Le brevet d'entraîneur professionnel de football (BEPF), anciennement diplôme d'entraîneur professionnel de football (DEPF), est une certification professionnelle de l'enseignement supérieur professionnel français créée en 1991. Il s'agit du plus haut diplôme d'entraîneur français. Le BEPF est de niveau 6 au RNCP.

Il est délivré par la FFF, qui est habilitée à en assurer la formation et en organiser l'évaluation, au sein de l'Institut de Formation du Football (IFF).

Le titulaire du BEPF peut encadrer une équipe évoluant en Ligue 1, Ligue 2 et National 1, et obtient par équivalence la licence UEFA Pro, qui permet d'entraîner au plus haut niveau européen.

Le coût pédagogique est de 27 100 € pour la totalité de la formation.

Le diplôme du BEPF est également accessible par la validation des acquis de l'expérience (VAE).

Programme
La formation au Brevet d'Entraîneur Professionnel de Football s'étale sur une saison, et se compose de 4 Unités Capitalisables (UC) :

 UC1 : Diriger le projet sportif d'un club de football autorisé à utiliser des joueurs professionnels, ou d'une sélection nationale – 50h
 UC 2 : Piloter le système d'entraînement, en sécurité, de l'équipe première de football dans un club autorisé à utiliser des joueurs professionnels, ou d'une sélection nationale – 180h
 UC 3 : Manager, en compétition, l'équipe première d'un club de football autorisé à utiliser des joueurs professionnels, ou une sélection nationale- 50h
 UC4 : Manager un club de football autorisé à utiliser des joueurs professionnels, ou une sélection nationale- 40h

Diplômés

Promotion 1994-1996 du DEPF

 Paul Le Guen

Promotion 1998-2000 du DEPF

 Bernard David
 Noël Tosi (major)

Promotion 2002-2004 du DEPF
Après sept semaines de formation encadrés par Raymond Domenech et trois jours d'examens au CTNFS de Clairefontaine, treize stagiaires sont reçus en mai 2004. Douze techniciens sont ajournés. Didier Deschamps termine major:

 Loïc Amisse
 Christian Caminiti
 Didier Christophe
 Didier Deschamps (major)
 Christophe Desbouillons
 Jean-François Domergue
 Vincent Dufour
 Jean-Marc Furlan
 Patrick Gabriel
 Rudi Garcia
 Rachir Maatar
 Didier Ollé-Nicolle
 Jean-Pierre Papin

Promotion 2004-2006 du DEPF
En mai 2006, Alain Boghossian et Jean-Louis Garcia sont co-majors de leur promotion. Les dix-neufs lauréats sont les suivants:

 Laurent Banide
 Laurent Blanc
 Alain Boghossian (co-major)
 Alain Casanova
 Lionel Charbonnier
 Olivier Dall'Oglio
 Francis de Taddéo
 Michel Dussuyer
 Patrice Garande
 Jean-Louis Garcia (co-major)
 Pascal Janin
 Antoine Kombouaré
 Nasser Larguet
 Thierry Laurey
 Stéphane Paille
 Vincent Rautureau
 Daniel Sanchez
 Didier Tholot
 Georges Tournay

Promotion 2006-2008 du DEPF
En 2008 Laurent Guyot termine major de sa promotion, devant Landry Chauvin. Les quinze stagiaires étaient encadrés par René Girard, Francis Smerecki et Philippe Bergeroo. Cinq candidats sont ajournés. Les reçus sont :

 Landry Chauvin
 François Ciccolini
 Pablo Correa
 Laurent Fournier
 Laurent Guyot (major)
 Frédéric Hantz
 David Marraud
 Thierry Oleksiak
 Jean-Luc Ruty
 Jean-Guy Wallemme

Promotion 2008-2010 du DEPF
En 2010, Jocelyn Gourvennec est le major d'une promotion de quinze diplômés, qui compte plusieurs anciens joueurs :

 Michel Audrain
 Gérald Baticle
 Daniel Bréard
 Cédric Daury
 Paul Fischer
 Hubert Fournier
 Jocelyn Gourvennec (major)
 David Guion
 Stéphane Le Mignan
 Philippe Montanier
 Jean-Marc Nobilo
 Éric Pégorer
 Pascal Plancque
 Denis Renaud
 Stéphane Ziani

Promotion 2010-2012 du DEPF
La FFF dévoile en mai 2012 les noms des seize candidats reçus à l'examen du DEPF:

 Éric Blahic
 Régis Brouard
 Patrice Carteron
 Arnaud Cormier
 Olivier Échouafni
 Michel Estevan
 Christophe Galtier
 Vincent Guérin
 Laurent Huard
 Sabri Lamouchi
 René Marsiglia
 Olivier Pantaloni
 Claude Robin
 Lionel Rouxel
 Jean-Luc Vannuchi
 Jean-Luc Vasseur

Promotion 2012-2014 du BEPF
Pour des raisons d'harmonisation européenne, le DEPF est renommé BEPF. En mai 2014, Stéphane Moulin et Réginald Ray terminent co-majors d'une promotion encadrée par Francis Smerecki, Philippe Bergeroo et Pierre Mankowski, dont voici les lauréats :

 Abdel Bouhazama
 Stéphane Crucet
 Corinne Diacre
 Rémi Garde
 Pascal Gastien
 Vincent Hognon
 François Keller
 Yann Lachuer
 Claude Michel
 Stéphane Moulin
 Ulrich Ramé
 Réginald Ray

Promotion 2014-2015 du BEPF réservée aux sportifs de haut niveau
Pour la saison 2014-2015, cinq anciens pros suivent la session « Sportif de Haut Niveau » du BEPF, encadrés par Guy Lacombe. Des stages d'observation à la Juventus Turin, au Stade rennais et au Bayern Munich sont organisés. Les lauréats de cette promotion sont :

 Bernard Diomède
 Claude Makélélé
 Éric Roy
 Willy Sagnol
 Zinédine Zidane

Promotion 2014-2016 du BEPF
Cette session est la dernière à effectuer la formation sur deux ans. À plusieurs reprises dans la saison, les quinze stagiaires quittent leur traditionnel cadre de Clairefontaine pour s'immerger dans un club : ils sont ainsi accueillis à Guingamp, Montpelllier et Lyon. Leurs formateurs sont Guy Lacombe, Francis Smerecki, Laurent Guyot et Patrick Gonfalone. Sarah M'Barek et Dominique Veilex n'obtiennent pas le diplôme. Les lauréats sont :

 Christian Bracconi
 Pascal Dupraz (échouant en 2014, il ne devait repasser le BEPF que partiellement, et l'obtient en 2015)
 Olivier Frapolli
 Bruno Irlès
 Fabien Mercadal
 Christophe Pélissier
 Romain Revelli
 Sylvain Ripoll
 Stéphane Rossi
 Patrice Sauvaget
 Éric Sikora
 Oswald Tanchot
 Denis Zanko

Promotion 2016-2017 du BEPF

À partir de 2016, la formation s'effectue sur un an. Les stagiaires de la promotion 2016-2017 sont encadrés par trois tuteurs, dont Guy Lacombe et Patrice Gonfalone. Ils effectuent notamment des stages à Angers SCO, au Stade Lavallois, et dans quatre autres clubs professionnels. Après treize modules de formation, neuf candidats sont reçus en mai 2017 :
 Yves Bertucci
 David Bettoni
 Hervé Della Maggiore
 Olivier Guégan
 Patrice Lair
 Mickaël Landreau
 Sarah M'Barek
 Frédéric Reculeau
 Franck Rizzetto

Promotion 2017-2018 du BEPF
Les formateurs sont Patrick Gonfalone, Guy Lacombe, Philippe Montanier et Franck Thivilier. Dix stagiaires participent à treize sessions de formation, qui incluent des stages dans différents clubs professionnels, dont le RC Strasbourg, le Dijon FCO et le Grenoble Foot 38. Les dix stagiaires sont :
 Laurent Batlles
 Nicolas Cloarec
 Michaël Debève
 Damien Ott
 Manuel Pires
 Didier Santini
 Emmanuel Da Costa
 Julien Stéphan
 Nicolas Usaï

Promotion 2018-2019 du BEPF
Pour la session 2018-2019, dix techniciens sont retenus. Ils intègrent une formation de 42 jours, à l'issue de laquelle tous valideront le diplôme. Les dix entraîneurs diplômés du BEPF en mai 2019 sont :

 Jérôme Arpinon
 Laurent Bonadéi
 Vincent Bordot
 Mathieu Chabert
 Richard Déziré
 Stéphane Jobard
 Nicolas Le Bellec
 Fabien Lefèvre
 Karim Mokkedem
 Laurent Peyrelade

Promotion 2019-2020 du BEPF
Tous les candidats ont obtenu le diplôme, après un an de formation menée par Franck Thivillier, Francis Gillot et Lionel Rouxel. Malgré l'épidémie de Covid-19, la grande majorité du cursus s'est déroulée normalement sauf les deux dernières sessions, consacrées aux présentations et débriefing des rapports de stage, qui ont eu lieu en visioconférence. Stéphane Dumont est major de cette promotion. Les lauréats sont les suivants :

 David Bechkoura
 Philippe Bizeul
 Claudio Caçapa
 Alexandre Dujeux
 Stéphane Dumont (major)
 Franck Haise
 Sonia Haziraj
 Pascal Moulin
 Romain Pitau
 Julien Sablé

Promotion 2020-2021 du BEPF
Dix candidats sont diplômés du BEPF en mai 2021. Ils ont été formés par Franck Thivilier, Lionel Rouxel et Francis Gillot, ainsi que des intervenants extérieurs comme Denis Troch ou Lionel Bellenger, maître de conférences à HEC.

 Éric Chelle
 Johann Gallon
 Xavier Collin
 Alain Pochat
 David Carré
 Cris
 Loïc Lambert
 François Rodrigues
 David Linarès
 Christophe Delmotte

Promotion 2021-2022 du BEPF

En avril 2021, la FFF annonce la liste des dix candidats admis à la formation, qui comportera treize sessions dont cinq stages d'observation dans des clubs comme Bourg-en-Bresse, Saint-Étienne ou Metz. Tous sortiront diplômés en mai 2022, sauf Jean-Marie Huriez.
 Habib Beye
 Zoumana Camara
 Maxence Flachez
 Jean-Marie Huriez
 Régis Le Bris
 David Le Frapper
 Olivier Saragaglia
 Benoît Tavenot
 Alexandre Torres
 Roland Vieira

Promotion 2022-2023 du BEPF
Pour cette saison, les responsables pédagogiques sont Franck Thivilier, Lionel Rouxel et Francis Gillot. La liste des candidats admis à la formation est dévoilée en avril 2022 par la FFF :

 Matthieu Chalmé
 Sylvain Didot
 Dimitri Fabros
 Thomas Fernandez
 Jean-Marie Huriez
 Stéphane Nado
 Benoît Pedretti
 Nicolas Rabuel
 Jean-Marie Stéphanopoli
 Grégory Vignal

Notes et références

Notes

Références

Centre national sportif français
Sport en France
Enseignement du sport
Entraîneur français de football
Certificat professionnel

Brevet d'entraîneur professionnel de football


ඔබට අවශ්‍ය අංශය තෝරාගන්න.

 ඇස -සෑම සත්‍වයෙකුගේ ම
 මිනිස් ඇස -මානුෂ ඇස

වක්‍රෝත්තිහරණ පිටු

ඇස (බහුරුත්හරණය)


Julio César Porcile (n. 30 de noviembre de 1927 en Buenos Aires - f. el 9 de diciembre de 2013, ibídem) fue un militar argentino, que perteneciente a la Fuerza Aérea Argentina, alcanzó la jerarquía de Brigadier.

Ocupó el cargo de Ministro de Trabajo de la Nación, durante las presidencias de facto de Roberto Eduardo Viola y Leopoldo Galtieri, del 29 de marzo al 12 de diciembre de 1981 y del 22 de diciembre de 1981 al 30 de junio de 1982; en el período de transición de ministro de Viola-Galtieri ocupó interinamente el cargo de Ministro del Interior.

Carrera
Egresó en 1949 como Alférez, con el título de Oficial de Informaciones, del Escuela de Aviación Militar.
Fue agregado de la Fuerza Aérea Argentina en la República Federativa de Brasil desde 1968 a 1970.
En 1972 se desempeñaba como vocal del tribunal ordinario de honor de las Fuerzas Armadas.

Desde el 4 al 10 de diciembre de 1973, ostentando la jerarquía de Comodoro, Julio César Porcile participó del primer vuelo transatlántico tricontinental, partiendo desde América del Sur en la Ciudad de Buenos Aires y haciendo escala en Río Gallegos, luego en la Antártida en la Base Marambio, para finalmente llegar a Oceanía aterrizando en Christchurch, Nueva Zelanda y finalmente en Canberra, Australia. Entre los tripulantes estaban el Brigadier General Héctor Fautario, y los por entonces Capitanes Hugo César Meisner (caído en Malvinas) y Juan Daniel Paulik, quien sería en 1993 titular de la Fuerza Aérea Argentina.

Durante el Proceso de Reorganización Nacional
Participó activamente en el Proceso de Reorganización Nacional con respecto a lo relacionado con bienestar social, elaborando la reglamentación del régimen militar. Más tarde, durante la presidencia de Jorge Rafael Videla, fue nombrado interventor de la Confederación General del Trabajo en 1976, ostentando la jerarquía de Comodoro.

Accedió al grado de brigadier el 31 de diciembre de 1978.

Más tarde, con la asunción de Viola, llegaría a ser titular del Ministerio de Trabajo nacional, cargo en el que permaneció hasta la renuncia de Leopoldo Galtieri.

Bibliografía

Decíamos ayer: la prensa argentina durante el Proceso. (1998)

Porcile
Porcile
Almirantes, generales y brigadieres del Proceso de Reorganización Nacional
Brigadieres de la Fuerza Aérea Argentina
Gabinete de Roberto Eduardo Viola
Gabinete de Leopoldo Fortunato Galtieri

Julio Porcile


Fofos je mali otok uz južnu obalu otoka Guama. S kopnom je povezan koraljnim grebenom Merizo.

