Matthias Casper (* 23. Dezember 1965 in Hamburg) ist ein deutscher Ökonom, Jurist und Hochschullehrer an der Westfälischen Wilhelms-Universität Münster.

Werdegang
Von 1985 bis 1992 studierte Casper zunächst parallel zum Wehrdienst und einer Berufsausbildung zum Bankkaufmann Wirtschaftswissenschaften an der Fernuniversität Hagen, das Studium schloss er 1992 als Dipl.-Ökonom ab. Von 1989 bis 1993 absolvierte er ein Studium der Rechtswissenschaften an der Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg und an der University of Cambridge. Nach dem ersten Staatsexamen 1993 und dem zweiten Staatsexamen 1995 war er von 1995 bis 2001 wissenschaftlicher Assistent am Institut für deutsches und europäisches Gesellschafts- und Wirtschaftsrecht (Lehrstuhl Peter Ulmer).

1998 erfolgte die Promotion in Heidelberg mit der Dissertation Die Heilung nichtiger Beschlüsse im Kapitalgesellschaftsrecht. In den Jahren 2001/2002 erhielt Casper ein Habilitationsstipendium der Deutschen Forschungsgemeinschaft. Im Juli 2002 erfolgte die Habilitation durch die Juristische Fakultät der Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg mit einer Arbeit über Optionsverträge. Sie erteilte ihm die Lehrbefugnis für die Fächer Bürgerliches Recht, Handels-, Gesellschafts- und Kapitalmarktrecht sowie Wirtschaftsrecht.

Nach zwei Lehrstuhlvertretungen in Heidelberg und Münster ist er seit dem Wintersemester 2003/2004 Inhaber des Lehrstuhls für Bürgerliches Recht, Gesellschafts-, Bank- und Kapitalmarktrecht an der Westfälischen Wilhelms-Universität Münster. Dort war er zunächst Direktor der Abteilung I des Instituts für Arbeits-, Sozial und Wirtschaftsrecht; seit 2010 ist er Direktor des Instituts für Unternehmens- und Kapitalmarktrecht sowie ferner Leiter der Forschungsstelle Bankrecht. Seit 2009 ist er Mitglied im Exzellenzcluster Religion and Politics in Pre-Modern and Modern Cultures und leitet dort ein Projekt zum Islamic Finance. Einen Ruf an die Johannes Gutenberg-Universität Mainz 2009 sowie einen weiteren Ruf an die Rheinische Friedrich-Wilhelms-Universität Bonn 2012 lehnte Casper ab.

Casper ist verheiratet und hat drei Kinder. Er ist ein Neffe des ehemaligen Präsidenten der Stanford University, Gerhard Casper.

Forschungsschwerpunkte
Caspers Forschungsschwerpunkte liegen im Gesellschaftsrecht (vor allem im GmbH- und Aktienrecht), im Bankrecht (insbesondere im Bereich des Zahlungsverkehrs und des Wechsel- und Scheckrechts) sowie im Kapitalmarktrecht. Außerdem beschäftigt er sich mit islamkonformen Finanzierungsformen (Islamic Finance). Casper ist zudem Mitherausgeber der Zeitschrift für Bankrecht und Bankwirtschaft (ZBB) sowie des German Law Journal.

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Casper: Heilung nichtiger Beschlüsse im Kapitalgesellschaftsrecht, 1998
 Casper: Der Optionsvertrag, 2005
 Baumbach/Hefermehl/Casper: Wechselgesetz, Scheckgesetz, Kartenzahlungen, 23. Aufl. 2007
 Casper/Janssen/Pohlmann/Schulze: Auf dem Weg zur europäischen Sammelklage?, 2009
 du Plessis/Großfeld/Luttermann/Saenger/Sandrock/Casper: German Corporate Governance in International and European Context, 2. Aufl. 2011
 Casper/Oberauer/Wittreck: Was vom Wucher übrigbleibt – Zinsverbote im historischen und interkulturellen Vergleich, 2014
 Casper/Reuter/Gabriel: Die Kapitalismuskritik im Christentum – Positionen und Diskurse in der Weimarer Republik und der frühen Bundesrepublik, 2016

Weblinks

 Matthias Casper auf der Website der Westfälischen Wilhelms-Universität Münster

Einzelnachweise

Rechtswissenschaftler (21. Jahrhundert)
Ökonom (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Universität Münster)
Deutscher
Geboren 1965
Mann
Person (Fernuniversität in Hagen)
Absolvent der Ruprecht-Karls-Universität Heidelberg

Matthias Casper


Ce document est rédigé en 1560 et est une adresse destinée aux Princes du sang, à savoir principalement Antoine de Bourbon, Roi de Navarre et Louis de Bourbon, prince de Condé. Plus généralement, ce texte est diffusé et imprimé dans toute la France et est un pamphlet dirigé contre les Guises.

