan operativnih snaga. Teritorij vojnih distrikta određuje se ili prema postojećoj političko-administrativnoj podjeli zemlje, ili se poklapa s prostorom na kojem bi se rasporedila i djelovala jedna operativna armija, a ponekad se kombiniraju oba principa. Radi efikasnijeg ostvarenja svojih funkcija vojni se distrikt može dalje dijeliti na korpusne (područne) ili divizijske distrikte. U državama gdje ne postoje vojni distrikti, teritorij koji bi joj odgovaralo (u smislu definicije) naziva se regija ili vojni okrug.

Povijest

Iako joj počeci datiraju još iz vremena stvaranja masovnih armija, kad su mnoge europske države radi efikasnijeg provođenja mobilizacijskih, operativnih i drugih mjera, podijelile svoju teritorij na vojne distrikte (područja, regije, okruge), institucija vojnih distrikta izrazitije se javlja tek između Prvog i Drugog svjetskog rata. Izuzev SSSR-a, u kome je najviša vojno-teritorijalna ustanova bio vojni okrug (sa svim operativnim i pozadinskim funkcijama), u većini europskih država usvojen je sistem vojnih distrikta. Jugoslavenska kraljevska vojska (JKV) imala je, npr., 1919. četiri, a pred početak Drugog svjetskog rata šest vojnih distrikta, a teritorij Francuske je početkom 1940. bilo podijeljen na 20 distrikta. Sustav distrikta postojao je i Bugarskoj, Poljskoj, Rumunjskoj, nekim državama Latinske Amerike, u SAD-u i dr.

Poslije Drugog svjetskog rata vojni distrikti kao operativno-teritorijalne institucije (zapovjedništva) zadržavaju se u većini zemalja koje su ih imale i između dva rata, ali im se obim zadataka znatno proširuje. One preuzimaju brigu oko cjelokupnog uređenja teritorija u protuzračnom, protutenkovskom i protudesantnom pogledu, zatim u uklanjaju posljedica nuklearnih udara, organiziranju teritorijalnih jedinica, održavanju teritorijalnih veza, uređenju infrastrukture i dr.

Vojni distrikti u SFRJ
U SFRJ vojni su distrikti kao najviše vojno-teritorijalna zapovjedništva formirana neposredno poslije završetka Drugog svjetskog rata. Kasnije se, s promjenama do kojih je dolazilo u JNA u skladu s njenim reorganizacijama (moderniziranjem i usavršavanjem), funkcija vojnih distrikta mijenjala i usklađivala s koncepcijom općenarodne obrane. Za razliku od ranijeg perioda kad je cjelokupnom sustavu obrane težište bilo na operativnim postrojbama, Zakon o Narodnoj obrani iz 1968. predviđa najpotpunije angažiranje svih komponenti društva u obrani zemlje, a posebno fiksira organizaciju teritorijalne obrane (i teritorijalnih jedinica). u odnosu prema vojnim institucijama.

Literatura

 "Armijska oblast", U: Vojna enciklopedija, sv. 1., Beograd: Izdanje redakcije Vojne enciklopedije, 1970., str. 220.

Vojna strategija
Vojne postrojbe
Vojne doktrine

Vojni distrikt


Pițigoiul de livadă (Poecile lugubris, sin. Parus lugubris) este o pasăre sedentară din familia paridelor, răspândită în sud-estul Europei și Orientul Apropiat. Trăiește în pădurile de foioase din zonele montane, preferându-le pe cele de stejar sau de fag. În România este prezentă în pădurile de foioase din partea sudică și sud-estică a țării, îndeosebi în Dobrogea și în pădurile subcarpatice. Se întâlnește și în livezi cu pomi bătrâni sau în viile neîngrijite și tufișurile de la marginea pădurilor sau a orașelor, unde preferă zonele nu prea frecventate de oameni, fiind o pasăre foarte sperioasă. Populația cuibăritoare din România este estimată la 3.000-15.000 de perechi. Seamănă cu un pițigoi mare. Are o lungime de 14-15 cm și o greutate de 16-19 g. Partea superioară a capului până la ceafă brun-negricioasă.  Baveta (bărbia și partea inferioară a gâtului) neagră. Obrajii și zona auriculară albe. Partea superioară brun-cenușie. Coada brun-cenușie, cu o nuanță cenușiu-măslinie. Părțile inferioare albicioase, cu o nuanță brun-gălbuie pe piept și flancuri. În perioada caldă hrana constă din diverse nevertebrate (ouă, larve, adulți de insecte, eventual păianjeni), iar în timpul iernii consumă cu precădere semințe. La fel ca alte specii de pițigoi, își face adesea provizii atunci când hrana este din belșug. Cuibul și-l instalează în scorburile arborilor bătrâni înconjurați de tufișuri și mărăcinișuri și mai rar în fisuri în stâncă. Cuibul poate fi instalat și în adăposturile artificiale. El are forma unei cupe și este făcut din resturi vegetale uscate, lână, uneori păr de animale și mușchi, pe care-l căptușește cu lână, păr sau pene. Depune de obicei 2 ponte într-un sezon de reproducere. Prima pontă este depusă prin luna aprilie și este formată, în medie, din 5-7 ouă, dar poate avea frecvent și 8-10 ouă, iar a doua un număr mai mic de ouă. Femela clocește singură  timp de 12-13 zile. Ambii părinți iau parte la hrănirea puilor până ce aceștia ajung zburători și părăsesc cuibul. Puii devin independenți după 22 de zile de la eclozare. Cinci subspecii sunt recunoscute. În România cuibărește subspecia nominată, Poecile lugubris lugubris, dar este citată și subspecia Poecile lugubris lugens (pițigoiul lugubru dobrogean), care este ceva mai deschisă la culoare.

Denumiri

Denumirea latină Parus lugubris a acestei specii, provine din cuvintele latine parus = pițigoi + lugubris = lugubru, trist, jalnic, sihastru iar cea de Poecile provine din cuvântul grecesc poikilis = pasăre mică necunoscută.

În limba română această specie se numește pițigoi de livadă, pițigoi lugubru, pițigoi jalnic, pițigoi sihastru, iar subspecia Parus lugubris lugens - pițigoi de livadă dobrogean, pițigoi lugubru dobrogean.

Taxonomia
Denumirea latină a acestei specii Parus lugubris a fost dată de Temminck în 1820 (terra typica Dalmația și Ungaria).

Pițigoiul de livadă este adesea considerat ca conspecific cu pițigoiul caspic (Poecile hyrcanus) și uneori cu pițigoiul cu pieptul ruginiu (Poecile davidi), dar este mai apropiat de pițigoiul cu sprânceană albă (Poecile superciliosus).

Variațiile geografice sunt în mare parte clinale, talia reducându-se de la nord spre sud, creștetul și baveta sunt mai întunecate de la sud spre nord și est, iar părțile inferioare sunt din ce în ce mai palide de la vest spre est.

Subspecii și distribuție

Cinci subspecii sunt recunoscute:
 Poecile lugubris lugubris (Temminck, 1820)  - subspecia nominată - în sud-vestul Sloveniei și nord-vestul Croației, la sud până în Albania, și în centrul și sudul României, la sud până în estul Bulgariei și nordul Greciei, de asemenea, în Creta.
 Poecile lugubris lugens (C. L. Brehm, 1855)  - în centrul și sudul Greciei.
 Poecile lugubris anatoliae (E. J. O. Hartert, 1905)  - în Asia Mică, vestul Georgiei, sudul Armeniei, sud-vestul Azerbaidjanului, Levant (la sud până în nordul Israelului).
 Poecile lugubris dubius (Hellmayr, 1901) - în vestul Iranului.
 Poecile lugubris kirmanensis (Koelz, 1950)  - în sud-estul Iranului (în provincia Kerman).

Subspecia propusă Poecile lugubris splendens (din estul României și estul Bulgariei) este ceva mai mare și mai palidă decât subspecia nominată, dar este adesea inclusă în ea.

În România se găsește subspecia Poecile lugubris lugubris mai ales în regiunile subcarpatice de vest și sud-vest, din Ardeal și Banat (județele Cluj, Alba de Jos, Brașov, Făgăraș, Hunedoara și Caraș-Severin) unde trăiește în aceste regiuni mai mult sau mai puțin în locuri izolate. Dombrowski menționează că în România se găsește și subspecia Poecile lugubris lugens în regiunile subcarpatine și în pădurea muntoasă dela Babadag.