Daljnje čitanje
National Centers for Coastal Ocean Science
Bendure, G. & Friary, N. (1988) Micronesia:A travel survival kit. South Yarra, VIC: Lonely Planet.

Bibliografija
The Island of Guam By Leonard Martin Cox

Otoci Guama

Fofos


Giuliana De Sio () este o actriță italiană și sora cântăreței de muzică folk Teresa De Sio.

Biografie
S-a născut în Salerno și a trăit în Cava de' Tirreni, orașul de origine al familiei ei. Și-a făcut prima apariție publică, atunci când avea vârsta de cinci ani, într-un spectacol la Teatrul Verdi din Salerno. A început o carieră profesională de actriță în anul 1976, când Gianni Bongiovanni a distribuit-o în filmul de televiziune Una donna, difuzat de RAI. Elio Petri i-a oferit apoi un rol în Mani sporche, iar Mario Monicelli a ales-o să joace un rol principal în filmul Il malato immaginario, alături de celebrul actor italian Alberto Sordi.

Întâlnirea cu regizorul Massimo Troisi, care a distribuit-o în filmul Scusate il ritardo în 1982, a adus-o în atenția noii generații de regizorii italieni. A jucat apoi în filmele Io, Chiara e lo Scuro și Casablanca Casablanca ale regizorului Francesco Nuti.

Ea este atee.

Filmografie

Filme de cinema

 San Pasquale Baylonne protettore delle donne, regie: Luigi Filippo D'Amico (1976)
 Rue du Pied de Gruepp, regie: Jean-Jacques Grand-Jouan (1979)
 Il malato immaginario, regie: Tonino Cervi (1979)
 Io, Chiara e lo Scuro, regie: Maurizio Ponzi (1982)
 Sciopèn, regie: Luciano Odorisio (1982)
 Scusate il ritardo, regie: Massimo Troisi (1983)
 Uno scandalo perbene, regie: Pasquale Festa Campanile (1984)
 Cento giorni a Palermo, regie: Giuseppe Ferrara (1984)
 Casablanca, Casablanca, regie: Francesco Nuti (1985)
 Speriamo che sia femmina, regie: Mario Monicelli (1986)
 Ti presento un'amica, regie: Francesco Massaro (1987)
 Se lo scopre Gargiulo, regie: Elvio Porta (1988)
 I picari, regie: Mario Monicelli (1988)
 Feu sur le candidat, regie: Agnès Delarive (1990)
 Cattiva, regie: Carlo Lizzani (1991)
 Per non dimenticare, regie: Massimo Martelli (1992)
 Donne sottotetto, regie: Roberto Giannarelli (1992)
 La vera vita di Antonio H., regie: Enzo Monteleone (1994)
 Italiani, regie: Maurizio Ponzi (1996)
 Con rabbia e con amore, regie: Alfredo Angeli (1997)
 Alexandria Hotel, regie: Andrea Barzini și James Merendino (1998)
 Besame mucho, regie: Maurizio Ponzi (1999)
 Viva la scimmia, regie: Marco Colli (2002)
 Ti voglio bene Eugenio, regie: Francisco Josè Fernandez (2002)
 A luci spente, regie: Maurizio Ponzi (2004)
 Vorrei vederti ballare, regie: Nicola Deorsola (2010)
 Il console italiano, regie: Antonio Falduto (2012)
 Ci vediamo a casa, regie: Maurizio Ponzi (2012)
 La verità, vi spiego, sull'amore, regie: Max Croci (2017)

Filme de televiziune

 Una donna, regie: Gianni Bongioanni (1977)
 Le mani sporche, regie: Elio Petri (1978)
 Hedda Gabler, regie: Maurizio Ponzi (1979)
 Ritratto di donna distesa, regie: Fiorella Infascelli (1980)
 La Medea di Porta Medina, regie: Piero Schivazappa (1981)
 Dramma d'amore, regie: Luigi Perelli (1983)
 Cuore, regie: Luigi Comencini (1984)
 Caracatița 3, regie: Luigi Perelli (1987)
 Wolff - Un poliziotto a Berlino - episodul 02x01, regie: Michael Lähn (1993)
 Angelo nero, regie: Roberto Rocco - miniserial TV (1998)
 Der Kapitän - episodul Kein Hafen für die Anastasia, regie: Sabine Landgraeber (2000)
 Maria Maddalena, regie: Raffaele Mertes (2000)
 Il bello delle donne, regie: Maurizio Ponzi (2000)
 Il bello delle donne 2, regie: Maurizio Ponzi (2001)
 Il bello delle donne 3, regie: Maurizio Ponzi (2003)
 La notte breve, regie: Camilla Costanzo și Alessio Cremonini (2006)
 Caterina e le sue figlie 2, regie: Luigi Parisi (2007)
 Crimini - episodul Il bambino e la befana, regie: Manetti Bros. (2007)
 Mogli a pezzi, regie: Alessandro Benvenuti și Vincenzo Terracciano (2008)
 Caterina e le sue figlie 3, regie: Luigi Parisi (2010)
 Non si arriva a fine mese, regie: Maurizio Ponzi (2010)
 Il peccato e la vergogna, regie: Alessio Inturri și Luigi Parisi (2010)
 Non smettere di sognare, regie: Roberto Burchielli (2011)
 L'onore e il rispetto - Parte terza, regie: Luigi Parisi și Alessio Inturri (2012)
 Rodolfo Valentino - La leggenda, regie: Alessio Inturri (2014)
 Furore - Il vento della speranza, regie: Alessio Inturri (2014)
 Buon Lavoro, regie: Marco Demurtas (2015)
 Ballando con le stelle (2017) - Rai1
 Il bello delle donne... alcuni anni dopo, regie: Eros Puglielli (2017)
 Amore pensaci tu, regie: Francesco Pavolini și Vincenzo Terracciano (2017)

Activitatea teatrală
 Scene di caccia in bassa baviera, regie: Walter Pagliaro
 Un sorso di terra de Heinrich Böll
 La doppia incostanza de Marivaux, regie: Andreè Ruth Shammah, Teatro Pierlombardo Milano
 Crimini del cuore, regie: Nanny Loy
 Libero de Renato Sarti. Pusă în scenă la Teatrul Piccolo din Milano sub regia lui Giorgio Strehler (stagiunea 1988/89)
 Storia d'amore e d'anarchia, regie: Lina Wertmüller (2002)
 Il laureato, regie: Teodoro Cassano (2007/2009)
 Notturno di donna con ospiti, regie: Enrico Maria Lamanna (1996-2003)
  La Lampadina galleggiante, regie: Armando Pugliese (2011)
' 'Notturno di donna con ospiti, regie: Enrico Maria Lamanna (2014)

Premii
 David di Donatello 1983 - cea mai bună actriță în rol principal pentru filmul Io, Chiara e lo Scuro Nastro d'argento 1983 - cea mai bună actriță în rol principal pentru filmul Io, Chiara e lo Scuro Globo d'oro 1983 - cea mai bună actriță pentru filmul Io, Chiara e lo Scuro, Sciopèn și Scusate il ritardo Grolla d'oro 1983 - cea mai bună actriță pentru filmul Io, Chiara e lo Scuro Grolla d'oro 1992 - cea mai bună actriță pentru filmul Cattiva Ciak d'oro 1986 - cea mai bună actriță în rol principal pentru filmul Speriamo che sia femmina Premiul Roma Fiction Fest 2013 pentru cea mai bună actriță pentru filmul L'onore e il rispetto''

Note

Legături externe

Nașteri în 1957
Actrițe italiene din secolul al XX-lea
Câștigătorii premiilor David di Donatello
Câștigătorii premiilor Nastro d'Argento
Italieni în viață
Nașteri pe 2 aprilie
Actrițe italiene din secolul al XXI-lea
Oameni din Salerno

Giuliana De Sio


An Pycreus atrobrunneus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Gilbert Baker, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Charles Baron Clarke. An Pycreus atrobrunneus in nahilalakip ha genus nga Pycreus, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Madagascar. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pycreus

Pycreus atrobrunneus


قائمة بالأبطال في 1923 البطولات الوطنية الأمريكية لكرة المضرب (المعروفة الآن باسم أمريكا المفتوحة):

الكبار

فردي رجال

 بيل تيلدن هزم  بيل جونستن 6-4 6-1 6-4

فردي سيدات

 هيلين ويلز مودي هزم  مولا بجورستدت مالوري 6-2, 6-1

مراجع

الرياضة في بنسيلفانيا في 1923
أحداث أغسطس 1923 الرياضية
أحداث سبتمبر 1923 الرياضية
البطولات الوطنية الأمريكية (كرة مضرب) حسب السنة
فيلادلفيا في القرن 20
كرة المضرب في 1923
كرة مضرب أمريكية في 1923
منافسات رياضية في فيلادلفيا

البطولات الوطنية الأمريكية 1923 (كرة مضرب)


محمد السادس قد تشير إلى:
 محمد السادس بن الحسن، الملك الحالي للمملكة المغربية.
 محمد السادس العثماني، أحد خلفاء الدولة العثمانية وآخر السلاطين العثمانيين.

صفحات توضيح أشخاص

محمد السادس (توضيح)


عبد الوهاب عميش، ولد بتونس العاصمة يوم 30 أوت 1932، فنان تشكيلي تونسي حيث يتعاطى الرسم والنقش.

يعيش هذا الفنان التشكيلي التونسي بفرنسا وتعرض ألواحه بعد أروقة فرنسية. ويهتم فيها خاصة برسم مدينة تونس العربية. وهو يعرض أعماله سنويا في عدد من المعارض الدولية

أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
رسامون تونسيون
مواليد 1932

عبد الوهاب عميش


Peter M. Christian (født 16. oktober 1947 på øen Pohnpei) var præsident for Mikronesiens Forenede Stater (Mikronesien) fra 2015 til 2019.

Han er uddannet fra University of Hawaii i Manoa og er gift med Maurina Weilbacher.

Peter Christian blev valgt til præsidentposten af østatens parlament (Kongressen) den 11. maj 2015, hvorefter han blev taget i ed samme dag. Han afløste Manny Mori på posten som landets præsident.

Peter Christian har været medlem af Mikronesiens parlament Kongressen siden 2007. Lige som alle andre politikere i den lille østat var Peter Christian opstillet som individuel kandidat, da der ikke eksisterer egentlige politiske partier.

Eksterne henvisninger
 www.fsmgov.org - officiel website for "Government of the Federated States of Micronesia"
 www.fsmpio.fm - officiel website for "Office of the President of the Federated States of Micronesia"

Politikere fra Mikronesien
Mikronesiens præsidenter
Nuværende statsoverhoveder

Peter M. Christian


Chevrolet Cobalt este o mașină compactă introdusă inițial de Chevrolet în 2004 pentru anul de model 2005. Cobaltul a înlocuit atât modelul Cavalier, cât și modelul Toyota, Geo Prizm / Chevrolet Prizm, ca mașină compactă a lui Chevrolet. Cobaltul a fost disponibil atât ca coupe, cât și ca sedan, și sa bazat pe platforma GM Delta, de asemenea împărtășită cu Chevrolet HHR și Saturn ION. De asemenea, a fost disponibilă o performanță ridicată, Chevrolet Cobalt SS.

O versiune Pontiac a fost vândută în Statele Unite și Mexic sub numele G5 pentru 2007-2009. Acesta a fost vândut ca Pontiac G4 în Mexic pentru 2005-2006 și ca Pontiac G5 în Canada pentru întreaga sa alergare (unde a fost denumită pe scurt Pontiac Pursuit și mai târziu Pontiac G5 Pursuit ). În toate cazurile, G5 a înlocuit Pontiac Sunfire în legătură cu Cavalierul. În timp ce Cobaltul era disponibil ca un coupe cu 2 uși și un sedan cu 4 uși pe toate piețele la care era oferit, modelul G5 era disponibil doar ca coupe în Statele Unite, în timp ce o versiune sedan a fost vândută alături de cupa din Canada și Mexic.

La fel ca și predecesorii lor, toate Cobalt-urile și echivalentele sale Pontiac au fost fabricate la uzina GM din Ramos Arizpe, Mexic și Lordstown, Ohio. Agenția Statelor Unite pentru Protecția Mediului a clasificat Cobalt ca o mașină subcompactă.

Se fabrică deocamdată de acuma în țările Brazilia, Uzbekistan și Columbia. Chevrolet nu a avut planuri să-o aducă pe Cobalt în Statele Unite ale Americii.

Prima generație (2004–2010)

Note

Legături externe

Chevrolet Cobalt at Chevrolet

Vehicule motorizate fabricate în Statele Unite ale Americii
Cobalt

Chevrolet Cobalt


Scherbe steht für:
 Scherbe, Bruchstück eines Keramikteils
 Scherbe (Einheit), ein deutsches Maß im Bergwerk
 Jörg Scherbe (* 1977), Fußballspieler
 Philipp Scherbe (1553–1605), Mediziner und Philosoph

Scherben steht für:
 Scherben, Werkstoff zur Keramikherstellung
 Scherben (Film), deutscher Film von 1921
 österreichisch und süddeutsch für einen Nachttopf oder einen Terrakotta-Blumentopf

Siehe auch:
 Ton Steine Scherben, deutsche Band

Scherbe (Begriffsklärung)


An Sacciolepis vilvoides in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Carl Bernhard von Trinius, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mary Agnes Chase. An Sacciolepis vilvoides in nahilalakip ha genus nga Sacciolepis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Sacciolepis

Sacciolepis vilvoides


Sturla Ottesen, né le  en Norvège, est un footballeur norvégien qui évolue au poste d'arrière droit au Stabæk Fotball.

Biographie

En club
Sturla Ottesen est formé par le , et après un passage au FK Lyn il retourne au Kjelsås Fotball et y commence sa carrière. Le club évolue en troisième division norvégienne lorsqu'il joue son premier match, le  contre . Il est titularisé lors de cette rencontre remportée par son équipe sur le score de trois buts à un. Grâce à ses prestations au cours de la saison 2019, Ottesen est élu talent de l'année en troisième division norvégienne.

Le , Sturla Ottesen rejoint le Stabæk Fotball. Le défenseur de 19 ans se dit ravi de rejoindre un club qui fait confiance aux jeunes joueurs.