Auteur
L'auteur de cet appel aux princes du sang n'est pas connu mais on suppose qu'il pourrait s'agir de François Hotman, un juriste et pamphlétaire Huguenot, le style de l'adresse étant très proche du sien et les arguments utilisés également similaires. Il publie son écrit probablement à Strasbourg, une ville du Saint Empire Romain Germanique et protestante, sans adresse typographique et sans nom d'auteur. Le texte est ensuite apporté en France clandestinement avant d'être diffusé.

Contexte
En 1560, la situation politique est précaire en France : Henri II meurt d'un accident de joute en 1559 et est remplacé par son jeune fils de 15 ans, François II qui confie le pouvoir à ses oncles : le duc François de Guise et le Cardinal François de Lorraine, son frère, et écarte donc Antoine de Bourbon du pouvoir, sans réelle résistance de sa part. Ce texte est également rédigé peu de temps après la Conjuration d'Amboise qui avait pour but de capturer les Guises et de libérer Le Roi ou du moins d'accéder à sa personne. L'opération a lieu au début du mois de mars 1560 et échoue. Ces deux événements, la conjuration et la prééminence des Guises au gouvernement, sont fondateurs pour la rédaction de ce texte.

Ce texte est donc écrit dans un contexte nouveau, directement après la première prise d'arme des calvinistes, le premier acte de rébellion armée ainsi que sur fond d'inaction des princes du sang suscitant une certaine impatience chez les protestants s'accompagnant parfois de colère.

Contenu
Ce texte s'inscrit dans la lignées des écrits protestants, majoritairement des suppliques, formulées comme un appel à l'aide qui se multiplient après la Conjuration d'Amboise. Il est également typique de l'argumentaire politique protestant se formant autour d'une critique acerbe des Guises qui prend forme dans le  début des années 1560. Critique dirigée plus particulièrement contre le frère du Duc de Guise, le Cardinal de Lorraine qui est une cible privilégiée pour les Huguenots, hostiles au clergé romain.

Parallèlement au contexte d'écriture et à ses convictions personnelles, l'auteur parle très peu de la religion et développe un argumentaire politique qui s'adresse à tous les Français dans le but de les monter contre les Guises. On met en avant leur cruauté et la tyrannie qu'ils exercent sur le Royaume de France : ils sont des mauvais conseillers pour le Roi. Ils sont également accusés d'être des étrangers : des Lorrains, malgré la naturalisation de leur père au début du siècle. C'est donc un véritable appel à la révolte générale contre ceux qui auraient usurpé le pouvoir et agiraient comme des tyrans, les Guises étant en position de force au début du règne de François II qui leur a donné le gouvernement. Les princes du sang sont aussi attaqués par ce texte : on remet en cause leur honneur et leur réputation afin de les inciter à agir. En effet, ce texte est avant tout une adresse aux princes du sang prenant parfois un ton fort énergique et même parfois agressif. Ils sont présentés comme les "légitimes princes et gouverneurs du royaume", leur place a donc été usurpée par les Guises et ils ont le devoir de réclamer ce qui leur revient de droit.

Notes et références

Bibliographie
 JOUANNA Arlette, Histoire et dictionnaire des guerres de religion (1559-1598), Paris, Bouquins éditions, 1998.

 DAUSSY Hugues, Le Parti huguenot, Paris, Droz, 2014, [En Ligne] disponible sur https://humanisme-renaissance-droz-org.janus.bis-sorbonne.fr/book/9782600017213/body-3 (consulté le 24 septembre 2021)

 CHRISTIN Olivier, La Religion vécue, Les Laïcs dans l'époque moderne, Rennes, PUF, 2013, [En Ligne] disponible sur https://books.openedition.org/pur/135552?lang=fr (consulté le 24 Septembre 2021)

Guerres de Religion (France)
Histoire du protestantisme en France
1560 en France

Supplication et remontrance adressée au Roy de Navarre et autres Princes du sang de France


باتر هي إحدى القرى اللبنانية من قرى قضاء الشوف في محافظة جبل لبنان.