După I. Catuneanu (1975), subspecia nominată lugubris se găsește în nord-vestul peninsulei balcanice, subspecia splendens - în partea centrală a peninsulei și lugens - în sud-estul României și nord-estul Bulgariei (unde Gengler a găsit supspecia splendens).

Descrierea

Este un pițigoi mare, brun-cenușiu cu ciocul mare, creștetul și baveta (bărbia și partea inferioară a gâtului) negricioase. Seamănă cu un pițigoi mare.

Are o lungime de 14-15 cm și o greutate de 16-19 g. Lungimea aripilor 72-76 mm, coada 65-68 mm, tarsul 20, ciocul cam 10-11 mm.

Masculul subspeciei nominate are partea superioară a lorului și creștetul până la marginea de jos a ochiului și până la ceafa brun-negricioase sau mai întunecate, brun-fuliginoase (brun-fumurii). Ceafa neagră mat. Partea inferioară a lorului (frâului), obrazul și regiunea auriculară până la laturile grumazului albe, devenind brun-gălbui pe laturile gâtului. Părțile superioare în cea mai mare parte sunt spălăcite, brun-cenușii sau brun-surii (ca șoarecele), ușor mai cenușii pe tectricele supracaudale. Târtița cu o tentă gălbuie sau smântâniu-brunatică. Coada brun-cenușie, cu o nuanță cenușiu-măslinie. Rectricele cenușii-închise sau sur-cenușiu-închise tivite îngust pe margini cu brun-cenușiu-deschise. Perechea exterioară de rectrice pe steagul extern tivită mai lat cu alb sau alburiu. Tectricele supraalare colorate la fel ca părțile superioare, dar tectricele supraalare mari au marginile steagului extern mai deschise sau brun-gălbui. Alula cenușiu-închisă sau negricioasă. Remigele aripilor cenușiu-închise sau sur-negricioase, remigele primare tivite îngust brun-albicios pe steagul extern, iar remigele secundare cu marginile externe albicioase, mai late, remigele terțiare sunt asemănătoare, dar au margini mai late cenușii sau alb-gălbui. Bărbia, partea inferioară a obrazului și partea inferioară a gâtului până la gușă negre sau brun-fuliginoase, formând o bavetă (cu marginea inferioară slab delimitată). Părțile inferioare albicioase sau alb turbure, cu o nuanță brun-gălbuie sau gălbuie pe piept și flancuri (mai ștearsă alb-murdară și surie pe flancuri în penajul uzat); tectricele subcodale cu un suflu smântâniu-brunatic. Irisul brun sau brun închis. Ciocul cenușiu-închis sau corniu-închis, cu marginile tăioase ale mandibulei superioare mai albicioase sau mai cenușii. Picioarele cenușiu-închise sau ardeziu-albăstrui sau sur-plumburiu-albăstrui.

Femela este foarte asemănătoare cu masculul, ceva mai mică, în general ceva mai palid colorată, are creștetul variabil de la brun-negricios sau brun-închis (ca la mascul) până la brun-ciocolatiu închis (mai deschis decât la mascul), baveta mai brunie, părțile inferioare spălăcite sau cu o nuanță mai cenușie.

Juvenilul este asemănător cu femela, dar  are creștetul brun sau brun-cenușiu închis (ca părțile superioare), obrajii albicioși cu o nuanță brun-gălbuie sau brunie, supraalarele mari cu vârfurile vădit albicioase, baveta mai mică și tivită îngust pe vârfurile penelor cu brun-gălbui-cenușiu, părțile inferioare cu o nuanță brun-gălbuie sau spălăcită, până la alb-murdară pe tectricele subcodale.

Se deosebește de pițigoiul sur (Poecile palustris) în special prin talia mai mare, ciocul mai robust, creștetul brun-negricios spălăcit (nu negru lucios), părțile superioare brune cu o nuanță mai cenușie și mai mult negru pe bavetă și partea inferioară a gâtului.

Variația subspeciilor este moderată, dar există o variația individuală considerabilă:
 subspecia lugens este mai mică decât subspecia nominată, mascul are creștetul și baveta brun-fuliginos închise cu o nuanță cenușie (Dombrowski menționează ca partea superioară a capului este mai deschisă decât la subspecia, brun ca blana focii), ciocul mai lung și mai zvelt; partea de desubt mai viu-smântânie; dimensiunile corpului, în medie ceva mai mici; femela este mai deschisă la culoare sau brun-cenușie;
 subspecia anatoliae este asemănătoare cu subspecia nominată, dar creștetul și baveta sunt negre (la mascul) sau negricioase până la brun-fuliginoase (la femelă) și clar conturate dinapoi, mantaua și penele scapulare brun-măsliniu închise, părțile inferioare mai albe, flancurile cu o nuanță brun-gălbuie în penajul proaspăt;
 subspecia dubius are ciocul ușor mai lung și mai subțire decât la alte subspecii, creștetul și baveta negre (sau cu o nuanță brună la femelă), părțile superioare mai deschise sau cenușiu-nisipii, părțile inferioare albicioase cu o nuanță alb-gălbuie;
 subspecia kirmanensis este slab definită, foarte asemănătoare cu subspecia dubius, dar părțile superioare sunt ușor mai întunecate și mai brunii;
 subspecia hyrcanus, ridicată în prezent în rang de specie Poecile hyrcanus (pițigoi caspic), este puțin mai mică și mai închisă la culoare decât alte subspecii, cu coada mai scurtă și ciocul relativ mare, are creștetul până la ceafă și mantaua superioară brun-castaniu închise, părțile superioare mai brun închise (mantaua poate avea o nuanță rozacee), remigele terțiare nu sunt tivite lat pe margini cu palid, baveta este mai întunecată decât creștetul (care este puțin mai extins în penajul uzat), marginea inferioară a bavetei slab conturată, părțile inferioare cu o nuanță ruginie sau gălbui-rozacee în penajul proaspăt (mai albă în penajul uzat).

Penajul este mai cenușiu deasupra și mai alb dedesubt în estul arealului (subspecia Poecile lugubris splendens).

Năpârlirea

Năpârlirea postnupțială a adulților este completă și are loc de la sfârșitul lui mai până la începutul lui septembrie.

Năpârlirea postjuvenilă este parțială și are loc  de la sfârșitul lui iunie până în septembrie. Se schimbă toate tectricele supraalare mari și un număr variabil de rectrice.

Habitatul

Pițigoiul de livadă se întâlnește în pădurile mai deschise de foioase, inclusiv în zona montană, preferându-le pe cele de stejar sau de fag.

Trăiește în regiunile aride de machia cu arbori și tufișuri răzlețe, inclusiv în plantații de măslini (Olea), livezi de pruni sălbatici (Prunus) și alți pomi fructiferi, de ex. pere sălbatice (Pyrus amygdaliformis) și podgorii, precum și în pajiști cu arbori răzleți, în pădurile deschise de stejar (Quercus), inclusiv în stejari pitici, fag (Fagus), sălcii (Salix) și plopi (Populus). Trăiește și în pădurile de conifere, în special de molid (Picea) și cedru (Cedrus), în special în zonele colinare calcaroase stâncoase.

Se întâlnește de la nivelul mării în regiunile mediteraneene, până la 2300 m în Turcia și nordul Iranului (în munții Elburz); în nordul Israelului cuibărește la 750-1700 m; în Azerbaidjan nu se găsește sub altitudini de 550 m.

În România este prezentă în pădurile deschise de foioase din zonele subcarpatice din partea sudică a țării. Preferă și grădinile, livezile și parcurile mari cu pomi bătrâni sau viile neîngrijite și tufișurile de la marginea pădurilor sau a orașelor. În toate aceste locuri caută zonele care nu sunt prea frecventate de oameni, fiind o pasăre foarte sfioasă și sperioasă.

Hrana

Hrana constă din nevertebrate, în special  insecte, eventual păianjeni, semințe, însă și fructe sub formă de bacă. În perioada caldă se hrănește în principal cu diverse nevertebrate mici (preferând larvele și adulții de insecte), iar în timpul iernii consumă cu precădere semințe, în special din leguminoase.