Il joue son premier match dans l'Eliteserien lors de sa première apparition sous ses nouvelles couleurs, en étant titularisé face à l'Aalesunds FK, le 18 octobre 2020. Stabæk s'impose ce jour-là sur le score de quatre buts à zéro.

Ottesen inscrit son premier but pour Stabæk le 22 septembre 2021, face au Strømsgodset IF, lors d'un match de coupe de Norvège. Son équipe s'incline par cinq buts à un ce jour-là.

En sélection
Il est sélectionné avec l'équipe de Norvège des moins de 20 ans depuis septembre 2021.

Références

Liens externes

Footballeur norvégien
Joueur du Stabæk Fotball
Naissance en mai 2001

Sturla Ottesen


الإطار الرقمي  هو جهاز إلكتروني صغير لعرض الصور الرقمية أو مواد فيديو بطريقة تحاكي إطار الصور العادي. يتألف الإطار الرقمي أساسا من شاشة TFT ووحدة لتحويل البيانات وبطاقة ذاكرة (Memory Card). يتزوّد الجهاز بالطاقة عن طريق الشبكة الكهربائية أو عن طريق البطارية ويتحصل على البيانات من بطاقة الذاكرة، عن طريق (كابل / لاسلكية(WLAN))، بلوتوث، أو عبر الاتصال بالإنترنت.

يتمتع الجهاز منذ بداية هذه الألفية بشعبية كبيرة ويرجع هذا إلى انخفاض كبير في تكاليف إنتاج الشاشات. العديد من النماذج يحتوي إمكانية تغيير الصور.

الفئات

تنقسم الأطر الرقمية إلى ثلاث فئات:

 إطار رقمي بسيط يمكن حقا يعرض الصور فقط (من نوع JPEG)
 إطار رقمي "Multimedia" بسيط: بِالإِضَافَةِ إلى الصور بإمكانه عرض الموسيقى والفيديو
 إطار رقمي "Multimedia" مطوّر: بعض نماذج من هذه الفئة يستطيع أيضا الاتصال بالإنترنت وتحميل صور عن طريق خدمة ال آر إس إس (RSS)، البريد الإلكتروني أو مواقع مثل فليكر أو بيكاسا. وكثير من هذه النماذج أيضا لها قدرة على تبادل الصور لاسلكيا في ما بينها.

مراجع

تصوير رقمي

إطار رقمي


Canala es una comuna de la Provincia Norte de Nueva Caledonia, un territorio de ultramar de Francia en el océano Pacífico.

Historia
El 25 de abril de 1995, el 47% del territorio de Canala se separó y se convirtió en la comuna de Kouaoua.

Véase también
 Anexo:Comunas de Nueva Caledonia

Enlaces externos

Comunas de Nueva Caledonia

Canala


Vjenčanje Djevice (talijanski: Sposalizio della Vergine) je jedna od ranih Rafaelovih slika koju je naslikao 1504. godine. Slika predstavlja svečanost vjenčanja Marije i Josipa. Slika je više puta promijenila vlasnika dok nije završila u pinakoteci Brera u Milanu 1806. godine.

Povijest
Sliku je od Rafaelova učitelja, umbrijskog slikara Perugina, naručio Filippo degli Albezzini kao jednu od tri slike za za franjevačku crkvu sv. Franje u mjestu Città di Castello. U odsustvu učitelja, Rafael je dovršio ovu, posljednju, sliku, koja je izvedena po uzoru na ranije Peruginovo istoimeno djelo, o čemu svjedoči njegov potpis i godina 1504. Ipak, Rafaelova slika svjedoči o nekim novinama i posebnostima u odnosu na Peruginovo, te je naposljetku Rafael od Peruginova radnika postao mu najveći konkurent.

Kad je general Giuseppe Lechi oslobodio grad Città di Castello od austrijske okupacije 1798., preuzeo je sliku. Smatra se da ju je prodao 1801. godine Giacomu Sannazaru, koji je 1804. godine prodao Poliklinici u Milanu. Država ju je otkupila 1806. za 53,000 franaka i smještena je u muzejsku palaču Pinacoteca di Brera.
Tijekom ovih preseljenja slika je bivala sve oštećenija. Ploča je imala nekoliko pukotina u gornjoj polovici, dok je u cjelini postala zgužvano valovita. Talijanski umjetnik Giuseppe Molteni je 1857. popravio većinu oštećenja i uspio sačuvati ploču
.

Odlike

Premda je Rafael očito bio inspiriran Peruginovim djelom, razlike između njih postoje. Talijanski umjetnik i umjetnički biograf Giorgio Vasari, zapisao je kako se na slici "može jasno vidjeti napredak izvrsnosti Rafaelovog stila, koja postaje mnogo suptilnija i profinjenija i nadilazi Pietrov stil".

U prvom je planu sama svečanost vjenčanja gdje Josip daruje vjenčani prsten Mariji s brojnim prirodnim likovima koji ih uokviruju. Jedan od njih lomi štap, što je simbolično podsjećanje na uništenje Jeruzalemskog hrama. Rafael je bio izvrstan portretist, te je razvio svoj način slikanja Bogorodice, kao čistu i idealiziranu. Ona je postala modelom generacija slikara koji slijede.
Izvedba perspektive je komplicirana; u pozadini se nalazi veliki trg s likovima koji nisu dobro identificirani; naslikani su samo radi realističkog osjećaja scene. Na kraju trga je Jeruzalemski hram (zamišljen više kao rimski hram) sa središnjim ulazom kroz koji se može vidjeti krajolik i kroz prolaz sa stražnje strane (točka nedogleda u koju se stječu sve linije perspektive). Ova zgrada je zapravo središte cijele scene i stvara savršen sklad između urbanog i prirodnog svijeta. Ona nagovještava Rafaelove kasnije radove kao arhitekta.
Okolina se oko hrama širi kružno i taj nam element pokazuje snažan interes umjetnika za arhitekturu 16. stoljeća.
Boje koje dominiraju su vedre, žarke, ali je Rafael uspio postići njihov sklad jer se ne sudaraju.

Bilješke

Poveznice

 Rafaelove sobe
 Visoka renesansa

Renesansne slike
Slike iz 1550-ih

Vjenčanje Djevice


Der Oberleitungsbus Potsdam war das Oberleitungsbus-System der brandenburgischen Landeshauptstadt Potsdam. Es bestand von 1949 bis 1995 und ergänzte die seit 1880 verkehrende Straßenbahn Potsdam. Der Obus fuhr ausschließlich in den Stadtteilen Babelsberg und Drewitz, wo zwei Linien elektrisch bedient wurden. Zuständiges Verkehrsunternehmen war – wie bei der Straßenbahn und beim städtischen Omnibusverkehr – der VEB Verkehrsbetrieb Potsdam, aus welchem 1990 der ViP Verkehrsbetrieb Potsdam GmbH hervorging.

Geschichte

Zur besseren Anbindung der östlichen Stadtteile Potsdams wurde 1941 beschlossen, einen von Babelsberg ausgehenden Obus einzurichten. Trotz der Kriegsereignisse gelang es, das erforderliche Oberleitungsmaterial samt Fahrzeugen zu beschaffen. Am 1. Oktober 1949 wurde die erste Obus-Linie A zwischen Babelsberg Goethestraße und Drewitz Ort mit einer Länge von 5,8 Kilometern eröffnet. Eine zweite Linie B von Babelsberg Nord nach Bergstücken Steinstraße folgte 1956/57.

Eine dritte Linie C wurde später zwischen dem Bahnhof Drewitz und dem Bahnhof Babelsberg eingerichtet. Hierzu wurden an beiden Endpunkten Wendeschleifen errichtet. In Babelsberg existierte dabei eine Häuserblockschleife über Karl-Liebknecht-Straße, Rudolf-Breitscheid-Straße, Daimlerstraße und Lutherplatz. Die Einrichtung dieser Linie hatte einen politischen Hintergrund: in den immer schärfer werdenden Spannungen zwischen den Besatzungsmächten endeten die Züge auf der Berlin-Blankenheimer Eisenbahn am Bahnhof Drewitz. Fahrgäste nach Berlin mussten ab Bahnhof Babelsberg mit der Berliner S-Bahn durch West-Berlin weiterfahren. Mit der Fertigstellung des Berliner Außenrings und der Einstellung der S-Bahn nach Berlin verschwand kurz darauf auch die Linie C. Die Wendeschleife am Bahnhof Babelsberg wurde später demontiert.

Eine weitere, vom übrigen Netz unabhängige, Obus-Linie D sollte zwischen Holzmarktstraße und Menzelstraße an der Glienicker Brücke eingerichtet werden. Der Straßenbahnverkehr wurde wegen des schlechten Gleiszustands auf Omnibusbetrieb umgestellt. Die Wartung der Obusse dieser Linie sollte im Depot Holzmarktstraße erfolgen. Aufgrund der schlechten Beschaffungslage in der Deutschen Demokratischen Republik – sowohl für Leitungsmaterial als auch für Fahrzeuge – wurden diese Pläne jedoch verworfen. Stattdessen wurde der Straßenbahnbetrieb wenige Jahre später nach einer Sanierung in zwei Abschnitten wieder aufgenommen.

Am 30. August 1971 musste der Abschnitt Bahnhof Drewitz – Drewitz Ort wegen Baumaßnahmen für das Neubaugebiet Am Stern stillgelegt werden. Bis Anfang der 1990er-Jahre verkehrten die beiden Linien dann wie folgt:

Das Obus-Depot lag in der Stephensonstraße und wurde über eine Betriebsstrecke von der Haltestelle Am Findling aus erreicht. Anfang der 1980er Jahre gab es Planungen für Netzerweiterungen in Richtung Schlaatz und Waldstadt sowie für neue Linien ins Umland. Diese Pläne scheiterten an den knappen Kapazitäten in der DDR und durch die politischen Ereignisse in den Jahren 1989 und 1990. Der Plan zur Umstellung der Omnibuslinie D (Bahnhof Rehbrücke – Schlaatz – Babelsberg – Waldstadt I – Eichhorst) wurde zu Beginn der 1990er Jahre wieder diskutiert, allerdings verliefen sich auch diese Pläne. Die Elektrifizierung der Wetzlarer Bahn teilte das Netz des O-Busses schließlich beim Bahnhof Drewitz in zwei Teile, da dort eine Oberleitungs-Kreuzung aus technischen Gründen nicht realisiert werden konnte. Unter anderem spielten hierbei Sicherheitsgründe eine Rolle, die Bahnstrecke wurde damals für den ICE-Verkehr für Höchstgeschwindigkeiten bis 160 km/h hergerichtet. Am 26. November 1992 beschloss der Potsdamer Magistrat daher den Ankauf von zwei Duo-Bussen, sie sollten die auf der Linie 690 entstandene Lücke überbrücken. Auf der Linie 691 (Bahnhof Drewitz – Babelsberg Nord) fuhren hingegen weiterhin klassische Obusse.

Bedingt durch den mangelhaften Zustand der aus DDR-Zeiten stammenden Fahrzeuge stand der Oberleitungsbus Potsdam ab Anfang der 1990er Jahre zur Disposition. Aufgrund der angespannten Finanzlage der Stadt Potsdam kamen Neuanschaffungen nicht in Frage, diese Problematik führte schließlich zur vollständigen Einstellung des Potsdamer Obus-Betriebs. Am 16. Januar 1995 ordnete die Dekra die sofortige Stilllegung fast aller Altbau-Obusse an, teilweise waren tragende Teile durchgerostet.

Der letzte reine Obus verkehrte am 18. Januar 1995 im Fahrgastbetrieb auf der Linie 691, die beiden Duo-Busse verkehrten dabei auf beiden Linien noch gelegentlich. Bedingt durch Sturmschäden wurde der Obusbetrieb in Potsdam am 2. Februar 1995 endgültig eingestellt. Die Fahrleitungsinfrastruktur wurde in den folgenden Wochen entfernt. Im ehemaligen Depot in der Stephensonstraße befindet sich heute das Grünflächenamt der Stadt Potsdam.

Fahrzeuge

In Potsdam verkehrten Oberleitungsbusse der Typen LOWA W602a, Škoda 8Tr, Škoda 9Tr, Škoda 14Tr, Ikarus 280.93 und Duo-Busse des Typs Mercedes-Benz O 405 GTD (Nummern 993 und 994).

Škoda 14Tr Nummer 976 wurde 1993/94 als einziger Škoda-Obus teilmodernisiert und in die Hausfarben der Verkehrsbetriebe Potsdam umlackiert, alle anderen Wagen trugen hingegen Ganzreklame. Nach der Einstellung wurden die restlichen Škoda-Obusse bis auf Wagen 976 ins tschechische Ostrava verkauft, ab 2002 gelangten 6 Wagen ins kasachische Almaty. Dort wurden die Wagen dann zwischen 2005 und 2008 ausgemustert und verschrottet. 3 weitere gingen ins ukrainische Iwano-Frankiwsk bzw. 3 nach Czernowitz, die dort bis 2019 ausgemustert worden sind. Obus 976 befindet sich heute als historisches Fahrzeug beim Oberleitungsbus Eberswalde.

Die beiden Duo-Busse 993 und 994 sollten ursprünglich ebenfalls nach Eberswalde abgegeben werden, allerdings konnten diese dort aufgrund technischer Abweichungen nicht eingesetzt werden. So gelangten sie nach Kapfenberg in Österreich, wo sie bis zur Einstellung des Obusverkehrs im März 2002 eingesetzt wurden. Im Dezember 2001 beziehungsweise Februar 2002 zu Dieselbussen umgebaut, standen sie noch bis 2007 im regelmäßigen Betriebseinsatz und wurden danach verkauft.