تقع باتر في محافظة جبل لبنان – قضاء الشوف وتتبع إداريًا مركز القضاء بيت الدين. تجاورها شرقًا نيحا – جباع، وغربًا مرج بسري، وشمالاً حارة جندل وعماطور، وجنوبًا جزين . وتمرّ فيها إحدى الطرق المؤدّية من الشوف إلى قضاء جزين . إنَّ بلدة باتر محاطة بالجبال، مفتوحة من ناحية الغرب على مرج بسري… باتجاه البحر. قامت في موقعها الحالي منذ أكثر من خمسمائة سنة، وكانت قائمة منذ القديم في مكان يدعى الحارة، وربما يعود سبب انتقال أهلها إلى الموقع الحالي طلبا" للماء حيث يوجد نبع. في كتابه "قلب لبنان" يصف أمين الريحاني باتر والطريق المؤدّية إليها فيقول:" المياه، الرياض، الجمال الخالد في الوادي وعلى صدور الجبال رياض الشوفين عماطور – باتر ".

تبعد باتر عن العاصمة بيروت 60 كلم وعن مدينة صيدا  40 كلم، وترتفع حوالي 750 مترًا عن سطح البحر.

التأثير الجيولوجي في موقع باتر :

إنَّ باتر الشوف تقع على خط الزلزال الممتد من بسري. أما أعنف زلزال ضربها كان يوم الجمعة ليلاً، في السادس عشر من شهر آذار لعام 1956، وكانت قوة الزلزال 7,3 درجات حسب مقياس ريختر. فمادت الأرض بما عليها يمينًا ويسارًا، وهوَت المنازل وتهدّمت، وسقط ما بين 9 و 11 قتيلاً. كما تضرّرت مثلها بعض القرى الشوفية، وقرى جزين وسواها، وشعر بها كلّ اللبنانيين.

وكان أول الواصلين إليها المعلّم كمال جنبلاط، يرافقه بعض الشباب للإغاثة. سقطت سقوف المنازل الترابية المحمولة على جسور خشبية، وعاش أهالي باتر في الخيم ردحًا من الزمن يفترشون الأرض، لا كهرباء، ولم يكن من وسيلة للإنارة سوى القناديل، التي تعمل على احتراق الزيت بالفتيل. وكان أبناء القرية في ذلك الوقت يعملون على الإنقاذ كخليّة نحلٍ، يُسعفون الجرحى، ويسحبون القتلى من تحت الركام.

وبقي الناس واقفين، إلى أن تمّ تأمين المأوى والمواد الغذائية، والطبّية، من قِبل أصحاب النخوة من القرى المجاورة، التي لم تتضرّر.

أنشأت الدولة بعد هذه الكارثة "مصلحة التعمير" وبدأت النهضة العمرانية، والبناء بالأحجار والإسمنت، فرُمِّمَت بعض المنازل، وأكثر البيوت تمّ بناؤها من جديد، وهو ما سمّي بحيّ "التعمير".

المراجع

أماكن مأهولة في محافظة جبل لبنان
مدن لبنان

باتر


Muhâkemetü'l-Lugateyn (محاكمة اللغتين Muḥākemetü'l-Luġateyn; anlamı: İki Dilin Karşılaştırılması), 15. yüzyılın edebî şahsiyetlerinden ünlü Ali Şîr Nevâî tarafından Çağatay Türkçesi ile yazılmış bir eserdir.
Nevâî, edebî dil olarak Türk dilinin Farsçaya nazaran üstün olduğuna inanmış ve Aralık 1499'da tamamlanmış Muhâkemetü'l-Lugateyn'de de iddiasını savunmuştur. Ünlü eserinde iki dilin karşılaştırmasını söz varlığından örneklerle yaparken Farsçaya üstünlüğünü kanıtlamaya çalıştığı kendi dilini Türkî, Türkçe şeklinde beyan etmiştir. Özellikle Türk dilinin hayvan isimleri ve fiil zenginliği yönünden Farsçadan daha üstün olduğunu gösterir.