Printre nevertebratele consumate se numără gândacii (Coleoptera), lăcustele (Orthoptera), hemipterele (Hemiptera), muștele (Diptera), albinele și viespile (Hymenoptera), furnicile (Formicidae), libelulele zigoptere (Odonata), neuropterele (Neuroptera), moliile și fluturii (Lepidoptera), păianjenii (Araneae), oniscidele (Isopoda) și melcii (Gastropoda).

La fel ca alte specii de pițigoi, își face frecvent provizii atunci când hrana este din belșug, acest comportament fiind o strategie de supraviețuire a speciei.

Își procură hrana în ramurile inferioare ale copacilor și arbuștilor, uneori coboară pentru puțin timp pe pământ, dar de obicei se întoarce în tufăriș sau pe ramurile copacului cu hrana găsită în același punct mai înalt de observație. În sudul Caucazului hrana o caută în principal în coronamentul copacilor de foioase.

Se cațără pe trunchiurile copacilor la fel ca și țiclenii (Sittidae). Poate captura insecte zburătoare din zbor, într-o manieră asemănătoare cu cea a muscarilor (Muscicapa striata și Ficedula sp.).

Alimentele le ține cu piciorul și le ciocănește cu ciocul pentru a le desface, semințele le vâră și în coaja copacului înainte de a le deschide. Capsulele cu semințe de la vârful tulpinilor, inclusiv cele de ierburi, le deschide în același fel ca și fringilidele (Fringillidae).

Comportamentul

Pițigoiul de livadă este o pasăre sperioasă, discretă, puțin sociabilă. Duce o viață mult mai ascunsă decât a celorlalte specii de pițigoi. Este activ, foarte mobil, dar în general mai puțin acrobatic sau agil decât alte specii de pițigoi.

Este o pasăre teritorială, în perioada de reproducere cea mai mare parte a timpului o petrece în interiorul teritoriului ocupat care are o rază de 150 m de la cuib, conflictele teritoriale sunt rare. Teritoriul ocupat în pădurile de stejar din Croația are 300-400 m în diametru.

Trăiește de obicei în perechi în sezonul de reproducere; adesea în grupuri familiare mici toamna și iarna, uneori solitar în timpul iernii. Nu preferă asocierea cu alte specii de pițigoi în afară de semenii ce alcătuiesc familia respectivă. Exemplarele din această specie nu se asociază între ele, cu excepția membrilor familiei, atâta timp cât exemplarele sunt încă tinere.

Reproducerea

Pițigoiul de livadă este o specie monogamă. Masculul în timpul paradei nupțiale oferă hrană femelei în mod ritual, bate tremurător din aripi și emite strigăte de cerșit. Sezonul de reproducere are loc din martie până la începutul lui august.

Cuibul este construit numai de femelă, el are forma unei cupe și este făcut din lână, resturi vegetale uscate, fâșii de coajă, uneori păr de animale și mușchi, pene și este frecvent căptușit cu lână, păr sau pene. Cuibul este amplasat la o înălțime de până la 7 m de la pământ în scorbura unui copac, adesea în lemnul putred dintr-un pom fructifer, mai rar în fisuri în stâncă de pe mal. Cuibărește mai ales în scorburile arborilor înconjurați de tufișuri și mărăcinișuri. Există unele dovezi că acest pițigoi (mai ales subspecia hyrcanus) este capabil să își sape în lemnul putred propria lui scorbură în care își face cuibul. Ocupă și adăposturile artificiale și cuiburile artificiale dacă sunt amplasate în habitatul optim al speciei.

De obicei depune o singură pontă într-un sezon de reproducere, dar două ponte nu sunt rare, iar în Israel depune obișnuit două ponte. Ponta constă din 5-10 ouă albe, stropite cu pete brun-roșcate. Incubația este asigurată numai de către femelă și durează 12-14 zile. Ambii părinți iau parte la hrănirea puilor până ce aceștia devin independenți și părăsesc cuibul după 17-22 de zile de la eclozare.

În România prima pontă este depusă în aprilie și constă din 5-7 ouă, dar poate avea frecvent și 8-10 ouă, a doua pontă este depusă în mai-iunie și constă dintr-un număr mai mic de ouă.

Ajunge la maturitatea sexuală la vârsta de un an.

Apără cuibul de furnicile prădătoare Liometopum microcephalum în stejarii din Balcani prinzându-le pe cele care trec pe lângă intrarea în cuib și strivindu-le de coaja copacului, ceea ce provoca probabil eliberarea feromonului de alarmă de către furnici, oprindu-le pe altele să intre în scorbura unde se află cuibul.

Deplasări sezoniere

Pițigoiul de livadă este o specie sedentară, dar există unele dovezi că se deplasează altitudinal în munții Zagros (din Iran) și în nordul Israelului. Au loc unele imigrații evidente din Liban și Siria în nordul Israelului, unde este destul de comună în timpul iernii până la 600 m în jos în Muntele Hermon și înălțimile Golan. Hoinărește toamna și iarna până în centrul Turciei și a fost întâlnit în nord-estul Irakului. Apariții accidentale au fost înregistrate în nordul Italiei.

În România pițigoiul de livadă este de origine mediteraneană, și este o pasăre sedentară ce populează zonele subcarpatice și parte din Podișul Transilvaniei. Practica un eratism foarte redus, neîndepărtându-se mult de zona de origine.

Statutul și conservarea

Specia nu este amenințată cu dispariția la nivel global (LC după criteriile IUCN).

În general este o specie rară, dar în unele locuri comună. Destul de numeroasă și răspândită în Grecia și în vestul Turciei (mai puțin comună în interiorul Turciei). Absentă în insulele Ionice, cu excepția Corfului, cuibărește și în Lesbos, Samos și Kythira; rar în Creta. În Iran, se întâlnește rar în nord-vest, dar este comună în munții Zagros din vestul și sudul Iranului. Rară sau sporadică în Caucaz. Se întâlnește foarte rar în Liban; comună în unele locuri este din nordul Israelului. Și-a extins recent arealul spre nordul României (în Transilvania). În Bulgaria recent a avut loc un declin numeric important.

Populația europeană este estimată la 453.000-1.320.000 perechi cuibăritoare, ceea ce echivalează cu 905.000-2.650.000 indivizi maturi. Printre țările cu populații mari se numără Turcia (400.000-1.200.000 perechi), Grecia (10.000-30.000 perechi) și Bulgaria (10.000-20.000 perechi).

Este o specie nu prea frecventă în România datorită lipsei de condiții de liniște pe care le preferă foarte mult. În România populația cuibăritoare a speciei este apreciată la 3.000-15.000 de perechi și este considerată stabilă.

Densitățile în teritoriile de reproducere din pădurile montane cu arbori răzleți de ienupăr (Juniperus) în Transcaucazia sunt de 9-10 perechi pe 7 km liniari în secțiune longitudinală și 5-6 perechi pe 4 km în secțiune transversală. În sudul Azerbaidjanului, perechile se află de obicei la 0,5-2 km distanță una de cealaltă.

Principale amenințări sunt modificarea, fragmentarea și pierderea habitatului, managementul defectuos al pădurii și poluarea.

Populația estimată europeană de perechi cuibăritoare.

Note

Legături externe

 Pițigoi de livadă Poecile lugubris. SOR
 Sombre Tit  Poecile lugubris. The Internet Bird Collection (IBC). Video
 Sombre Tit (Poecile lugubris). BirdGuides
 Mésange lugubre Poecile lugubris - Sombre Tit. Oiseaux.net
 Mésange lugubre Poecile lugubris - Sombre Tit. Photos, Oiseaux.net.
 Sombre Tit - Rouwmees. YouTube. Video
 Sombre Tit. YouTube. Video

 Paridae
Păsări din România
Păsări din Europa
Păsări din Asia de Vest
Păsări descrise în 1820

Pițigoi de livadă


Niels Bohr er en dansk dokumentarfilm fra 1952 instrueret af Jens Henriksen.

Handling
Optagelserne, som er et led i Dansk Kulturfilms serie af fremtrædende personligheder, har fundet sted i æresboligen i København. Efter en kort indledning med familien Bohr samlet omkring kaffebordet fortæller Niels Bohr, siddende ved skrivebordet i sit arbejdsværelse, om sit liv og arbejde, om de mænd, der har haft betydning for ham, og om atomfysikken i dag.