Siehe auch
 Nahverkehr in Potsdam

Literatur

Weblinks

 Offizielle Webseite der ViP Verkehrsbetrieb Potsdam GmbH
 Der Potsdamer Obus auf berlin.bahninfo.de
 Der Potsdamer Obus auf www.berliner-verkehrsseiten.de
  auf www.historische-strassenbahn-potsdam.de
 O-Bus in Potsdam Schluß, aus und vorbei? aus SIGNAL 1/1995

Einzelnachweise

Verkehr (Potsdam)
Potsdam
Öffentlicher Personennahverkehr (Brandenburg)

Oberleitungsbus Potsdam


සරල අවලම්භය

පරිමන්දිත නොමැති බව සහ කුඩා විස්තාර උපකල්පනය කරමින් සරළ අවලම්භයක චලිතය විස්තර කරන අවකල්‍ය සමීකරණය

මෙම සමීකරණයේ විසඳුම

මගින් දෙනු ලබයි

මෙහි    යනු අවලම්භය දෝලනයවන විශාල ම කෝණයයි. ආවර්ත කාලය යනු පුර්ණ දෝලනයක් සිදුවීම සඳහා ගතවන කාලයයි. එය  යන්න ඉහත කොසයින සමීකරණය තුළ වූ  කාලය සමග ගුණ කරන කොටස  මගින් බෙදීමෙන් ලැබේ.(මෙහි  )

බමරුවට ඉහළින්  අවලම්භයේ පැද්දුම

සරළ අනුවර්තීය චලිතය සමහර අවස්ථාවල දී ද්විමාන වෘත්ත චලිතයක ඒකමාන ප්‍රක්ෂේපණයක් ලෙස සැලකිය හැක. පටිගත ධාවකයක වූ (record player)  බමරුවට ඉහළින් පැද්දෙන දිග අවලම්භයක් සලකන්න. බමරුවෙහි එක් කොනක වස්තුවක් ඇත. වස්තුව, බමරුව සමග වූ එකම මට්ටමක සිට දිස්වන විට වස්තුවේ චලිතයෙහි ප්‍රක්ෂේපණය, ඍජු රේඛාවක් දිගේ ඉදිරියට හා පසුපසට චලිත වීමක් සේ පෙනෙයි. අවලම්භයේ චලිතය සමග නියම ලෙසම සම මුහුර්තකරණයක් වන පරිදි බමරුවෙහි භ්‍රමණ සංඛ්‍යාතය වෙනස් කළ හැකිනම්,

බමරුවේ කෝණික වේගය යනු අවලම්භකයේ ස්පන්දනයයි.

පොදුවේ, සරල රේඛීය සරල අනුවර්ත චලිතයේ ස්පන්දනය කෝණික සංඛ්‍යාතය ලෙස ද හදුන්වන, අනුරූප වෘත්තාකාර චලිතයේ කෝණික වේගය වේ.

එම නිසා කාලාවර්ථය T හා සංඛ්‍යාතය f = 1 / T  වන චලිතයක ස්පන්දනය

පොදුවේ ස්පන්දනය හා කෝණික වේගය යනු එකම රාශියක් නොවේ.  උදාහරණයක් ලෙස අවලම්භයක ස්පන්දනය යනු අවලම්බයේ කෝණික වේගය නොවේ. නමුත් එය අනුරූප   වෘත්ත   චලිතයෙහි කෝණික  වේගය වේ.

දුනු ස්කන්ධ පද්ධතිය

දුන්නක් ස්කන්ධයක් මගින් ඇදුනු විට හෝ සම්පීඩ්‍ය වූ විට දුන්න  මගින් ප්‍රතිස්ථාපන බලයක් ඇති කරයි. දුන්න යම් කිසි දිගක් සඳහා සම්පීඩ්‍ය වූ විට හෝ ඇදුන විට ඇතිවන බලය සදහා සම්බන්ධතාවයක් හුක් ගේ නියමයෙන් ලබාදේ.

මෙහි F  යනු බලය ද K  යනු දුනු නියතය ද x යනු සමතුලිත පිහිටීමට සාපේක්ෂව ස්කන්ධයේ විස්ථාපනයද වේ.

මෙම සම්බන්ධතාවය මගින් දුන්නේ දිග නිතරම දුන්නේ බලයට ප්‍රතිවිරුද්ධ බව පෙනෙයි.

බල තුලනයක් හෝ ශක්ති සංස්ථිතිය භාවිතයෙන් මෙම පද්ධතියේ චලනය පහත අවකල්‍ය සමීකරණයෙන් දෙනු බව පහසුවෙන් පෙන්විය හැක.

මුල් විස්ථාපනය A  නම් සහ ආරම්භක ප්‍රවේගයක් නොමැති නම් මෙම සමීකරණයේ විසඳුම

මගින් දෙනු ලබයි

පරිමන්දිත දුනු පද්ධතියක ශක්ති විවිධත්වය

සියලු පද්ධතිවලට ශක්ති ආකාර දෙකක් පවතී. එනම් , විභව ශක්තිය හා චාලක ශක්තියයි. දුන්නක් ඇදුනු විට හෝ සම්පීඩ්‍ය කළ විට එය ප්‍රත්‍යස්ථ විභව ශක්තියක් ගබඩා කරගනී. ඉන්පසුව එය චාලක ශක්තිය බවට පරිවර්තනය වේ. දුන්නක් තුළ  විභව ශක්තිය    U  =  1/2kx2  යන සමීකරණය මගින්  නිර්ණය කරනු ලබයි.

දුන්න ඇදුනු විට හෝ සම්පීඩ්‍ය කළ විට , ස්ක්නධයේ චාලක ශක්තිය දුන්නෙහි විභව ශක්තිය බවට පරිවර්තනය වේ. එහි විභව ශූන්‍ය ලක්ෂ්‍ය සමතුලිත පිහිටීමේ ඇතැයි උපකල්පනය කළ විට ශක්ති සංස්ථිතිය මගින්,  දුන්නෙහි උපරිම විභව ශක්තිය ගබඩා කර ගන්නා විට  ස්කන්ධයෙහි වූ චාලක ශක්තිය ශූන්‍ය වේ. දුන්න නිදහස්  කළ විට එය නැවතත් සමතුලිත වීමට උත්සාහ කරන අතර එහි  සියලු විභව ශක්තිය ස්කන්ධයේ වූ චාලක ශක්තිය බවට පරිවර්තනය කරයි.

භෞතික විද්‍යාව

දෝලන සඳහා නිදසුන්


En álgebra abstracta, si  es un subconjunto de , entonces la inyección canónica (también conocida como función de inclusión, o mapa de inclusión) es la función  que envía a cada elemento  de  a , tratado como un elemento de :

A menudo se utiliza la «flecha enganchada»  en lugar de la flecha de la función de arriba para denotar una inyección canónica.

Esta y otras funciones inyectivas de subestructuras se llaman a veces inyecciones naturales.

Dado cualquier morfismo entre objetos X e Y, si hay una inyección canónica sobre el dominio , entonces se puede formar la restricción fi de f. En muchos casos, también se puede construir una inclusión canónica sobre el codominio R→Y conocido como el rango de f.

Aplicaciones de inyecciones canónicas

Las inyecciones canónicas tienden a ser homomorfismos de estructuras algebraicas; así, tales inyecciones canónicas son encajes. Concretamente, dada una subestructura cerrada bajo algunas operaciones, la inyección canónica será un encaje por razones tautológicas, dada la propia definición por restricción de lo que se comprueba. Por ejemplo, para una operación binaria , con el requisito que

es sencillo comprobar que  es consistentemente computado en la subestructura y en la estructura amplia. El caso de una operación unaria es similar; pero también se debe mirar en operaciones nularia, la cual escoge un elemento constante. Aquí, la clave es que tales constantes deben ser miembros de la subestructura.

Las inyecciones canónicas se presentan en topología algebraica donde A es una retracción fuerte de X, así, producen un isomorfismo entre todos los grupos de homotopía (p.e. es una equivalencia homotópica).

Las inyecciones canónicas en geometría toman diferentes sentidos: por ejemplo encajes de subvariedades. Objetos contravariantes tales como formas diferenciales restringidas a subvariedades, proporcionan un mapeo en la otra dirección. Otro ejemplo, más sofisticado, es el de esquemas afines, por lo que las inclusiones

Spec(R/I) → Spec(R)

y

Spec(R/I2) → Spec(R)

pueden ser morfismos diferentes, donde R es un anillo conmutativo e I un ideal.

Véase también
 Función identidad

Enlaces externos

Funciones
Álgebra abstracta

Inyección canónica


An Mesadenus rhombiglossus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Guido Frederico João Pabst, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Mesadenus rhombiglossus in nahilalakip ha genus nga Mesadenus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mesadenus

Mesadenus rhombiglossus


Noe Zhordania (en Idioma georgiano: ნოე ჟორდანია, también transliterado como Noe Jordania) (Lanchjuti, 2 de enero de 1868 - París, 11 de enero de 1953) fue un periodista y destacado político menchevique georgiano, y el segundo presidente de la República Democrática de Georgia desde 1918 hasta la invasión soviética en 1921. Luego de esto se trasladó a Francia, desde donde dirigió el Gobierno en el exilio hasta su muerte en 1953.

Primeros años
Nació en 1868, siendo hijo de un pequeño propietario de familia noble de Lanchjuti, en Guria. Se graduó del Seminario Teológico de Tiflis, luego de lo cual ingresó al Instituto Veterinario de Varsovia. En Varsovia entró en contacto con el movimiento marxista.

A su regreso a Georgia, en 1892, junto con otros intelectuales georgianos de cultura rusa, convocó la primera conferencia de marxistas georgianos en la localidad de Zestaponi. En esta década se convirtió en el líder de esta agrupación, conocida como Mesame Dasi («el Tercer Grupo»), la primera organización marxista legal en Georgia. La formación redactó un programa de oposición a la autocracia zarista y favorable al establecimiento de la democracia en Georgia, logrando gran respaldo popular. La formación abogaba también por acabar con la posición subordinada de los georgianos, el proletariado de las ciudades del territorio, frente a la población rusa y armenia, defendiendo la abolición de la autocracia rusa y de la clase media armenia.

En 1894 fue juzgado por autoridades rusas por su participación en la «Liga para la Liberación de Georgia». Elegido delegado al II Congreso del Partido Obrero Socialdemócrata de Rusia, se unió a la facción menchevique, siendo su principal dirigente en el Cáucaso y uno de sus principales ideólogos. En 1905 editó el periódico georgiano Sotsial-Demokratia, conocido por sus feroces ataques contra los bolcheviques. En 1906 fue elegido para la primera Duma por la Gobernación de Tiflis y se convirtió en vocero de la facción Socialdemócrata. Tras ser elegido miembro del comité central del partido en el V Congreso de 1907, fue sentenciado a tres meses de prisión en diciembre del año siguiente, por haber sido uno de los signatarios de la «Declaración de Víborg», una protesta contra la disolución de la Duma.

A mediados de 1912 editó el periódico legal Nashe Slovo («Nuestro Mundo»), con base en Bakú. Colaboró con León Trotski en 1914 en la revista Borba, donde publicó una serie de artículos sobre la cuestión de la nacionalidades.

Primera Guerra Mundial y periodo revolucionario

Durante la Primera Guerra Mundial mantuvo una posición defensista. Después de la Revolución de febrero de 1917 dirigió el sóviet de Tiflis y el 6 de marzo de ese año fue elegido comisario del comité ejecutivo. Durante el periodo del Gobierno Provisional Ruso mantuvo su postura defensista pero, a diferencia de otros dirigentes mencheviques, se opuso a la coalición de gobierno social-burguesa, rechazando la entrada de los socialistas en el gabinete. En Georgia, por el contrario, defendió la colaboración de liberales, socialistas y del Ejército como base de la revolución.

Luego, en agosto, fue elegido para el comité central del Partido Obrero Socialdemócrata de Rusia. En la sesión del soviet de 3 de septiembre hizo un discurso llamando a los trabajadores para no sucumbir a los sentimientos bolcheviques, sino luchar por el establecimiento de una república parlamentaria. Se opuso tanto a la continuación de la coalición con los kadetes, defendida por otros notables mencheviques como Fiódor Dan e Irakli Tsereteli incluso tras el golpe de Kornilov, como a la Revolución de Octubre. Propuso, por el contrario, el establecimiento de un Gobierno socialista democrático.

Tras regresar a su país nativo consiguió la jefatura del Presidium del Concejo Nacional de Georgia el 26 de noviembre y desempeñó un papel fundamental en la consolidación del poder menchevique en Georgia.

Presidencia de Georgia

En abril se creó la República Democrática Federal de Transcaucasia, de corta vida, asediada por el Ejército turco y la formación de la Comuna de Bakú. En mayo de 1918 presidió la sesión del parlamento que declaró la independencia de la República Democrática de Georgia. El  se convirtió en el jefe de Gobierno de Georgia. Durante sus tres años de gobierno organizó una reforma agraria; adoptó una amplia legislación social y política; y cultivó extensos lazos internacionales, convirtiendo a Georgia en la única nación de Transcaucasia en ganar el reconocimiento de iure de la Rusia Soviética y de las potencias occidentales.

La invasión del Ejército Rojo entre febrero y marzo de 1921 puso fin al gobierno de Zhordania, forzándolo a él y a muchos de su colaboradores a refugiarse en Francia, donde encabezó el Gobierno en el exilio y continuó sus esfuerzos para lograr la oposición internacional a la ocupación soviética y la ayuda extranjera para conseguir la independencia de Georgia hasta su muerte en París.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Periodistas de Georgia
Primeros ministros de Georgia
Georgianos del siglo XIX
Personas de la región de Guria
Fallecidos en París
Políticos de Georgia del siglo XX

Noe Zhordania


İlhan Selçuk (11 Mart 1925, Aydın - 21 Haziran 2010, İstanbul), Türk gazeteci ve yazar.

Düzenli gazetecilik kariyerine 1961'de Akşam'da başladı; aynı yıl Tanin'e oradan Vatan'a geçti; ertesi yıl Nadir Nadi'nin çağrısı üzerine Cumhuriyet gazetesinde yazmaya başladı. 1991 yılından ölümüne kadar Cumhuriyet'in başyazarlığını yaptı.

İlhan Selçuk, 12 Mart Muhtırası'ndan sonra "9 Mart Cuntası" içerisinde yer almak savıyla tutuklandı ve Ziverbey Köşkü'nde işkence gördü.

21 Mart 2008 tarihinde saat sabah 04:30 sıralarında Ergenekon operasyonu kapsamında gözaltına alındı ve iki gün sorgulandıktan sonra tutuksuz yargılanmak üzere serbest bırakıldı. 21 Haziran 2010 tarihinde ölen yazar, Hacıbektaş ilçesindeki "Yıldızlar Mezarlığı"na defnedildi.