On beşinci yüzyılda Çağataycanın (Çağatay Türkçesinin) klasik bir yazı dili olarak kimlik kazanmasında Ali Şîr Nevâî, önemli bir kişidir. Nevâî öncesinde ve Nevâî'nin çağında, Timurlular devletinde Türkçe yazan sanatçılar azdır. Nevâî; Türkçeyi edebî dil olarak kullanmayan, Farsça yazan çağdaşlarına çatar. Çağdaşlarının Farsçanın karşısında edebî dil olarak Türkçeyi yetersiz görmelerini eleştirir, eğer emek verilirse Türkçenin de Farsça kadar hatta daha fazla anlatım inceliklerine sahip olduğunun görüleceğini belirtir. Bu görüşleri, Muhâkemetül-Lugateyn'de görülür.

Ali Şîr Nevâî, bu eserde yeryüzündeki başlıca dilleri Arapça, Hintçe, Türkçe (bugünkü algıyla Çağatayca) ve Farsça olarak sayar. Arapçanın en üstün ve Hintçenin en değersiz dil olduğunun bilinen bir gerçek olduğunu ifade ettikten sonra geri kalan iki dil arasında hangisinin daha üstün olduğunu çeşitli delillere dayanarak münakaşa eder. Sonuç olarak Çağataycanın Farsçadan daha üstün bir dil olduğunu ispat eder.

Nevâî, eserinde birçok defa Türkçe kelime haznesinin Farsçaya nazaran daha zengin, güzel ve esnek olduğunu düşündüğünü dile getirmektedir. Örnek olarak:

 Birçok Çağatayca kelimenin üç, dört ya da daha fazla anlamı vardır lakin Nevâî'nin dediğine göre Farsçada böyle bir esneklik yoktur.
 Türk lehçelerinde ördek manasını taşıyan dokuz tane kelime vardır ki bu da Türk lehçelerinin kapasite bakımından üstünlüğünü gösterir. Farsçada ise Nevâî'nin dediğine göre ördek için sadece bir kelime vardır.

Eserin yazılmasının önemli bir sebebi, o dönemde Türk aydınları arasında Farsça kullanımı yönünde yaygın bir özenti olmasıdır. Şiir yazmaya müsait bir dil olması sebebiyle Farsça rağbette idi. Muhâkemet'ül-Lugateyn bu bakımdan gerçekten etkili olmuş ve Ali Şîr Nevâî'den sonra Türk diline rağbet artmış; özellikle şiir, büyük gelişme göstermiştir.

Kaynakça

Kitaplar
1. Alisher Navoiy, 'Muhokamatul-lugʻatayn', Asarlar (15 ciltlik), C.14, 1967.

2. Muhakemet'ül-Lugateyn ()

Türkçe sözlükler
Türk edebiyatı

Muhâkemetü'l-Lugateyn


Mural s prikazom Dioklecijana iza splitskog HNK, prvi je mural u Splitu. Nalazi se sa stražnje strane ugostiteljskog objekta iza splitskog Hrvatskoga narodnog kazališta. Zid su oslikali maturanti splitske Umjetničke škole 1983. godine. Mentor im je bio prof. Gorki Žuvela. Naslikali su cara Dioklecijana. Akciju su poduzeli radi osvježavanje onda zapuštene okoline splitskog Hrvatskoga narodnog kazališta. Mural na oronuloj fasadi zgrade preživio je sva vremena. No, dugo je bio zapušten i prepušten trunjenju, atmosferskim utjecajima i bez održavanja. Aktivisti iz Građanske inicijative Split pozvali su gradske vlasti na renovaciju ovog prvoga splitskog murala.

Izvori

Slikarstvo
Split


2019 වර්ෂයේ ජූනි මස ඇති වු පාලනයෙන් තොර ගිිනි ජාලාවන්හි ප‍්‍රතිඵලයක් වශයෙන් 2019-2020  ඕස්ට්‍රේලියානු ලැව්ගිනි සමය ආරම්භ විය. මූලික වශයෙන්, රටේ ගිනිකොණ ප‍්‍රදේශයේ ස්ථාන සියයක පමණ මෙලෙස ගිනි ගත් අතර තවමත් ඒවා සක්‍රීයව පවතී.