Medvirkende

 Niels Bohr

Referencer

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 1952

Niels Bohr (dokumentarfilm fra 1952)


Le dialecte de Lwów (en , en , lvivska gvara) est une variation dialectale (gwara) de la langue polonaise caractéristique des habitants de la ville de Lviv (en ), maintenant située en Ukraine. Basé sur un substrat de dialecte de Petite-Pologne, il a été fortement influencé par des emprunts (principalement lexicaux) à d'autres langues parlées en Galicie, notamment l'ukrainien (ruthène), l'allemand et le yiddish ; mais aussi par le tchèque et le hongrois.

L'une des particularités du dialecte de Lwów était sa popularité. Contrairement à de nombreux autres dialectes polonais, ses locuteurs ne le considéraient ni comme inférieur au polonais standard ni comme caractéristique de personnes d'origine modeste. Cela l'a amené à être utilisé par les gens ordinaires comme par les professeurs d'université. Ce fut également l'un des premiers dialectes polonais à être correctement classé et à disposer d'un dictionnaire. Malgré cela, la forme la plus connue du dialecte de Lwów était le bałak, un sociolecte de la classe inférieure (batiars), des voyous de rue et des jeunes (voir infra).

Histoire
Le dialecte de Lwów est apparu au  et a gagné en popularité et en reconnaissance dans les années 1920 et 1930, en partie en raison de la popularité dans tout le pays de nombreux artistes et comédiens qui l'utilisaient. , scénariste de nombreux films populaires et auteur-compositeur de succès polonais d'avant-guerre, a écrit certaines de ses chansons dans le dialecte de Lwów.

Le dialecte est l'une des deux principales sources d'emprunts à l'ukrainien en polonais standard. Certains mots du dialecte sont entrés dans le vocabulaire de la langue polonaise moderne, et beaucoup d'autres ont été adoptés par d'autres variétés régionales et sociales de polonais, notamment la grypsera, la langue des prisonniers. Certains éléments du dialecte restent en usage dans l'ukrainien contemporain parlé dans la Lviv moderne.

En 1939, la ville de Lwów a été annexée par l'Union soviétique et au cours de la décennie mouvementée qui a suivi, la structure démographique d'avant-guerre de la ville a radicalement changé. Avec le départ de la majorité de la population polonaise expulsée, le nombre de locuteurs du dialecte a fortement diminué, mais la langue moderne des membres de la minorité polonaise en Ukraine vivant à Lviv ressemble toujours au dialecte de Lwów d'avant-guerre. Son usage est également cultivé par les milieux émigrés à l'étranger. Des locuteurs du dialecte de Lwów peuvent être trouvés dans des villes telles que Wrocław et Bytom, où la majorité des habitants polonais expulsés de Lwów se sont installés.

Phonologie

Voyelles
Parmi les caractéristiques phonologiques les plus marquantes du dialecte de Lwów figuraient des changements de qualité vocalique, influencés par l'accentuation des mots. Par exemple :

 /ɛ/ ou /jɛ/ non-accentués → /i/ ou /ɨ/ :
 /ɔ/ non-accentué → /u/ :

Dans les chansons, les voyelles de certains mots étaient prononcées de manière incohérente. Des rythmes musicaux différents pouvaient changer la syllabe d'un mot qui était accentuée, c'est pourquoi, par exemple, on pouvait entendre à la fois policaj et pulicaj (« police ») dans la même chanson.

Dans le dialecte de Lwów, les voyelles nasales ę, ą, (prononcées respectivement /ɛ̃/ et /ɔ̃/) typiques du polonais standard, ont disparu. À leur place, les voyelles /ɛ/ et /ɔ/, ou des combinaisons de ces voyelles avec une consonne nasale (en, on) étaient prononcées. Dans les syllabes non accentuées, les voyelles nasales étaient adoucies en /i/, /ɨ/, /u/.

Consonnes
 Le Ł était fréquemment prononcé /ł/, et non /u̯/ comme en polonais standard.
 La consonne M, placée devant le i, était prononcée /mɲ/. Comparer le polonais miód (« miel ») et sa prononciation léopolitaine /mɲut/.
 La prononciation des consonnes Ś et Ź fluctue entre /ɕ/ et /ʑ/ (comme en polonais standard) et /s/ ou /z/.

Changements phonologiques
Le dialecte de Lwów, comme d'autres dialectes, connaît divers changements phonologiques, notamment l'assimilation, la dissimilation et la simplification des groupes de consonnes.

Le bałak
Le bałak (prononciation polonaise : /'ba.łak/ ou /ˈba.wak/ ; souvent appelé par erreur bałach – /'ba.łax/) est un jargon ou un sociolecte parlé par les roturiers (batiars) de la ville de Lwów. En partie distinct du dialecte de Lwów à proprement parler, il se compose d'un substrat de polonais de Petite Pologne et d'une variété d'emprunts à l'allemand, au yiddish, à l'ukrainien et à d'autres langues. À la suite de l'expulsion des Polonais de Lwów après la Seconde Guerre mondiale, le bałak a été progressivement remplacé par le polonais standard, tant parmi la minorité polonaise vivant encore à Lwów que parmi les descendants des exilés.

Le nom du sociolecte a été inventé d'après le verbe bałakać (« parler ») ou balakaty (« parler », en ukrainien), homologue local du verbe polonais standard mówić.

Références

Liens externes
 Petit dictionnaire du dialecte de Lwów sur le Wiktionnaire polonais
 Włóczęgi, un film polonais populaire de 1939, qui se déroule à Lwów et dans lequel tous les personnages parlent le dialecte de Lwów (lien youtube)

Langue en Ukraine
Histoire de Lviv
Langue polonaise
Culture polonaise

Dialecte de Lwów


خور (Chur) عاصمة كانتون غراوبوندن السويسري، وتقع في الجزء الشمالي من الكانتون.

عدد قاطني مدينة خور يناهز 36 ألف سكان . ووفقا لتعداد عام 2000 ، فإنه يتحدث 81.0 ٪ منهم اللغة الألمانية ، و 5.4 ٪ اللغة الرومانشية و 5.1 ٪ اللغة الإيطالية . وصل عدد من الأجانب في عام 2002 إلى 17.6 ٪.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لخور:

توأمة
لخور (سويسرا) اتفاقيات توأمة مع كل من:

 باد هومبورغ (فور در هوهه)

 كابورج
 مايرهوفن
 أولاث
 تيراتشينا

أعلام

 كورت هوبر
 هانز رودولف جيجر
 ماكس ديفرينت
 هاري كلارك
 أوسكار بيير
 أنجيليكا كوفمان
 ألبرتو جياكوميتي
 ماريو فريك
 غوتفريد لودفيغ ثيوبالد
 ريكو بيانكي

معرض صور

مراجع

أماكن مأهولة في الراين
بلديات غراوبوندن
عواصم الكانتونات في سويسرا
مدن سويسرا

خور (سويسرا)


Die Wagerup-Aluminiumoxid-Raffinerie befindet sich 130 Kilometer südlich von Perth an der Grenze der Peel- und der South West Region von Western Australia. Sie ist eine von drei Raffinerien, die Alcoa of Australia in Western Australia betreibt. Nach Angaben von Alcoa beschäftigt das Bergwerk und Raffinerie 900 Personen, von denen etwa 30 % in diesem Gebiet leben.

Lage
Die Raffinerie ist von agrarisch genutztem Land umgeben, ist 4 Kilometer von Yarloop, 13 Kilometer von Waroona und 70 Kilometer vom Hafen von Bunbury entfernt. Sie ist mit der Willowdale-Bauxitmine durch ein 51 Kilometer langes Förderband verbunden, die sich in der Darling Range befindet.

In der Raffinerie werden aus dem Bauxiterz der Willowdale-Bauxitmine jährlich 2,6 Million Tonnen Aluminiumoxid produziert, das auf der Eisenbahn zum Hafen von Bunbury transportiert wird, um von dort zu Aluminiumhütten in der ganzen Welt verschifft zu werden.

2004 gab Alcoa bekannt, dass es die Aluminium-Raffinerie laufend bis auf eine jährliche Kapazität von 4,7 Million Tonnen erweitern werde.