Yaşamı

Babası Mehmet Kasım Selçuk, annesi Hikmet Selçuk'tur. Asker olan babasının görevi sebebiyle çocukluğunda Türkiye'nin birçok değişik yerinde bulundu. Karikatürist Turhan Selçuk'un ve Mengü Ertel'in eşi Ülfet Ertel'in kardeşidir. En büyük abileri Orhan ise, Harp Okulunda okurken ölmüştür. İlhan Selçuk, 1950'de İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesi'ni bitirdi. Bir süre serbest avukat olarak çalıştıktan sonra, önce yayıncılığa sonra da gazeteciliğe yöneldi. Kardeşi Turhan Selçuk'la birlikte 41 Buçuk (1952) ve Dolmuş (1956), Aziz Nesin ve Turhan Selçuk'la birlikte Karikatür (1958) adlı mizah dergilerini çıkardı. Karikatür dergisi, sonradan Semih Balcıoğlu'nun Taş adlı mizah dergisiyle birleşerek Taş-Karikatür adını aldı. İlk yazıları 1952 yılında 41 Buçuk dergisinde çıkan Selçuk, 1961'den itibaren gazeteciliğe başlayarak Yeni İstanbul, Akşam, Tanin ve Vatan gazetelerinde fıkra yazarlığı yaptı. 1963'te girdiği Cumhuriyet'''teki "Pencere" adlı köşesindeki yazılarını ölümüne kadar sürdürdü.

12 Mart Dönemi

İlhan Selçuk 12 Mart Muhtırası'ndan sonra, 9 Mart 1971 darbe teşebbüsüne katılan Millî Demokratik Devrimcilerden olduğu gerekçesiyle gözaltına alındı. 12 Mart 1971 muhtırasına giden süreçte Doğan Avcıoğlu'nun çıkardığı Devrim gazetesi etrafında toplanan ve içlerinde 27 Mayıs Darbesini yapan Millî Birlik Komitesi'nin gerçek lideri Emekli Korgeneral Cemal Madanoğlu'nun da bulunduğu öne sürülen "Millî Demokratik Devrimciler", o dönemin siyasi partilerinin demokrasi anlayışının bir oyalamaca olduğunu ileri sürerek ulusçu-devrimci yöntem olarak ifade edilen ilkeler doğrultusunda parlamento dışı muhalefeti savunuyorlardı.Devrim gazetesinin Genel Yayın Yönetmeni Hasan Cemal, çok sonraları anılarını anlattığı Cumhuriyet'i Çok Sevmiştim adlı kitabında o zamanki maksatlarının "ulusalcı" subayları ikna ederek onlarla birlikte 1917'de Rusya'da yapılmış olan Ekim Devrimi gibi askeri darbeye benzeyen bir "Millî Demokratik Devrim" yapmak olduğunu yazdı. 1971'de Oktay Kurtböke ile beraber sıkıyönetim mahkemesinde yargılandı.

Selçuk, 12 Mart döneminde "Ziverbey Köşkü"nde yaşadığı sorgulama günleri üzerine açıklamalar yapmayı düşünmediğini belirtse de 1987 yılında burada yaşadıklarından yola çıkarak "Köşk"ün adını taşıyan bir kitap yazdı. Kitapla birlikte Ziverbey Köşkü'nün işkence iddiaları ilk defa anlatılmış oldu. Selçuk, Köşk'teki işkence iddiasını ifadesinin içine akrostiş yöntemiyle gizlice yerleştirmişti, yazdığı her cümlenin sondan ikinci kelimesinin baş harfi yukarıdan aşağı sıralandığında "işkence altındayım" cümlesi çıkıyordu .

Yazar, Ziverbey Köşkündeki "ilişki ağı" konusundaki bir soruyu şöyle yanıtlamıştır:"Erenköy Köşkü Cevdet Sunay-Memduh Tağmaç-Faik Türün cuntasının işkence merkeziydi. 12 Mart yapısı içinde özel bir yeri vardı. Çünkü 1. Ordu'nun bulunduğu İstanbul bölgesinde Faik Türün, kendi yetkilerini kullanarak özel operasyonlar yaptırabiliyordu. Basın da İstanbul'da olduğuna göre, burada yaşandı birçok şey. İnsanlar tutuklanmaya, gözaltına alınmaya, kovuşturulmaya başlandı, davalar birbirini izledi. Bu karmaşa içinde aydınlık olan şudur: 12 Mart döneminde Erenköy'de, Ziverbey'de Zihni Paşa Köşkü diye anılan (ya da Ziverbey Köşkü) yerde Faik Türün ve (1991 yılında bir Dev-Sol militanı tarafından öldürülecek olan) Memduh Ünlütürk buyruğunda bir işkence merkezi kurulmuştur. Bu işkence merkezinde de birçok aydın tezgâhtan geçirilmiştir."Selçuk, kitapta yaşadığı işkenceyi şöyle anlatıyordu: "Gözlerim bağlı olduğundan hiçbir şey görmüyordum. Birileri beni yere yatırmışlar, çoraplarımı çıkarmışlardı. Ayak bileklerime bir alet geçirilmişti. Bir manivelanın ya da vidanın sıkıştırıldığını duyumsuyordum. Öyle bir an geldi ki, bacaklarımı kıpırdatamaz oldum. Bir yağ mı sıvı mı sürüyorlardı tabanlarıma sonra sopa inip kalkmaya başladı. Kendimi acıya katlanabilir sanırdım (...) ancak falakanın verdiği acı hiçbir acıyla kıyaslanamaz (...) Taa kemiklerine işleyen bir acı duyuyor insan. Başlangıçta bağırmamak için kendimi tutuyor, dişlerimi sıkıyordum. Ama sonra kendimi bıraktım; çünkü ne kadar çabalarsan çabala sesine gem vuramıyorsun. Önce hırıltı başlıyor, ardından feryada dönüşüyor, hayvanlaşıyorsun. Olayın bir de ruhsal yanı var ki, bedensel acının üstüne biniyor. Kendini aşağılanmış olarak görüyorsun..."Sonraki yıllar

1991 yılında, Nadir Nadi'nin ölümünden sonra Cumhuriyet'in yayın politikası nedeniyle başlayan tartışmalar sonucunda bir grup yazar ve çalışanla beraber gazeteden ayrıldı. Ancak Nisan 1992'de yeni bir yayın kurulu oluşturulmasıyla gazeteye döndü ve ölümüne kadar sürdüreceği başyazarlık görevine başladı.

Türkiye İnsan Hakları Kurumu Vakfı (TİHAK) kurucu üyesidir. 1997 Sertel Demokrasi Ödülü'ne layık görülmüştür.

İlhan Selçuk, 21 Mart 2008 günü saat sabah 04:30'da Ergenekon soruşturması kapsamında gözaltına alındı. Selçuk'la birlikte gözaltına alınanlar arasında İşçi Partisi Genel Başkanı Doğu Perinçek, eski İstanbul Üniversitesi Rektörü Prof. Dr. Kemal Alemdaroğlu, Ulusal Kanal Genel Yayın Yönetmeni Ferit İlsever, Aydınlık Dergisi Genel Yayın Yönetmeni Serhan Bolluk ve gazeteci Adnan Akfırat da bulunmaktaydı. İlhan Selçuk, 22 Mart'ı 23 Mart 2008'e bağlayan gece, saat 01:30'da serbest bırakılmıştır.

14 Ağustos 2009 günü, rahatsızlanarak Vehbi Koç Amerikan Hastanesi Yoğun Bakım ünitesinde tedavi altına alınmış ve beyin damar tıkanıklığına bağlı olarak kısmi felç geçirdiği saptanmıştır. 10 gün yoğun bakım ünitesinde tedavi gören Selçuk, 24 Ağustos 2009 günü yoğun bakımdan çıkmıştır.

21 Haziran 2010 günü çoklu organ yetmezliği nedeniyle İstanbul'da öldü. Vasiyeti üzerine Nevşehir'in Hacıbektaş İlçesi'nde ağabeyi Turhan Selçuk'un yanı başında toprağa verildi.

 Eserleri
 Uzak Komşu Rusya'dan Gezi Notları (1967) - Gezi notları
 Mustafa Kemal'in Saati (1969) - Belgesel yazılar
 Yüzbaşı Selahattin'in Romanı (2 cilt, 1973/1975) - Roman
 Güzel Amerikalı (1976) - Gezi notları
 Sovyetler, İran, Amerika İzlenimleri (1976) - Gezi notları
 Yeni Kırallar, Yeni Soytarılar (1976) - Belgesel yazılar
  Atatürkçülüğün Alfabesi
 Ağlamak ve Gülmek (1982) - Belgesel yazılar
 Düşünüyorum Öyleyse Vurun (1984) - Belgesel yazılar
 Görülmüştür (1986) - Belgesel yazılar
 Ziverbey Köşkü (1987) - 12 Mart dönemi tutukluluğu anıları
 Japon Gülü (1988) - Deneme
 Enel Hakk'ın Hakkı - Cumhuriyet gazetesinde çıkmış, Alevi-Sünni konularında yazılmış çarpıcı yazıları içermektedir. Bazı Bektaşi Fıkraları ile okuyucu eğlenerek bilgilendiriliyor.
 İskele Sancak Sol - Sağ - Şeriat'' (1996)

Kaynakça

Dış bağlantılar
Gözaltı ve işkenceyle geçen bir ömür

1925 doğumlular
Aydın doğumlular
Girit Türkleri
İstanbul Üniversitesi Hukuk Fakültesinde öğrenim görenler
Türk köşe yazarları
20. yüzyıl Türk gazetecileri
21. yüzyıl Türk gazetecileri
Türk marksistler
2010 yılında ölenler
Organ yetmezliğinden ölenler
Anti-Amerikancılık
Burhan Felek Basın Hizmet Ödülü sahipleri
Türkiye Gazeteciler Cemiyeti Başarı Ödülü sahipleri
Nevşehir'de defnedilenler
20. yüzyıl Türk avukatları
21. yüzyıl Türk avukatları
Atatürkçüler
Türk ulusalcılığı
İslamcılık eleştirmenleri

İlhan Selçuk


Partizan, yabancı bir güç veya bir ordu işgali ya da idaresi altında bulunan bir bölgenin kontrolüne direnmek için teşekkül etmiş düzensiz askeri kuvvetlerin üyesi.

Bu terime İspanya İç Savaşı'nda monarşiye karşı cumhuriyetçilerin direnişi, II.Dünya Savaşı'nda İtalya'da Benito Mussolini'yi devirmeye çalışan komünistlerin mücadelesi ve yine II. Dünya Savaşı'nda özellikle Doğu Avrupa'da Alman ve İtalyan işgalindeki ülkelerdeki direniş hareketleri örnek olarak gösterilebilir.

Tarihçe
12. yüzyıl başlarında Avrupa'da savaşçı birlik ve onların ana askeri birimden ayrılmış akıncı kolları sıklıkla düşmanın kaynaklarını ele geçirmek veya yok etmek amacıyla baskınlar yapardı. Partizan terimi 17nci yüzyılda savaşçı birliğin önderini tanımlamak için kullanılırdı. Partizan savaşının teknikleri Johann von Ewald'ın 1789 yılında yazdığı Partizan Savaşı Üzerine İnceleme (Almanca:Abhandlung über den kleinen Krieg) kitabında tanıtılmıştır. Partizan savaşının amacı savaş bölgesindeki yerel ahaliden kurulu düzensiz birliklerle veya bazı durumlarda resmi orduya bağlı olmayan düzenli kuvvetlerle düşmanı zayıflatmaktı. Bu silahlı güçler, düşman hattı gerisinde iletişimi kesecek, ileri harekâta temel olan devriyeleri veya köyleri ele geçirecek, konvoylara pusu kuracak, zorla savaş vergisi ve katkı toplayacak, lojistik stokları yağma ederek düşman kuvvetlerin ana operasyonlarını engelleyerek onları  güç ayırmaya mecbur etmekti. Amerikan İç Savaşı'nın "partizan korucuları" (İngilizce: partisan rangers) partizan savaşı kavramını oluşturdu. Bu çatışmada John S. Mosby gibi konfederasyonun partisan önderleri von Ewald'ın ana hatlarını tarif ettiği şekilde ordularına görev gördürdü. Daha sonra ünlü savaş sanatı uzmanları Antoine-Henri Jomini ve Carl von Clausewitz tarafından da partizan savaşı yöntemleri tarif edildi.

19ncu yüzyıl ortalarındaki partizanlar esasen baskıncı süvarilerden veya organize olmayan ya da yarı organize gerilla kuvvetlerinden bir hayli farklıydı. Rus partizanlar Napolyon'un yenilmesinde çok önemli rol oynamıştı. Onların şiddetli direnişleri ve ısrarlı baskınları 1812 senesinde Fransız imparatorunun Rusya'dan kaçmak zorunda kalmasına sebep olmuştu.

Partizan terimi çağdaş tanımında, II. Dünya Savaşı'nda örnekleri görülen saldıran ve işgal eden kuvvete karşı gelen baskın gayri nizami kuvvet anlamını aldı. Naziler işgal amaçlarına en az Kızıl Ordu kadar engel olan partizan direnişine karşı acımasızca davrandılar ve özellikle Polonya, Romanya ve Ukrayna'da Sovyetlerin vatan haini ilan ettiği işbirlikçilerin ihbarlarına ve yardımlarına gerek duydular. Hainlerin işbirliğiyle yakalanan binlerce partizanı idam ettiler. Ama gene de özellikle Belarus'ta faal olan Sovyet partizanları Alman askerlerini taciz etmeye ve onların bölgelerindeki operasyonlarını aksatmaya muktedir oldular. Hatta buralarda partizanlar için ekin yetiştiren ve canlı hayvan besleyen kolhozlar bile vardı.  Neticede partizan direnişi Alman işgalindeki toprakların kurtarılmasında ve  Sovyet hakimiyetinin tekrar kurulmasında çok etkili oldu.  Komünist Yugoslav partizanlar da Yugoslav Halkın Kurtuluşu Savaşı'nda memleketlerini kurtaran önder kuvvet idi.