Umwelt
Obwohl Alcoa beteuert, dass ihre Raffinerien zu den umweltfreundlichsten der Welt zählen, gibt es Klagen über die Belastung der Umwelt und der Menschen durch den Raffineriebetrieb, vor allem von denjenigen, die in Yarloop wohnen. Sie beschweren sich seit langem über gesundheitliche Beeinträchtigung, deren Ursache ihrer Meinung nach in der Luftverschmutzung liegt.

Die Herstellung von Aluminiumoxid erfolgt nach dem Bayer-Verfahren, dabei wird das fein gemahlene Bauxit mit konzentrierter Natronlauge bei etwa 7 bar und etwa 180 °C versetzt. Dabei ist ein hoher Energieaufwand erforderlich und bei der Lösung des abgebauten Bauxits entsteht basischer Rotschlamm, der deponiert und sicher gelagert werden muss. Rotschlamm enthält ätzende Natronlauge, giftige Schwermetalloxide und etwa ein Prozent Schwermetallhydroxide. Ferner können Erzstäube bei Transport in die Umwelt gelangen und giftigen Komponenten wie Fluoride, Arsenate, Chromate und Vanadate können aus dem Schlamm ausgewaschen werden. Die Aluminium-Ionen sind für Mikroorganismen schädlich und toxisch für Tiere und Pflanzen. Rotschlammdeponien sollten deshalb an ihrer Oberfläche abgedeckt sein und keinen Kontakt mit Grundwasser haben. Bei der Herstellung von Aluminium entweicht Fluor und Fluorwasserstoff, was in Gänze nicht zu vermeiden ist. Außerdem werden Kohlenmonoxid (CO) und Kohlendioxid (CO2) freigesetzt.

Siehe auch
 Liste von Aluminiumoxid-Fabriken
 Bauxitbergbau in Australien

Weblinks

Einzelnachweise

Aluminiumoxidhersteller
Produzierendes Unternehmen (Western Australia)

Wagerup-Aluminiumoxidraffinerie


La microrregión de Telêmaco Borba es una de las microrregiones del estado brasileño del Paraná perteneciente a la mesorregión Centro Oriental Paranaense. Su población fue estimada en 2009 por el IBGE en 162.128 habitantes y está dividida en seis municipios. Posee un área total de 9.489,572 km².

Municipios
 Imbaú
 Ortigueira
 Reserva
 Telêmaco Borba
 Tibagi
 Ventania

Telêmaco Borba

Microrregión de Telêmaco Borba


Did Six Million Really Die? The Truth At Last este o broșură prin care se neagă Holocaustul presupusă a fi scrisă de membrul Frontului Național Britanic Richard Verrall sub pseudonimul Richard E. Harwood și publicată de Ernst Zündel în 1974. Frontul Național a negat că Verrall ar fi fost autorul în ediția din 1978 a programului de televiziune World in Action.

În 1983 o supraviețuitoare a Holocaustului [Sabina Citron] a depus o plângere privată împotriva lui Zündel, care a fost conexată ulterior procedurilor juridice lansate împotriva lui Zündel de guvernul statului canadian. Zündel, la rândul său, l-a angajat pe Fred A. Leuchter, un confecționer de scaune electrice de execuție, să viziteze lagărele de concentrare Auschwitz și Majdanek pentru a scrie "Raportul Leuchter" (sau "Primul Raport Leuchter") ca parte a apărării juridice a lui Zündel.

Argumente
În această broșură, Verrall își manifestă îndoiala cu privire la numărul persoanelor moarte în Holocaust, criticând afirmația că "nu mai puțin de șase milioane de evrei au fost exterminați" în lagărele de concentrare. Broșura analizează diferite procese pentru crime de război, cele mai cunoscute dintre acestea fiind Procesele de la Nürnberg și procesul lui Adolf Eichmann, criticând integritatea lor juridică și calitatea probelor prezentate, precum și imparțialitatea și obiectivitatea judecătorilor.

Verrall încearcă, de asemenea, să demonstreze în carte că recensămintele și tabelele populației arată că cifrele populației evreiești din Europa contrazic pretenția că ar fi fost exterminați șase milioane de evrei. El susține că totalul populației evreiești de pe teritoriile europene controlate de naziști, după emigrări și evacuări, era "în jurul a trei milioane".

El susține în continuare că amploarea Holocaustului a fost exagerată de către Aliați
 ca să-și ascundă propria lor vină pentru unele lucruri odioase, cum ar fi aruncarea bombelor atomice asupra orașelor japoneze, raidurile aeriene asupra unor orașe predominant civile precum Dresda și propriile încălcări ale drepturilor omului săvârșite de Aliați
 și ca un pretext pentru înființarea statului Israel, care s-a bazat, în opinia sa, pe comiterea de atrocități împotriva populației palestiniene.
Scopul lui Verrall este de a argumenta că povestea celor șase milioane de evrei morți în Holocaust este folosită pentru a descuraja orice formă de naționalism și reprezintă un pericol pentru conservarea rasei anglo-saxone: "Nimeni nu poate avea decât admirație pentru modul în care evreii au căutat să-și păstreze rasa timp de atâtea secole și continuă să o facă și astăzi. În acest efort ei au fost sincer ajutați de povestea celor Șase Milioane, care, aproape la fel ca un mit religios, a subliniat necesitatea unei mai mari solidarități a rasei evreiești. Din păcate, aceasta a funcționat într-un mod opus pentru toate celelalte popoare, lăsându-le neputincioase în lupta pentru autoconservare."

Analizând raportul Gerstein, broșura susține că "sora lui Gerstein era congenital nebună și a murit eutanasiată", admițând efectiv uciderea în masă a civililor de către naziști prin programul T4.

În scrierea broșurii, Verrall a folosit materiale publicate în anii 1950 și 1960 și majoritatea inexactităților din broșura sa erau erori făcute inițial de către Paul Rassinier în lucrările sale, pe care Verrall le-a folosit ca sursă principală de documentare.

Concluziile Curții Supreme de Justiție a Canadei
Broșura a fost examinată în două procese penale în 1985 și 1988, în fața Curții Supreme de Justiție a Canadei, în scopul de a decide dacă editorul Zündel era vinovat, potrivit secțiunii 181 a Codului Penal, de răspândirea de informații false. Concluzia judecătorilor procesului din 1988 a fost că broșura "a denaturat informațiile din operele istoricilor, a citat eronat martori, a fabricat dovezi și a citat autorități inexistente".

Curtea Supremă de Justiție a evidențiat că jurații care au analizat cazul în procedura desfășurată la curtea inferioară de judecată nu erau instruiți corespunzător:
 Juriul a fost instruit că este îndreptățit să intervină în activitatea judecătorului că, deoarece Holocaustul trebuie să fie considerat ca fapt dovedit, acuzatul trebuie să fi știut că este dovedit și că trebuie să fie considerat că a publicat în mod deliberat broșura din motive personale, cunoscând falsitatea afirmațiilor sale contrare. ... Verdictul izvora în mod inevitabil din faptul incontestabil al publicării broșurii, al divergenței conținutului ei față de istoria acceptată a Holocaustului și al interesului public de a menține toleranța rasială și religioasă.
Cu toate acestea, în revizuirea procedurilor instanței inferioare de judecată, judecătorii Curții Supreme de Justiție au fost convinși că argumentele din broșură erau într-adevăr false:
 [În procesul anterior] acuzațiile recurentului din broșură au fost împărțite în 85 de extrase și respinse unul câte unul. Judecătorul a rezumat acest material în timp util pentru juriu, dar va fi suficient aici doar să arătăm unele dintre cele mai flagrante exemple. Broșura susținea că un memoriu al lui Joseph Goebbels dezvăluia că Soluția Finală nu a fost niciodată mai mult decât un plan pentru evacuarea evreilor în Madagascar. S-a demonstrat că nu există nici un astfel de memoriu, ci că această referință era doar o însemnare din 7 martie 1942 în jurnalul lui Goebbels. Acest extras de jurnal a fost prezentat și nu conținea nimic de acest gen. Coroana a continuat să sublinieze că însemnarea din 27 martie 1942 arăta în mod clar că Soluția Finală a fost, de fapt, genocidul: "Nu vor rămâne mulți evrei. Pe ansamblu, se poate spune că aproximativ 60% dintre ei vor trebui lichidați, în timp ce numai aproximativ 40% pot fi folosiți pentru muncă forțată ..."

 Broșura afirmă că nu există dovezi documentare ale planului nazist de exterminare a evreilor. Coroana a prezentat discursul lui Heinrich Himmler, șeful SS, ținut pe 4 octombrie 1943, către trupele sale din Posen, în care se referă la programul de exterminare a evreilor. Himmler a declarat: "De asemenea, vreau să vă vorbesc foarte sincer cu privire la o chestiune foarte gravă. Între noi ar trebui să fie menționată foarte sincer și totuși nu vom vorbi niciodată în mod public despre ea ... Adică eliminarea evrelor, exterminarea rasei evreiești ... "

 Apelantul a susținut că termenul "a extermina" folosit în acest pasaj înseamnă " a deporta". A fost lăsat la alegerea juriului să analizeze dacă acceptă sau nu că aceasta este o interpretare posibilă.

 Coroana a prezentat, de asemenea, însemnarea din 9 decembrie 1942 în jurnalul lui Hans Frank, guvernatorul general al teritoriului Guvernământului General al Poloniei ocupate, în care se descrie anihilarea a 3,5 milioane de evrei în Guvernământul General, și numeroase documente prezentate la procesele de la Nürnberg, inclusiv rapoartele zilnice ale Einsatzgruppen (grupuri de acțiune) care enumeră numărul evreilor morți din URSS. Într-un raport către Hitler din 20 decembrie 1942, Himmler indică faptul că Einsatzgruppen a executat 363.211 evrei între august și noiembrie 1942.

 Broșura a pretins, bazându-se pe un presupus raport al Crucii Roșii, că toate lagărele de concentrare erau tabere de muncă cu adevărat umane. Dl. Biedermann, delegat al Comitetului Internațional al Crucii Roșii, a declarat în fața tribunalului că Raportul Crucii Roșii se referea exclusiv la lagărele de prizonieri de război, deoarece personalul Crucii Roșii nu fusese în interiorul niciunui lagăr în care erau deținuți civili. Coroana a adus dovezi din partea profesorului Hilberg că, în timp ce unele lagăre aveau facilități lucrative anexate, Belzec, Treblinka, Sobibor și Chelmno erau exclusiv "fabrici de ucidere" și că camerele de gazare au fost în funcțiune la Auschwitz-Birkenau și Majdanek. Numărul evreilor măcelăriți era verificabil din evidențele căilor ferate care arătau plățile pe persoană efectuate pentru transportul în lagăre. Aceste numere au fost comparate cu cele ale persoanelor care au părăsit lagărele sau care au fost găsite după eliberare.

 În continuare, Coroana a arătat că recurentul a denaturat informațiile din operele istoricilor, Mai târziu, Coroana a arătat că reclamantul a prezentat în mod greșit lucrarea istoricilor, a citat eronat martori, a fabricat dovezi și a citat autorități inexistente.

În cele din urmă Curtea Supremă de Justiție a concluzionat:

 Conflictul dintre afirmațiile făcute de recurent și cele făcute de istoricii ortodocși ai Holocaustului nu poate fi rezolvat printr-o dezbatere argumentată. Istoricii ortodocși indică surse care susțin teoriile lor; recurentul și alți istorici "revizioniști" indică documente care nu există sau care nu spun ceea ce ei pretind. Broșura Did Six Million Really Die? nu se potrivește viziunii realității, pentru că nu este o parte a realității.

Hugh Trevor-Roper
Deși în cele din urmă nu i s-a cerut să aducă probe, istoricul Hugh Trevor-Roper s-a oferit să aducă dovezi care să ateste că "în spatele unui obiectivități simulate de exprimare, ea este, de fapt, o publicație iresponsabilă și tendențioasă care evită dovezile materiale și prezintă o selecție de jumătăți de adevăruri și denaturări cu unicul scop de a semăna propaganda antisemită".

Republicare
Anthony Hancock a republicat Did Six Million Really Die? și a obținut o sumă semnificativă de bani din distribuirea broșurii, ajungând să fie dat în judecată în 1982 pentru încălcarea drepturilor de autor la Înalta Curte de Justiție de la Londra.

Reacții internaționale
În 1975 autorii sud-africani Arthur Zusman și Denis Diamond au publicat o carte intitulată Six Million Did Die (Johannesburg) în care combăteau argumentele lui Verrall. O a doua ediție a cărții a fost publicată în 1978. Prima jumătate a cărții încearcă să infirme afirmațiile făcute de Verrall, iar cea de-al doilea să aducă dovezi suplimentare ale Holocaustului. În 1985 și 1988 editorul lui Verrall, Ernst Zündel, a fost judecat în Canada sub acuzația de "răspândire de informații false". El a fost găsit vinovat și condamnat la 15 luni de închisoare. La apel, condamnarea sa a fost anulată de Curtea Supremă de Justiție a Canadei prin hotărârea R v. Zundel, atunci când s-a declarat că legea în baza căreia a fost acuzat pentru răspândirea de informații false era neconstituțională.

Did Six Million Really Die? a fost interzisă în Germania, Israel și Africa de Sud.

În 2017 Amazon.com a scos cartea, împreună cu alte cărți care negau Holocaustul, de pe siturile americane și britanice.

Notă explicativă
  Pentru mai multe informații vezi și:
 Fred A. Leuchter, The Leuchter Report: The First Forensic Examination of Auschwitz
 Fred Leuchter & Robert Faurisson, The Second Leuchter Report, The Journal of Historical Review, vol. 10, nr. 3, Fall 1990.
 Fred Leuchter, The Third Leuchter Report: A Technical Report on the Execution Gas Chamber at Mississippi State Penitentiary Parchman, Mississippi, Toronto: Samisdat Publishers (imprint of Ernst Zundel).
 Fred A. Leuchter Jr., The Fourth Leuchter Report: An Engineering Evaluation of Jean-Claude Pressac's Book "Auschwitz: Technique and Operation of the Gas Chambers", Hamilton: Ontario, History Buff Books and Video.
 Fred A. Leuchter, Robert Faurisson, Germar Rudolf, The Leuchter Reports: Critical Edition, Chicago: Theses & Dissertations Press, 2005 (imprint of Germar Rudolf).

Note

Legături externe
 Did Six Million Really Die de Richard Verrall, scrisă sub pseudonimul Richard E. Harwood.

Cărți din 1974
Negarea Holocaustului

Did Six Million Really Die?


සිධාර්ථ කුමරුන් ගේ මව හා පියා ඇතුළු මාලිගාවේ සෑමදෙන හින්දු භක්තිකයෝ වුහ. සිදුහත් කුමරු මවුකුස පිළිසිඳගන්නා අවස්තාවේ මහාමායා බිසව සිල්සමාදම්වී සිටියේය එසේම කුමරුන් උපදින මොහොතේ ද එතුමිය අටසිල් සමාදම්වී සිට ඇත.මෙයින් පෙනීයනුයේ සිදුහත් කුමරුන් බිහිවීමට පෙර පවා පන්සිල් අටසිල් ඉන්දියාවේ තිබු බවත් මෙම සිල් බුදුන්ගේ නොවන බවත් ය. සිදුහත් කුමරු බෞද්ධ වුයේ බුද්ධන්වයෙන් පසුව බවත්ය. උන්වහන්සේ බුද්ධත්වයට පත්ව මුලින්ම දේශනා කරන ලද්දේ පහත සඳන් ගාතාවයි. පසුකාලීනව පන්සල් වල මෙම ගාතාවේ මුල්පද දෙකත් අවසන් පදදෙකත් ඉවත් කර පාසල්වල උගන්වන ලදී . මෙයට හේතුව කුමක්ද?.