Her ne kadar işgalci güç tarafından çoğu zaman "terörist" olarak adlandırılabilse de partizanlar savaş hukuku açısından yine de uluslarını yabancı saldırgandan kurtarmak için savaşan, ulusal ordunun üniformalı üyeleri olarak kabul edilir. Bu nedenle savaş hukukunda meşruiyete sahiptir.

Ayrıca bakınız
 Beşinci Kol
 Asimetrik savaş
 Gerilla harbi
 Sovyet partizanları
 Dördüncü nesil savaş
 Slovak partizanlar

Kaynakça

Askerî strateji
Türlerine göre savaşlar
Düzensiz ordular

Partizan (silahlı kuvvetler)


Huérfanas es una telenovela mexicana producida por Pedro Luevano en 2011 para TV Azteca.

Protagonizada por Ana Belena, Carla Carrillo, Lucía Leyba y Fernando Alonso junto a Mariana Torres, Anna Ciocchetti, Ariel López Padilla, Mayra Sierra y Francisco Angelini en los roles antagónicos. Y las actuaciones especiales de Fernando Ciangherotti y Verónica Merchant.

Las grabaciones empezaron el 17 de mayo de 2011 y concluyeron el 6 de noviembre del mismo año.

La telenovela contó con 130 capítulos, dio inicio el 29 de agosto de 2011 en el horario de las 18:00 por Azteca 13.

Sinopsis
Huérfanas cuenta la historia de tres jovencitas millonarias que, tras la muerte de sus padres, son despojadas de todos sus bienes materiales y se ven obligadas a emprender un camino tortuoso en el que descubrirán que el mejor legado que poseen es su espíritu de lucha y su ambición por la verdad.

Aralia (Ana Belena), Melina (Carla Carrillo) y Diana (Lucia Leyba), las aristocráticas hermanas Montemayor, son aún muy jóvenes e inexpertas para encarar la tragedia que las envuelve, pues sus padres las educaron para vivir en un mundo muy distinto al que ahora enfrentarán. La traición, las intrigas y el desprecio son conceptos que no aparecían en sus vidas cotidianas y, ahora, apoyadas en su nana Santina (Gabriela Roel) tendrán que aprender a manejarlos para sobrevivir en su nueva realidad.

Huérfanas también es el relato de dos jóvenes que se enamoran a pesar de haber nacido en mundos opuestos y aparentemente irreconciliables. Es la tormentosa historia de amor entre Aralia y Rodrigo (Fernando Alonso) quienes tendrán que superar difíciles obstáculos y revelar dolorosos secretos para vivir el amor que el destino les tenía reservado.

Elenco
 Ana Belena - Aralia Montemayor Allende
 Fernando Alonso - Rodrigo Álvarez / Rodrigo Dávola Álvarez
 Mariana Torres - María del Pilar "Maripilli" San
 Anna Ciocchetti - Lourdes Vda. de De la Peña
 Ariel López Padilla - César Dávola
 Carla Carrillo - Melina Montemayor Allende
 Lucía Leyba - Diana Montemayor Allende
 Verónica Merchant - Ana Julia Allende de Montemayor
 Fernando Ciangherotti - Ismael Montemayor
 Gabriela Roel - Santina Álvarez
 Mayra Sierra - Yezmin Carvajal
 Francisco Angelini - Fabricio De la Peña
 Eugenio Montessoro - Antonio De la Peña
 Hugo Catalán - Jonathan Martínez
 Juan Pablo Campa - Joaquín Vela
 Antonio Gaona - Tomás Chávez
 Julia Calzada - Demetria Pérez "Corina"
 Tamara Guzmán - Jacinta
 Cristian Paz - Santiago San
 María Elena Olivares - Doña Chonita
 Eligio Meléndez - Jerónimo Martínez
 Marcela Ruíz Esparza - Viviana Aguilar
 Pedro Mira - Diego San
 Keyla Wood - Aurora De la Cruz
 Melina Robert - Wanda Chávez
 Rodrigo Cachero - Bradley Smith
 Irma Infante - Brígida
 Israel Cuenca - Fernando
 Sául Hernández - Emiliano Aguilar
 César Panini - Pablo Razo
 Luis Cárdenas - Álvaro Gutiérrez
 Agustín López Lezama - José Carlos
 Roberto Leyva - Mtro. Cervera
 María de la Luz Cendejas - Romina

Referencias

Enlaces externos
 Ficha en IMDb

Telenovelas de 2011
Telenovelas de México
Telenovelas de TV Azteca

Huérfanas


Napa or NAPA may refer to:

Places
 Napa, California, the county seat of Napa County, California
 Napa County, California, United States
 Napa River, California
 Napa Valley AVA, an "American Viticultural Area" designated wine region
 Rancho Napa, an 1838 Mexican land grant

Medicine
 NAPA (gene), N-ethylmaleimide-sensitive factor attachment protein, alpha
 N-Acetylprocainamide (acecainide), an anti-arrhythmic heart drug

Organizations
 NAPA Auto Parts, an American retailers' cooperative
 National Academy of Public Administration (United States), an American national academy
 National Amateur Press Association, the earliest amateur press association, founded in 1876 and still in existence
 The Nordic Institute in Greenland (Nunani Avannarlerni Piorsarsimassutsikkut Attaveqaat)
 North Adriatic Ports Association
 National APIDA Panhellenic Association, whose common abbreviation is NAPA

People

Surname
 Alex Napa (born 1976), Cook Islands footballer and manager
 Dylan Napa (born 1992), Australian rugby league player
 Ian Napa (born 1978), European bantamweight boxing champion
 Malachi Napa (born 1999), English footballer
 Selina Napa, Cook Islands politician and current Member of the Cook Islands Parliament

First name
 Napa Kiatwanchai (born 1967), Thai World Boxing Council strawweight champion

Schools
 Napa High School, Napa, California
 Napa Valley College, previously named Napa Junior College and Napa Community College, a community college in Napa Valley, California
 National Academy of Performing Arts, Karachi, Pakistan

Ships
 , various ships of the United States Navy
 , a passenger ferry operating in San Francisco Bay, California, United States

Other
 Napa cabbage, a type of Chinese cabbage
 Napa leather, a leather noted for its soft feel
 Napa platform, an Intel Centrino platform for laptop computers
 National Adaptation Programme of Action, a type of plan submitted to the United Nations Framework Convention on Climate Change by Least Developed Countries
 North American Phonetic Alphabet
 Napapiirin Palloketut (NAPA for short), Finnish volleyball club

See also
 Cerro Napa, a volcano on the border between Bolivia and Chile
 Nappa (disambiguation)

Napa


බලය විමදයගත කිරීම විෙක්න්දනය ෙහවත් විමදයගතකරණය ෙලස හැදින්ෙවි. ෙමය ඉංගිසි භාසාෙවන් Decentralization ෙලස හැදින්ෙවි. මීට අමතරව ෙමය බලය හවුෙල් භුක්ති විදිම (Sharing of power)(Devalution of power)ලබය ෙබදා හැරීම ෙලසද හදුන්වයි.

විමදයගතකරණය


es un anime de comedia creado en la década de 1960 en Japón. A inicios de esa década tuvo éxito con personajes de animales humanizados (tales como Wan Wan Chushingura y Saiyuki) por lo que decidieron llegar al público infantil. Sería hasta 1965 cuando crearían ¡Arriba Pancho!, una comedia de animales al estilo estadounidense (como Merrie Melodies, Tom y Jerry y Tex Avery). Los episodios (todos en blanco y negro) fueron dirigidos por el animador y dibujante Yasuji Mori, quien es considerado el "Dios de la animación" por sus colegas. Después de abandonar Toei Doga, Mori se dirigió a Nippon Animation, donde cosechó los éxitos tales como Detective Conan y Heidi.

Este anime sigue el estereotipo de un trío cómico de animales: Pancho (un oso), Tachi  (un ratón) y Bonny (una comadreja) viven en un automóvil  viejo en la cima de una pila de desperdicios del basurero de una ciudad. Tienen que enfrentar una banda de chicos malos encabezada por el  Dr. Melcocha (un lobo) y sus secuaces Paco (un gato) y Zonzo (un cerdo), quienes tratan a toda costa de enriquecerse de manera ilícita mediante el robo y como es de suponer Pancho y sus amigos siempre logran impedírselos.

Personajes
 Pancho - es el protagonista, un oso.
 Tachi – un ratón, amigo de Pancho.
 Bonny – una comadreja, amigo de Pancho.
 Dr. Melcocha – un lobo, enemigo de Pancho.
 Paco – un gato, secuaz de Melcocha.
 Zonzo – un cerdo, secuaz de Melcocha.

Título en otros idiomas
 Hustle Punch (inglés)
 ¡Arriba Pancho! (español)
 ハッスルパンチ (japonés)

Véase también
 Anexo:Episodios de Hustle Punch

Enlaces externos
 Hustle Punch (TV)
 MONOCHROME ANIME: HUSTLE PUNCH
  Intro en japonés

Anime de 1965

¡Arriba Pancho!


Fourques ist eine französische Gemeinde mit  Einwohnern (Stand ) im Département Gard der Region Okzitanien.

Geografie
Fourques liegt an der Grand Rhône und der im Gemeindegebiet abzweigenden Petit Rhône, deren Mündungsbereiche weiter südlich die Landschaft Camargue bilden. Die Flüsse bilden außerdem die Gemeindegrenze von Fourques, die auch die Grenze zum Département Bouches-du-Rhône bildet. Im Norden grenzt die Gemeinde an Beaucaire, im Osten und Süden an Arles, im Südwesten an Saint-Gilles und im Nordwesten an Bellegarde.

Der Ortsname leitet sich aus den geografischen Gegebenheiten ab: Der Name Fourques entstammt dem Wort fourche, was Gabel bedeutet. Dies geht auf die Abzweigung der Petit Rhône von der Grand Rhône zurück.

Bevölkerungsentwicklung

Sehenswürdigkeiten

Römerzeit
Schon im 2. Jahrhundert existierte in Fourques eine Brücke über die Petit Rhône. Diese war der Teil einer Nebenstrecke der Via Domitia. Damals gab es eine römische Villa, deren Standort genau bekannt ist. Zu Beginn des 19. Jahrhunderts wurden erste Überreste aus der Römerzeit gefunden. Nachdem dieser lange Zeit einfach am Kanalufer stehen geblieben war, sorgte der Bürgermeister von Fourques erst im Jahr 1954 für eine Restaurierung des Fundes. Im selben Jahr entdeckte ein Bauer zwei Säulen aus römischer Zeit.

Kirche
Für die Pfarrgemeinde, die früher zum Erzbistum Arles gehörte, spielen zwei Heilige eine besondere Rolle. Zum einen ist dies Saint-Sixte, bei dem es sich um den Schutzpatron des Ortes handelt. Martin von Tours ist der Namensgeber der lokalen Kirche. Diese entstand ursprünglich im 15. Jahrhundert. Während der Hugenottenkriege verbrannte sie und wurde später erneuert. Das Pfarrhaus stammt aus dem 18. Jahrhundert. 1841 wurde die Kirche vergrößert, 1859 wurde ihr alter Altar ersetzt. Am 10. November 1980 wurden mehrere Elemente der Kirche zu Monuments historiques erklärt.

Schloss
Im Jahr 1070 wurde das Schloss von Fourques erstmals erwähnt. Es diente damals dem Schutz der Grenze Frankreichs mit dem Heiligen Römischen Reich, die von der Rhône gebildet wurde. Dieses Schloss hat eine viereckige Form, wobei sich an jeder Ecke ein Turm befindet. Die heute vorhandenen Außenmauern stammen vermutlich aus dem 12. Jahrhundert. Zu dieser Zeit, im Jahr 1180, wurde das Schloss von Alfons II. belagert. Es befand sich damals im Besitz des Grafen von Toulouse. 1215 wurde Simon de Montfort rechtmäßiger Besitzer der Region und somit auch des Schlosses. 1229 ging es in königlichen Besitz, also in den Besitz Frankreichs, über. Im 17. Jahrhundert wurde es schließlich von Ludwig XIV. verkauft. Fortan war es bis zur Französischen Revolution in Besitz der Familie Créquy.

Brücke
Die Brücke von Forques (französisch Pont de Fourques) befindet sich an der Petit Rhône und verbindet Fourques mit der Stadt Arles. Sie ist insgesamt 157 Meter lang und vier Meter breit. Heute trägt sie die Departementsstraße 11 von Nîmes nach Arles.

Die Genehmigung zum Bau der Hängebrücke wurde am 10. Juli 1828 erteilt. Am 1. April 1830 wurde die Brücke schließlich eröffnet. Genau drei Jahre später, am 1. April 1833, fiel der zunächst fällige Brückenzoll weg. 1909 ersetzen Metallträger die bis dahin verwendeten Stützen aus Holz. Am 29. August 1944 wurde die Brücke von den sich zurückziehenden deutschen Truppen schwer beschädigt. 1946 wurde sie wiedereröffnet. Seitdem wurden diverse Restaurierungsarbeiten an der Brücke durchgeführt. 1988 wurde die Brücke als Monument historique klassifiziert.

Weblinks

Einzelnachweise

Ort in Okzitanien
Ort an der Rhone
Weinbauort in Frankreich

Fourques (Gard)


Harpalpur es una localidad de la India, en el distrito de Chhatarpur, estado de Madhya Pradesh.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 213  a 405 km de la capital estatal, Bhopal, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2010 contaba con una población de 21 015 habitantes.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Madhya Pradesh

Harpalpur


Ștefan C. Enescu (n. 25 septembrie 1887 - d. ?) a fost un general român, care a luptat în cel de-al Doilea Război Mondial.

A absolvit Școala Militară de Ofițeri de Artilerie în 1907.
Grade: sublocotenent - 01.09.1907, locotenent - 03.10.1912, căpitan - 01.11.1916, maior - 01.09.1917, locotenent-colonel - 01.10.1925, colonel - 15.04.1933, general de brigadă - 27.02.1939, trecut definitiv în corpul tehnic - 27.02.1939.

Decorații
  Ordinul "Coroana României" în gradul de Comandor cu însemne militare (9 mai 1941)

Note

Nașteri în 1887
Generali români din Al Doilea Război Mondial
Decorați cu Ordinul Coroana României

Ștefan Enescu


Anna Wendland (* 4. April 1866 in Berlin; † 22. Februar 1955 in Hann. Münden) war eine deutsche Heimatkundlerin, Historikerin und Heimatschriftstellerin.

Leben

Anna Wendland, geboren in Berlin, war die Tochter des Schulrates Adolf Wendland (1828–1900). Sie besuchte eine evangelische Höhere Mädchenschule in Koblenz. 1885 legte sie an dem mit dieser Schule verbundenen, dortigen Lehrerinnenseminar als sogenannte "Halbschülerin" (kein Vollstudium) die Prüfung als Handarbeits-Lehrerin ab.

1889 ging Anna Wendland gemeinsam mit ihren Eltern nach Hannover, wo sie sich der dortigen Stadt- und Heimatgeschichte zuwandte. Ihre ersten Veröffentlichungen schrieb sie in der von ihrem Vater herausgegebenen Zeitschrift Haus und Schule. In der Folgezeit galt dem hannoverschen Herrscherhaus, den Welfen, insbesondere deren Geschichte im 17. und 18. Jahrhundert. Dabei trat sie vor allem mit Editionen von Briefen verschiedener Adelsmitglieder hervor.

Gefördert von dem Archivar Otto Jürgens, sichtete und bearbeitete Anna Wendland im Stadtarchiv Hannover die "Harrys'sche Autographensammlung"; diese Arbeit schlug sich in den Hannoverschen Geschichtsblättern nieder, in Band 6 von 1903. Wendland veröffentlichte jedoch auch zahlreiche weitere Beiträge in dieser Reihe.

1943, dem Jahr der stärksten Luftangriffe auf Hannover im Zweiten Weltkrieg, siedelte Anna Wendland im Oktober nach Hann. Münden über, wo sie 1955 im Alter von knapp 89 Jahren starb.

Werke
 Anna Wendland (Hrsg.): Briefe der Elisabeth Stuart, Königin von Böhmen, an ihren Sohn, den Kurfürsten Carl Ludwig von der Pfalz 1650-1662, in der Reihe Bibliothek des Litterarischen Vereins in Stuttgart, Folge 228, Tübingen: Litterarischer Verein, 1902
 Anna Wendland: Stadthannoversche Geselligkeit vor hundert Jahren. In: Hannoversche Geschichtsblätter, Folge 14, Hannover: Hahnsche Buchhandlung, 1911, S. 385–407
 Anna Wendland (Hrsg.): Briefe des Kurfürsten Ernst August von Hannover an seine Gemahlin, die Kurfürstin Sophie. In: Niedersächsisches Jahrbuch für Landesgeschichte, hrsg. von der Historischen Kommission für Niedersachsen und Bremen, Bd. 7., Hildesheim: Lax, 1930, S. 207–264
 Anna Wendland: Prinzenbriefe zum hannoverschen Primogeniturstreit 1685-1701, in der Reihe Quellen und Darstellungen zur Geschichte Niedersachsens, Bd. 46, Hildesheim; Leipzig: Lax, 1937

Literatur
 Karin Ehrich, Uta Ziegan: Die Autorin Anna Wendland – eine unbekannte Heimathistorikerin. Über einige Probleme bei der Erforschung einer weiblichen Biographie. In: Hannoversche Geschichtsblätter, Neue Folge 53 (1999), S. 221–244, hier: S. 236ff (Werkverzeichnis)
 Klaus Mlynek: Wendland, Anna. In: Dirk Böttcher, Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein, Hugo Thielen: Hannoversches Biographisches Lexikon. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2002, ISBN 3-87706-706-9, S. 382f., teilweise online über Google-Bücher
 Klaus Mlynek: Wendland, Anna. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.) u. a.: Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, ISBN 978-3-89993-662-9, S. 670.

Weblinks

Einzelnachweise

Heimatforscher (Niedersachsen)
Neuzeithistoriker
Autor
Herausgeber
Heimatliteratur
Person (Hannover)
Deutscher
Geboren 1866
Gestorben 1955
Frau

Anna Wendland


Course de la Paix juniors, kendt som Fredsløbet, er et cykelløb i Tjekkiet, der blev etableret i 1965 og arrangeres hvert år i maj. Løbet er for juniorer i alderen 17-18 år og er en del af Course de la Paix. Course de la Paix Juniors er en del af UCI Juniors Nation' Cup. Det regnes for et af verdens største U19-etapeløb.

Vindere

|-
| 1965 || Fritz Germin || ||
|-
| 1966 || Petr Hladik || ||
|-
|  ||colspan=3 align=center|Intet løb
|-
| 1974 || Vladimir Chapovalov || ||
|-
| 1975 || Ivan Romanov || ||
|-
| 1976 || Jiří Korous || ||
|-
| 1977 || Alessandro Paganessi || ||
|-
| 1978 || Falk Boden || ||
|-
| 1979 || Alberto Molinari || ||
|-
| 1980 || Vladimír Kozárek || ||
|-
| 1981 || Berndt Pfister || ||
|-
| 1982 || Christian Jager || ||
|-
| 1983 || Roman Kreuziger || ||
|-
| 1984 || Ondrej Glajza  || ||
|-
| 1985 || Leonid Lebedev || ||
|-
| 1986 || Miroslav Lipták || ||
|-
| 1987 || Luboš Pekárek || ||
|-
| 1988 || František Trkal || ||
|-
| 1989 || Petr Cirkl || ||
|-
| 1990 || Danilo Klaar || ||
|-
| 1991 || Jiří Pospíšil || ||
|-
| 1992 || Petr Herman || ||
|-
| 1993 || Janek Ermal || ||
|-
| 1994 || Dmitrij Parfimovitj || ||
|-
| 1995 || Denis Mensjov || ||
|-
| 1996 || Denis Bondarenko || ||
|-
| 1997 || Christian Werner || ||
|-
| 1998 || Michal Mourecek || ||
|-
| 1999 || Fabian Cancellara || ||
|-
| 2000 || Piotr Mazur ||  Łukasz Bodnar ||  Tomasz Dejewski
|-
| 2001 || Sven Krauss || ||
|-
| 2002 || Peter Velits ||  Dmitrij Kozontjuk ||  Igor Klak
|-
| 2003 || Peter Velits ||  Maksim Belkov ||  Zdeněk Štybar
|-
| 2004
|  Roman Kreuziger
|  Simon Špilak
|  Anders Berendt Hansen
|-
| 2005
|  Tanel Kangert
|  André Steensen
|  Rein Taaramäe
|-
| 2006
|  Martin Hačecký
|  Róbert Gavenda
|  Jakob Kratochvila
|-
| 2007
|  Michał Kwiatkowski
|  Matthias Brändle
|  Fabian Schaar
|-
| 2008
|  Michał Kwiatkowski
|  Peter Sagan
|  Eliot Lietaer
|-
| 2009
|  Łukasz Wiśniowski
|  Nikias Arndt
|  Wilco Kelderman
|-
| 2010
|  Jevgenij Sjalunov
|  Asbjørn Kragh Andersen
|  Petr Vakoč
|-
| 2011
|  Magnus Cort Nielsen
|  Aleksej Rybalkin
|  Olivier Le Gac
|-
| 2012
|  Niklas Eg
|  Søren Kragh Andersen
|  Ildar Arslanov
|-
| 2013
|  Mads Pedersen
|  Logan Owen
|  Mathieu van der Poel
|-
| 2014
|  Magnus Bak Klaris
|  Rayane Bouhanni
|  William Barta
|-
| 2015
|  Brandon McNulty
|  Adrien Costa
|  Nikolaj Ilitjev
|-
| 2016
|  Christopher Blevins
|  Jevgenij Kazanov
|  Jaka Primozic
|-
|2017
|  Idar Andersen
|  Andreas Leknessund
|  Andrea Bagioli
|-
| 2018
|  Remco Evenepoel
|  Mattias Skjelmose
|  Ludvig Aasheim
|-
| 2019
|  Hugo Toumire
|  Maurice Ballerstedt
|  Andrea Piccolo
|-
| 2020
| colspan=3 align=center|Aflyst
|-
| 2021
|  Per Strand Hagenes
|  Emil Herzog
|  Cian Uijtdebroeks
|-
| 2022
|  Emil Herzog
|  António Morgado
|  Jørgen Nordhagen
|-
| 2023
|  Jørgen Nordhagen
|  Andrew August
|  Senna Remijn
|}

Eksterne henvisninger

Cykelløb i Tjekkiet
Etableret i 1965

Course de la Paix Juniors


Sapindus trifoliatus es una especie de árbol perteneciente a la familia Sapindaceae. Se encuentra en Asia.

Descripción
Es un árbol de tamaño mediano. Las hojas de 12-17 cm de largo, con 2-3 pares de folíolos  opuestos, de 6-11 cm de largo, 4.5-9 cm  de ancho, elíptico-ovales, glabros o pubescentes, obtusos a emarginados, el par terminal más grande; peciólulo c. 5 mm de largo, pubescentes. Las flores dispuestas en panículas terminales pubescentes; bráctea 1; bractéolas 2, de 1 mm de largo. El fruto es una drupa 3-lobulada,  obovoide de 1.2-1.5 cm de largo, 1,5 cm de ancho, oxidada de la pubertad. Semillas de color negro, globosas, de 6 mm de diámetro.

Distribución y hábitat
Se encuentra en Birmania, Ceilán, y los bosques secos caducifolios del Deccan y Carnatic.

Usos
El árbol se valora más por sus frutos que contienen saponina, y normalmente se cultiva en los pueblos. En el oeste de Pakistán, el árbol es poco frecuente.

Taxonomía
Sapindus trifoliatus fue descrita por Carlos Linneo y publicado en Species Plantarum 36(1): 586, en el año 1753.
Etimología
Sapindus: nombre genérico que deriva de las palabras del latín sap que significa "jabón", e indicus, que significa "de la India ".

trifoliatus: epíteto latíno que significa "con tres hojas"
Sinonimia
Sapindus emarginatus Vahl

Referencias

trifoliatus
Plantas medicinales
Flora de Asia tropical
Plantas descritas en 1753
Plantas descritas por Linnaeus

Sapindus trifoliatus


Præses () er et latinsk ord, der betyder "placeret før" eller "i hovedet".  I oldtiden, især under den romerske dominans, det blev brugt til at henvise til romerske guvernører; det bruges i også i visse tilfælde i dag.

Embeder i det Antikke Rom

Præses (overhoved)


Denver - Den Sidste Dinosaurus (Denver The Last Dinosaur) er en amerikansk animeret tv-serie om dinosaurer. Serien er fra 1988.

Handling
Fire teenagere (Jeremy, Mario, Shades og Wally) finder et stort dinosauræg på en byggeplads. Det klækkes, og ud kommer en grøn dinosaur, som de kalder Denver og tager på eventyr med - blandt andet kan de gå tilbage i tiden til kridttiden via et stykke af Denver's æggeskal.

Kilder og henvisninger

Animerede tv-serier fra USA
Amerikanske tv-serier fra 1980'erne

Denver - Den Sidste Dinosaurus


El monte Partenio, sito en las inmediaciones de la ciudad griega de Tegea, separaba la zona suroccidental del Argólida de la sudoriental de Arcadia. La ruta que lo atravesaba constituía una de las más agrestes y despobladas de Grecia.

Leyendas

Según la mitología griega, este monte fue el lugar donde fueron abandonados Atalanta y Télefo al nacer. En el primer caso, Atalanta fue expuesta por orden de su padre ya que solo deseaba hijos varones, y la recién nacida fue amamantada por una osa. En el segundo caso, Télefo fue abandonado por su madre, Auge, para evitar que este pudiera sufrir algún daño, pues ella iba a ser vendida como esclava. El niño fue hallado por unos boyeros y entregado por estos al rey Córito, que lo crio como si fuera su propio hijo.

También se decía que, durante las guerras médicas, en este monte se había aparecido el dios Pan al corredor Filípides para anunciar a los atenienses que la lucha les sería favorable y que él iría a ayudarles en la batalla.

Referencias

Accidentes geográficos de la Antigua Grecia
Partenio
Geografía de la antigua Arcadia

Monte Partenio


Războiul submarin este parte războiului naval de adâncime,  celelalte fiind războiul antisubmarin și  minarea și deminarea apelor.

Războiul submarin folosește submarine cu propulsie cu motoare cu ardere internă și motoare electrice sau nucleară, echipate cu torpilă, rachete sau arme nucleare, dar și echipamente pentru  detecție, pentru atacarea altor submarine, vase de suprafață sau ținte terestre. Submarinele pot fi folosite de asemenea pentru misiuni de recunoaștere, debarcare a forțelor speciale sau pentru descurajare. Eficiența războiului submarin depinde în bună parte de măsurile antisubmarin luate pentru apărare de inamic.

Războiul Civil American
Se consideră că epoca războiului submarin a început în timpul Războiului Civil American. Deceniul al șaptelea al secolului al XVIII-lea a marcat un punct de cotitură în modul de desfășurare al războiului naval. Au fost construite noi tipuri de nave de luptă atât în forțele navale ale Statelor Unite cât și Statelor Confederate .

Submarinul fusese cel mai nou tip de vas creat în epocă. Primul atac al unui submarin împotriva unui vas inamic care s-a soldat cu scufundarea acestuia din urmă a avut loc pe 17 februarie 1864, când submarinul confederat H. L. Hunley a scufundat sloopului USS Housatonic în portul Charleston din Carolina de Sud. La scurtă vreme după atac, H. L. Hunley s-a scufundat la rândul lui, iar toți cei opt oameni de la bord au murit.