.  "නහී සීලවතන් හෙතු -උප්පජ්ජන්තු තථාගතා
.  අට්ඨාක්ක්රා තීණිපදා -සම්බුද්ධෙන පකාසිතා
.  අනේකජාතිසංසාරං-සන්ධාවිස්සන්ග් අනිබභිසන්
.  ගහකාරකනග් ගවේසෙන්තෝ -ධුක්ඛා ජාති පුනප්පුනං
.  ගහකාරකදිට්ඨෝසී -පුනගේහන් න කාහසී
.  සබ්භා තේ ඵාසුතා භාග්ඝා -ගහකුටන් විසන්ග්තඛිතන්
.  විසන්ග්කාරගතං චිත්තං -තණ්හනංකය ඛයමජ්ජකාති
.  අභින්න්ගේයියන්ග් අභිංඥාතන්ග් -භාවේතබ්භාච්ච භාවිතං
.  පහාතබ්අං පහීනංමේ -තස්මා බුද්ධෝස්මි බ්‍රහ්මණ ති

බුදුන් වහන්සේ දෙසු ධර්මය හෙවත් පෙන්වා දුන් ධර්ශනය බොහෝසෙයින් විකුර්ති කර පොත්පත් වල පෙන්වාදීඇති බව මෙයින් ඉතා පැහැදිලි වනු ඇත.එමනිසා බුද්ධ දර්ශනය සොයා යන්නන් තමා විසින් පරිශීලනය කරන්නාවූ පොත් ඉතා බුද්ධිමත්ව තේරුම් ගත යුතුය. බුදුන්වහන්සේ අපට පෙන්වාදුන්නේ සසරින් එගොඩවීමේ මාර්ගයයි. මෙසඳහා අප බොහෝදේ කලයුතු නැත.වටහාගතයුත්තේ සසර නැවැත්වීමට තමන් කලයුතු දෙය කුමක්ද යන්නයි. සසර දික්වීමට මුලික හේතුව මමත්වයයි. මමත්වය ඇතිවන්නේ මනස හෙතුකොට ගෙනයි. කරණීයමෙත්ත සුත්‍රයේ සඳහන්කර ඇත්තේ මනසාද්ල්හෙන් නික්ඛාමිනෝ ගෝතම සාසනම්හි යනුවෙනි. මින් අදහස් කරනුයේ බුද්ධ සාසනයට ඇතුල්වීමට නම් මනසින් ඉවත් වියයුබවයි. මෙම සුත්‍රය ආරම්භ වන්නේ ද නිවනට කැමති ඇත්තෝ මෙසේ කරත්වා යනුවෙන් ය. ඉන්පසු මුළු සුත්‍රයේම
ඇත්තේ නිවනට මාර්ගයය්. නමුත් අද බොහෝවිට දක්නට ලැබෙන්නේ මෙම සුත්‍රය වැරදියට වටහාගෙන දෙවියන්ට පින්දීම්ක් වැනි දෙයක් කරන බවයි. පින් දීම මල් පුජකිරිම, පාන්සුකුල යනදේවල් බුදුදහම නොවේ. මේවා හින්දු ආගමේ කොටස් බුදුන්ගේ දර්ශනයට රිංගවීමයි. මියගිය කෙනෙකුට පින්දිය හැකිනම් අප විසින් කරනලද පව් ටිකත් කාට හෝ දීමට හැකිවියයුතු නේද?. බුද්ධ දර්ශනය යනු මේ ආකාරයට විමසා බැලිය යුතු දහමක් මිස, විස්වාසය හා භක්තිය මුල්වූ ආගමක් නොවේ. නිවන අවභෝධයට හොඳම පොත උම්මග්ග ජාතක පොතයි. එහි එන සෑම කථාවකම ඇත්තේ නිවනට මාර්ගයයයි. ඒ සඳහා එම කථා තමා තුලට දමා බැලිය යුතුයි.

Wq/si/බුදුන් වහන්සේ


Keisha (Los Ángeles, California; 25 de octubre de 1966) es una bailarina erótica y actriz pornográfica estadounidense.

Primeros años

Keisha asistió a la secundaria de Westchester (Westchester, California) y se graduó en 1984 a la edad de 17 años. Ella es multi-étnica; por parte de su padre es de ascendencia española, mexicana, y de indios americanos, y por parte de su madre es sueca e inglesa. Keisha decía: "siempre fui muy sexual e incluso antes de perder mi virginidad (a la edad de 14), tenía una reputación como puta". Ella trabajaba como secretaria legal, pero quiso hacer algo más emocionante por lo que tomó un trabajo de operadora sexual por teléfono. En febrero de 1986, el dueño de la empresa de sexo telefónico en la que trabajaba se la llevó a los premios XRCO, lo que la llevó a su inicio en el porno. "La gente venía a mí y me preguntaba si yo era una actriz y cuando les decía que no, respondían:" Oh, usted debería serlo". Pero lo que realmente me enganchó fue cuando Traci Lords se subió al escenario, una amiga de la compañía de sexo telefónico, se inclinó hacia mí y dijo: "¿Ves a esa chica allí, ella conduce un Ferrari". "El buen sexo y un montón de dinero, sonaba muy bien para mí".

Después de la entrega de premios, habló con todo el mundo que podía o sabía algo sobre el negocio en un esfuerzo por obtener más información acerca de si esto realmente sería algo que a ella le gustaría hacer. Después de un mes se decidió a hacer dos películas y revistas.

Carrera en el cine para adultos
En marzo de 1986 ella apareció en su primera película para adultos, titulada Reckless Passion con las co-estrellas Frank James y Candy Evans. Esto sucedió debido a que una artista femenina se había retirado de una escena, y Keisha intervino para reemplazarla. Llegó a aparecer en más de 225 películas.

En enero de 1987, ella comenzó a presentarse como una "bailarina de striptease", haciendo presentaciones en diferentes clubes de estriptis en los Estados Unidos y Canadá donde se presentaba como "atracción" para la semana. Ella por lo general realiza cuatro shows por noche, junto con sesiones de autógrafos en la que los clientes pueden obtener una imagen Polaroid tomada con ella, una foto de 8x10 autografiada o un lap dance.

A partir de 1990-1991, aminoró su paso en la fabricación de películas y se centró principalmente en función de la danza. Bailó durante una a dos semanas al mes y haría una película de vez en cuando "sólo para mantenerse en lo nuevo del mercado".

En 1996, decidió asistir a la universidad, con ganas de un descanso del negocio pornográfico. Después de graduarse, regresó a la pornografía en 1999.

Keisha es miembro del Salones de la Fama de AVN y XRCO, y también fue incluida en las Leyendas del Salón de la Fama Erótico.

Filmografía parcial

 Out of Control (1987)
 Mammary Lane (1988)
 Making Ends Meet (1988)
 Inches For Keisha (1988)
 Making Her Way To The Top (1995)
 You Go, Girl (1995)

Referencias

Enlaces externos

Modelos eróticas de Estados Unidos
Actrices pornográficas de Estados Unidos

Keisha


Venezuela a participat la Jocurile Olimpice începând cu Jocurile Olimpice de vară din 1948 de la Londra. Codul CIO este VEN.

Sportivi medaliați

Medalii după Olimpiadă

Medalii la Jocurile de vară

Medalii la Jocurile Olimpice de iarnă

Referințe
  Venezuela la Comitetul Internațional Olimpic
  Rezultate olimpice ale Venezuelei  pe Sports Reference

Venezuela la Jocurile Olimpice


Agrilus obscurilineatus é uma espécie de escaravelho perfurador de madeira metálico da família Buprestidae. É conhecida a sua existência na América Central e América do Norte.

Referências

obscurilineatus
Coleópteros descritos em 1949

Agrilus obscurilineatus


The Osmeriformes  are an order of ray-finned fish that includes the true or freshwater smelts and allies, such as the galaxiids and noodlefishes; they are also collectively called osmeriforms. They belong to the teleost superorder Protacanthopterygii, which also includes pike and salmon, among others. The order's name means "smelt-shaped", from Osmerus (the type genus) + the standard fish order suffix "-formes". It ultimately derives from Ancient Greek osmé (ὀσμή, "pungent smell") + Latin forma ("external form"), the former in reference to the characteristic aroma of the flesh of Osmerus.

In the classification used here, the order Osmeriformes contains two suborders, six families, some 20 genera, and about 93 species. Other authors choose a slightly different arrangement, but whether treated as suborders (Galaxoidei and Osmeroidei) or superfamilies (Galaxoidea and Osmeroidea), the division in two lineages is generally maintained.

The "marine" smelts and allies (e.g. the odd-looking barreleyes) were formerly included here as suborder Argentinoidei; they are now usually considered more distantly related than it was believed and treated as order Argentiniformes. When the marine smelts were included here, the subdivisions of the Osmeriformes were down-ranked by one.

Description and ecology
Osmeriformes are small to mid-sized slender fish. Their maxilla is usually included in the mouth's gape, and most of them have an adipose fin as is often found in the Protacanthopterygii. Their [pterosphenoid] usually has a ventral flange, and the vomer has a short posterior shaft. They have reduced or even missing articular and mesopterygoid teeth, and the basisphenoid and orbitosphenoid bones are entirely absent. Their scales lack radii.

Despite the term "freshwater smelts", the members of the Osmeriformes are generally marine, or amphidromous or anadromous migrants. Even the sedentary freshwater species in this family are usually tolerant of considerable changes in salinity. Almost all osmeriforms spawn in fresh water, thus the marine species are generally anadromous. They are found in temperate oceans worldwide and in temperate freshwater of the Holarctic and around the South Pacific region; only a handful of species occur in tropical waters. The eggs are surrounded by an adhesive membrane.

Systematics
With the Argentiniformes separated as a distinct order, the remaining Osmeriformes appear to be a monophyletic group. Their placement in the Protacanthopterygii is not entirely clear, but may well be the closest living relatives of the Esociformes (pikes and mudminnows). Others consider them closer to the Salmoniformes (trouts, salmons and relatives).  A closer relationship to the Stomiiformes than previously assumed is supported by anatomical and DNA sequence data. But this can be simply taken to suggest that the superorder "Stenopterygii" ought to be included in the Protacanthopterygii, rather than a particularly close relationship between the two orders.

The classification of the Osmeriformes as approached here is:
 Family †Spaniodontidae Jordan 1905
 Suborder Retropinnoidei
 Family Retropinnidae (Australian-New Zealand smelts and graylings)
 Suborder Osmeroidei
 Family Osmeridae (freshwater smelts, typical smelts)
 Family Plecoglossidae (Ayu)
 Family Salangidae (noodlefishes, "icefish")

A possible fossil osmeriform is Spaniodon, a piscivore from Late Cretaceous seas. The group originated probably somewhat earlier, but a Cretaceous age maybe about 110 million years ago or so is likely. The  families Galaxiidae and Lepidogalaxiidae were at one time placed together with Retropinnidae in the sub order Galaxoidei, however with new molecular studies they have been elevated to the ordinal level.

Timeline of genera

References

Further reading

Articles which contain graphical timelines
Ray-finned fish orders

Osmeriformes


ලංකාවේ මූලික වශයෙන් යටත් විජිත අවධි 3ක් දැකිය හැකිය.

*පෟතුගීසි.

*ලන්දේසි.

*ඉංග්‍රීසි.

මේ අතරින් ඉංග්‍රීසීන් වැඩිම කලක් ලංකාව යටත් කරගෙන සිටියේය.

ශ්‍රී ලංකාවේ යටත් විජිත සමය


An Telipogon alticola in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Dodson ngan Rodrigo Escobar, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Norris Hagan Williams och Robert Louis Dressler. An Telipogon alticola in nahilalakip ha genus nga Telipogon, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Telipogon

Telipogon alticola


Gubberud Station (Gubberud stoppested) var en jernbanestation på Dovrebanen, der lå i Stange kommune i Norge.

Stationen blev oprindeligt oprettet som læsseplads 4. december 1882. 1. september 1897 blev der etableret en holdeplads. Den blev nedgraderet til trinbræt 1. oktober 1933 og nedlagt 1. juni 1980.

Ekspeditionen foregik fra en banevogterbolig, der blev opført efter tegninger af Peter Andreas Blix i 1880. Bygningen eksisterer stadig men er solgt fra til private. Banevogterboligen er af type Z, der også er opført en række andre steder, blandt andet i Morskogen og Espa.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Dovrebanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1882
Ophørt i 1980
Jernbanestationer i Hedmark

Gubberud Station


Luptele din Munții Cernei a fost o acțiune militară de nivel tactic, desfășurată pe Frontul Român, în timpul campaniei din anul 1916 a participării României la Primul Război Mondial. Ea s-a desfășurat în perioada 16/29 august - 20 august/2 septembrie 1916  și a avut ca rezultat cucerirea muntelui Alion, în ea fiind angajate forțe române din Divizia 1 Infanterie română și forțe ale Puterilor Centrale din Brigada 210 Landstrum ungară. A făcut parte din acțiunile militare care au avut loc în operația ofensivă în Transilvania.

Contextul operativ strategic

Forțe participante

Dispozitivul forțelor române

Dispozitivul forțelor inamice

Comandanți

Comandanți români
General Ioan Dragalina

Comandanți ai Puterilor Centrale
Colonel Rudolf von Fiebich-Ripke

Planurile de luptă

Desfășurarea acțiunilor militare

Rezultate și urmări

Note

Bibliografie
 Kirițescu, Constantin, Istoria războiului pentru întregirea României, Editura Științifică și Enciclopedică, București, 1989
 Ioanițiu Alexandru (Lt.-Colonel), Războiul României: 1916-1918, vol I, Tipografia Geniului, București, 1929
 ***, Istoria militară a poporului român, vol. V, Editura Militară, București, 1989

Vezi și

 Participarea României la Primul Război Mondial

Bătălii de pe frontul românesc în Primul Război Mondial

Luptele din Munții Cernei (1916)


යුක්රේන සමූහාණ්ඩුව () යනු නැගෙනහිර යුරෝපයේ පිහිටි රටකි. මායිම් වන්නේ නැගෙනහිරින් රුසියාවට, උතුරින් බෙලාරූස්, බටහිරින් පෝලන්තය, ස්ලෝවැකියාව, හන්ගේරියාව, නිරිත දෙසින් රුමේනියාව, මෝල්ඩෝවා, දකුණින් කලු මුහුද සහ අසෝ මුහුදට මායිම් වේ. අගනුවර වන්නේ කිවීය. එහි ඉතිහාසය නවවන ශතවර්ෂ නැගෙනහිර ස්ලෑබ් දක්වා දිවෙයි. 19 වන ශතවර්ෂය වන විට යුක්රේනයෙන් විශාල  කොටසක් රුසියානු අධිරාජ්‍යයට සම්බන්ධ කළ අතර ඉතිරිය ඔස්ට්‍රෝ හංගේරියාවෙන් පාලනය විය. යුධමය හා නිදහස ලබා ගැනීමේ උත්සාහයක් මැද පළවන ලෝක යුද්ධය හා රුසියානු සිවිල් යුද්ධය මැද 1922 එරට සොවියට් සමූහාණ්ඩුව විය. 1945 යුක්රේනියාව එක්සත් ජාතීන්ගේ සංවිධානයේ නිර්මාතෘවරයෙකි. 1981 සෝවියට් සමූහාණ්ඩුවේ බිඳවැටීමත් සමඟ යුක්රේනය නැවත නිදහස් වු අතර වසර 8 ක පසු බෑමකින් පසු එරට ආර්ථිකය වර්ධනය විය. යුක්රේනය ඒකාබද්ධ රාජ්‍යයක් වන අතර ප්‍රාන්ත 24 කින් යුක්තය. එය අර්ධ ජනාධිපති ක්‍රමයකින් යුත් සමූහාණ්ඩුවක් වන අතර වෙන්වු ව්‍යවස්ථා විධායකය සහ අධිකරණ පද්ධතියක් ඇත. ජනගහනය මිලියන 46 ක් වන අතර, 77.8% ක් ස්වදේශී ජනගහනට මිලියන 40 ක් වන අතර, 77.8% ස්වදේශී යුක්රේනියානුවන්ය. රුසියානු බෙලාරය හා රොමානියන් සුළු පිරිසක් ඇත. නිල භාෂාව වන්නේ යුක්රේනියානු භාෂාවයි. ආගම නැගෙනහිර ක්‍රිස්තු ධර්මයයි. මෙය එරට ගෘහ නිර්මාණ සාහිත්‍යය හා සංගීතය කෙරෙහි බලපෑවේය.

මූලාශ්‍ර

යුරෝපා රටවල්

යුක්රේනය


An Brachiaria jaliscana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Santana Mich.. An Brachiaria jaliscana in nahilalakip ha genus nga Brachiaria, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Brachiaria

Brachiaria jaliscana