Primul Război Mondial
Războiul submarin din timpul primei conflagrații mondiale a fost purtat în principal de submarinele (U-boot) germane și austro-ungare împotriva convoaielor care se îndreptau spre porturile Regatului Unit, Franței și Rusiei. Submarinele aliaților au efectuat operațiuni ample în Marea Baltică, Marea Nordului, Marea Mediterană și Marea Neagră și, într-o mai mică măsură în Oceanul Atlantic. Au fost efectuate puține operațiuni în afara teatrului de operațiuni european și atlantic. Atacurile submarinelor germane împotriva vaselor comerciale aliate, în special cel care a dus la scufundarea Lusitaniei de pe 7 mai 1915, au schimbat atitudinea opiniei publice americane împotriva Puterilor Centrale. După ce SUA a cerut cu insistență oprirea atacurilor submarine, Germania s-a conformat. Doi ani mai târziu, amiralul Henning von Holtzendorff (1853–1919), șeful Statului major al Amiralității, a reușit să îi convingă pe responsabilii militari germani să reia în ianuarie 1917 atacurile submarinelor, care urmau să ducă la înfometarea britanicilor. Înaltul comandament german era conștient că reluarea războiului submarin nerestricționat avea să ducă la intrarea în război a Statelor Unite, dar a apreciat greșit că mobilizarea americanilor avea să fie prea înceată pentru ca să poată opri victoria germanilor pe frontul de vest. and played a large role in the United States entering the war in April 1917.

Toate părțile beligerante ar fi trebuit să respecte Convențiile de la Haga, dar s-a considerat că regulile nu puteau fi aplicate pentru submarine. Guvernul german a apreciat că blocada navală britanică încălca dreptul internațional. Submarinele germane au încercat la început să urmeze regulilor războiului, dar mai târziu au ales războiul submarin nerestricționat după introducerea de către britanici a așa-numitelor nave momeală, vase comerciale puternic înarmate, cu armamentul de bord bine disimulat. După ce germanii suspendaseră atacurile submarinelor pentru o perioadă ca urmare a presiunilor americane, în ianuarie 1917, Berlinul a declarat regiunea din jurul insulelor britanici zonă de război. După ianuarie 1917, germanii au reușit să scufunde cam 25% din totalul transporturilor navale care tranzitau zona de război. Situația s-a schimbat dup aliații au introdus escortarea convoaielor.
 Scufundarea
Loss of HMS Pathfinder, September 5th 1914 Art.IWMART5721.jpg
The Loss of HMS Pathfinder. Painting by William Lionel Wyllie (1920), Imperial War Museum Art Collection. Formerly the property of Pathfinder's captain, Vice Admiral Francis Martin Leake
History
Royal Navy EnsignUnited Kingdom
Name:	HMS Pathfinder
Builder:	Cammell Laird, Birkenhead
Laid down:	August 1903
Launched:	16 July 1904
Commissioned:	18 July 1905
Fate:	Sunk 5 September 1914 by U-21
General characteristics (as built)
Type:	Scout cruiser
Displacement:	2,940 long tons (2,987 t)
Length:	370 ft (112.8 m) (p/p)
Beam:	38 ft 9 in (11.8 m)
Draught:	15 ft 2 in (4.6 m) (deep load)
Installed power:
16,500 ihp (12,300 kW)
12 water-tube boilers
Propulsion:	2 Shafts, 2 triple-expansion steam engines
Speed:	25 knots (46 km/h; 29 mph)
Complement:	289
Armament:
10 × QF 12-pounder 18 cwt guns[Note 1]
8 × QF 3-pounder (47 mm) guns
2 × 18-inch (450 mm) torpedo tubes
Armour:
Waterline belt: 2 in (51 mm)
Deck: 0.375–1.5 in (9.5–38.1 mm)
Conning tower: 3 in (76 mm)
HMS Pathfinder  a fost prima victimă a unui submarin modern,  iar reușitele lui U-9, care a scufundat trei crucișătoare britanice în mai puțin de o oră, au fundamentat rolul submarinelor ca o nouă componentă a războiului naval.

Submarinele germane au fost utilizate pentru lansarea de mine navale și pentru atacarea transporturilor de  minereu de fier din Marea Baltică. Flotila britanică de submarine din Baltica au operat pentru sprijinirea rușilor până în momentul semnării Tratatului de la Brest-Litovsk. Britanicii au depus mari eforturi în timpul războiului pentru dezvoltarea de noi tipuri de submarine care să poată lupta în cooperare cuirasatele – "Fleet Submarine".  Pentru atingerea unei vitezei de suprafață necesare de 20 noduri (37 km/h), britanicii au creat submarinele clasa K, cu propulsie cu abur. În practică s-a dovedit că submarinele din clasa K nu putut opera în mod eficient cu flota de suprafață.

Perioada interbelică
Între cele două războaie, puterile navale europene au făcut experimente cu diferite modele precum submarinul-crucișător (Surcouf, Franța), submarine dotate cu  tunuri de mare calibru, specifice cuirasatelor (HMS M1, Regatul Unit) sau submarine proiectate să transporte mici avioane de recunoaștere (HMS M2 și Surcouf).

Germania nu avea voie, conform cu prevederile Tratatului de la Versailles, să dețină sau să construiască submarine, dar a încălcat în secret această interdicție. Prin semnarea Acordului naval anglo-german din 1935, Londra a acceptat ca Germania să ajungă la paritate cu Royal Navy în ceea ce privește dotarea cu submarine.

Al Doilea Război Mondial
În timpul celui de-al doilea război mondial, acțiunile submarinelor au fost împărțite în două  sectoare principale – cel al Oceanului Atlantic, respectiv Pacific. Teatrul de război al Mării Mediteraneene a fost de asemenea o zonă foarte activă pentru operațiunile submarine. Luptele au fost duse în Mediterana în special de britanici, francezi și germani. Au fost implicați și italienii, dar cele mai mari victorii ale lor au fost obținute prin folosirea minisubmarinelor și torpilelor umane.

Oceanul Atlantic

În Atlantic, unde submarinele germane au început să caute și să atace convoaiele aliaților, luptele au aminti de ultima parte a primei conflagrații mondiale. Submarinele britanice au fost active în special în Mediterana și în largul apelor norvegiene, unde au atacat vasele de război, cele comerciale și submarinele Axei.

La început, Hitler a ordonat ca submarinele germane să urmărească respectarea legilor războiului, dar aceste restricții au fost retrase în decembrie 1939. Deși și în timpul primei conflagrații mondiale au fost înregistrate atacuri în masă ale submarinelor, tactica "haitelor de lupi" a fost principala abordarea a atacurilor de către submarinele germane. Principalii pași ai acestei tactici erau următorii:
 Un număr mare de submarine era plasat pe rutele probabile de deplasare a convoaielor.
 Un submarin care identifica un convoi, îi semnala cursul, viteza și compunerea lui Comandamentului Marinei Germane.
 Acest submarin urma să urmărească discret convoiul și raporta orice modificare a cursului.
 Restul haitei trebuia să se îndrepte spre poziția primului submarin.
 Când întreaga haită era reunită, comandanții de submarine organizau un atac coordonat de suprafață în timpul nopții.
 La răsăritul soarelui, haita se retrăgea, lăsând un singur submarin care să urmărească convoiul în continuare. Atacul era reluat la lăsarea întunericului.

Odată cu organizarea tot mai bună a escortelor aeriene și navale ale convoaielor, pierderile de submarine a ajuns la cote greu de suportat.  Germanii nu doar că au pierdut numeroase submarine, dar și comandanți și marinari experimentați odată cu ele.

Oceanul Pacific

În Pacific, situația era diferită – submarinele aliaților, ale americanilor în principal, vânau transporturile navale ale Axei – ale Imperiului Japonez. Până la sfârșitul războiului, submarinele SUA reușiseră să distrugă aproximativ o jumătate din numărul vaselor comerciale japoneze, adică o capacitate de transport de peste cinci milioane de tone. Submarinele britanice și olandeze au participat de asemenea la atacarea vaselor japoneze de transport, în special în regiunile litorale. La începutul războiului, submarinele japoneze au înregistrat succese, reușind să scufunde două portavioane, un crucișător și alte câteva vase de diverse tipuri. După ce comandanții japonezi au  hotărât că este mai importantă atacarea vaselor de război decât a celor comerciale, mica flotă de submarine japoneză s-a dovedit ineficientă pe termene lung. În plus, submariniștii niponi au suferit pierderi importante datorită măsurilor antisubmarin aliate. În Oceanul Pacific au operat submarine italiene și unul german, dar nu și-au adus o contribuție importantă în luptă datorită pe de-o parte distanței mari față de propriile baze și pe de altă parte datorită relațiilor dificile pe care le au avut cu aliații japonezi.

Alte zone de conflict

Marea Mediterană

Oceanul Indian
Submarinele japoneze au operat și în Oceanul Indian, reușind să forțeze flota de suprafață britanică să se retragă pe coasta de est a Africii. În Oceanul Indian au operat și câteva submarine germane și italiene, dar nu au jucat niciodată un rol semnificativ în conflict.

Perioada postbelică

În perioada postbelică, mai multe conflicte precum Războiul din Coreea, Războiul Indo-Pakistanez din 1971 și Războiul Malvinelor au dus la folosirea limitată a submarinelor. Mai târziu, în timpul războiului din Irak și Afganistan, au fost lansate  rachete de croazieră  de la bordul submarinelor. Cu aceste câteva excepții, războiul submarin a încetat după 1945.

Odată cu începerea erei submarinelor cu propulsie nucleară de la jumătatea secolului al XX-lea, gândirea strategică a războiului submarin s-a schimbat în mod hotărâtor. Noile submarine puteau opera mai rapid, mai adânc și aveau o anduranță mai mare. Submarinele au devenit mai mari și s-au transformat în platforme pentru lansarea rachetelor. Ca urmare, submarinul de atac  a devenit mai important, în defavoarea vechiului său rol de vânător-ucigaș. SUA au folosit de asemenea pentru o vreme submarinele nucleare pe post de platforme pentru radar. Din punct de vedere tehnologic s-au făcut progrese importante în ceea ce privește dezvoltarea senzorilor și armamentului submarinelor.

În timpul Războiului Rece, atât SUA cât și Uniunea Sovietică au fost implicat în ceea ce a putut fi descris ca un joc de-a șoarecele și pisica pentru detectarea  și șicanarea submarinelor inamice.
Deoarece probabilitatea războiului submarin fără restricții s-a diminuat, tacticile pentru  submarinele convenționale s-au axat pe utilizarea lor împotriva navelor de război de suprafață. Simpla existență a unui submarin poate împiedica libertatea de operarea a navelor de război de suprafață. Pentru contracararea amenințării submarinelor convenționale, au fost proiectate submarine de vânătoare. Rolul submarinelor a fost extins pentru utilizarea vehiculelor fără personal la bord lansate de la bordul submersibilelor. Dezvoltarea unor noi metode de propulsie fără aer a făcut ca marele inconvenient al submarinelor cu motoare diesel – nevoia acestora de navigare și la suprafață – care le făcea atât de vulnerabile, să fie redus.  Submarinele nucleare, deși mult mai mari, pot să își genereze și regenereze aerul respirabil sau apa potabilă pentru o mare perioadă de timp, aceasta însemnând că nu trebuie să iasă la suprafață.

În lumea noastră atât de frământată din punct de vedere geopolitic, numeroase națiuni au ales să își construiască sau să își modernizeze flotele de submarine. Forța Maritimă de Autoapărare Japoneză lansează modele noi de submarine aproape în fiecare an. Coreea de Sud și-a modernizat submarinele Tip 209, proiectate în Germania, și a vândut câteva astfel de submarine Indoneziei. Rusia și-a modernizat submarinele din epoca sovietică submarine clasa Kilo,  aducându-le, conform unor analize strategice, la echivalentul submarinelor din clasa Los Angeles, iar lista poate continua.

În concluziile cărții sale The Price of Admiralty, istoricul militar John Keegan a afirmat că, aproape toate rolurile vaselor de război de suprafață vor fi preluate de submarine, ele fiind singurele unități navale capabile să ocolească capacitățile moderne de detectare – sateliții artificiali și avioanele radar.

În zilele noastre, gândirea militarilor cu privire la folosirea submarinelor înclină către un rol strategic mult mai important, acestea fiind capabile să poarte și lanseze arme nucleare, necesare pentru o a doua lovitură în cazul unui război nuclear.

Misiunile submarinelor moderne
Submarinul modern este o platformă multirol. Submarinul poate efectua misiuni fățișe sau secrete. În timp de pace poate acționa ca un mijloc de descurajare, precum și pentru operațiunile de supraveghere și colectarea de informații. În timp de război, submarinul poate efectua misiuni precum următoarele:
 Supraveghere și strângere de informații.
 Nod pentru comunicații.
 Debarcarea unor forțe speciale.
 Lansarea de atacuri asupra unor ținte terestre (în Războiul din Golf, submarinul USS Louisville a lansat rachete de croazieră împotriva unor obiective terestre în ianuarie 1991)
 Protejarea grupurilor operative navale și a vaselor comerciale.
 Organizarea blocadei navale în apele teritoriale inamice.

Note

Bibliografie
 John Abbatiello. Anti-Submarine Warfare in World War I: British Naval Aviation and the Defeat of the U-Boats (2005)
 Blair, Clay. Silent Victory: The U. S. Submarine War Against Japan 2 vol (1975)
 Gray, Edwyn A. The U-Boat War, 1914-1918 (1994)
 Preston, Anthony. The World's Greatest Submarines (2005).
 Roscoe, Theodore. United States Submarine Operations in World War II (US Naval Institute, 1949).
 van der Vat, Dan. The Atlantic Campaign Harper & Row, 1988. Connects submarine and antisubmarine operations between World War I and World War II, and suggests a continuous war.

Bibliografie suplimentară
 Hackmann, Willem. Seek & Strike: Sonar, anti-submarine warfare and the Royal Navy 1914–54. London: Her Majesty's Stationery Office, 1984.

Resurse internet
 Filme istorice care prezintă războiul submarin din timpul celui de-al doilea război mondial europeanfilmgateway.eu

Război după tip
Submarine
Război submarin

Război submarin


Akatlar özel isim olup şu mânâlara gelebilir:

 Akad İmparatorluğu'nda yaşamış insanlar
 Akatlar, Beşiktaş

Akatlar


An Juncus brachycephalus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Georg George Engelmann, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Franz Georg Philipp Buchenau. An Juncus brachycephalus in nahilalakip ha genus nga Juncus, ngan familia nga Juncaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Juncus

Juncus brachycephalus


Aceasta este o listă de filme românești din 1988:

Lista

Note

Legături externe
Filme românești din 1988 la IMDb.com
Filme românești din 1988 la Cinemagia.ro

Filme din 1988Filme românești
România
Liste de filme românești

Listă de filme românești din 1988