ඒ අනුව, 2020 ජනවාරි මස 14 වනදා වන විට, මෙම ලැව්ගින්න හේතුවෙන් එරට භූමි භාගයෙන් හෙක්ටයාර මිලියන 18.6ක ප‍්‍රමාණයක් (අක්කර මිලියන 46ක් ද වර්ග කිලෝමීටර 186000ක් ද වර්ග සැතපුම් 72000ක්  සහ  ගොඩනැගිලි 5900කට වඩා වැඩි ප‍්‍රමාණයක් (නිවාස 2779 ක් ඇතුළුව  මෙන් ම ආසන්න වශයෙන් මිනිසුන් 34 දෙනෙකු පමණ විනාශයට පත් වූ බවට ඇස්තමේන්තු ගත කොට තිබේ. එසේ ම මෙම ලැව්ගිනි හේතුවෙන් බිලියනයක් පමණ වු සතුන් ප‍්‍රමාණයක් මරුමුවට පත් වූ අතර වඳ වී යාමේ තර්ජනයට ලක් ව තිබූ ඇතැම් සත්ව විශේෂ ද විනාශයට පත් වූ බව හෙළදරව් වී ඇත. එමෙන් ම වාතයේ පවතින ගුණාත්මක බව ද  ඉතා පහත් මට්ටමකට පත් ව ඇත. මෙම ලැව්ගිනි මර්දනය සඳහා ඇස්තමේන්තුගත වියදම, 2009 වසරේ ඇති වු කළු ලැව්ගින්න මර්දනය පිණිස වැය කරන ලද  ඕස්ට්‍රේලියානු ඩොලර් බිලියන 4.4 ක මුදල ප‍්‍රමාණය ද ඉක්මවා යන බවට ගණන් බලා ඇත. එසේ ම විදේශ සංචාරක ආදායම ද මේ හේතුවෙන් ඩොලර් බිලියන 1 කින් පමණ පහත වැටී ඇත. මෙම ලැව්ගින්න හේතුවෙන් ඇති වූ දුමාරය, 2020 ජනවාරි 07වනදා වන විට, දකුණු පැසිෆික් සාගරය ඔස්සේ චීලි රාජ්‍ය හා ආජන්ටිනාව දක්වා එනම් ආසන්න වශයෙන් කිලෝමීටර 11000ක (සැතපුම් 6800ක්  පමණ ප‍්‍රදේශයක් දක්වා පැතිරී ගොස් තිබුණි. නාසා ආයතනය ඇස්තමේන්තු කර ඇති ආකාරයට මෙම ලැව්ගින්න හේතුවෙන් ටොන් මිලයන 306ක කාබන්ඩයොක්සයිඩ් ප‍්‍රමාණයක් ( කෙටි ටොන් මිලියන 337 ක් වායුගෝලයට  එක් වී ඇත.

2019 වර්ෂයේ සැප්තැම්බර් මාසයේ සිට මේ දක්වාම මෙම ලැව්ගිනි හේතුවෙන් නිව්සවුත් වේල්ස් රාජ්‍යයෙහි වැසියන් මහත් වූ පීඩාවට පත් වුහ. දෙසැම්බර් මාසයේ අග මෙකී ගිනිජාලාවන් මතුවීමට පෙර පටන් ම නැගෙනහිර හා ඊසාන දිග වික්ටෝරියාවේ වනාන්තරවලින් විශාල ප‍්‍රදේශයක් සති හතරක කාලයක පටන් ගිනිගෙන දැවෙමින් පැවතුණි. නිව් සවුත් වෙල්, වික්ටෝරියා සහ  ඕස්ට්‍රේලියාවේ අග නගරය සඳහා හදිසි තත්ත්වයන් ප‍්‍රකාශයට පත් කොට තිබුණි. මෙම ලැව්ගින්නට මර්දනය කිරීම පිණිස සමස්ථ  ඕස්ට්‍රේලියාව ම ආවරණය කරමින් දැඩි ආරක්ෂක පිළිවෙත් හා සහන සැලසිමේ පියවරයන් ගෙන තිබූ අතර නිව් සවුත් වේල්හි ජනයා එම ප‍්‍රදේශයෙන් ඉවත් කර ජනශූන්‍ය කලාපයක් බවට එම ප‍්‍රදේශය පත් කරන ලදී.  ඕස්ට්‍රේලියානු ආරක්ෂක අංශ විසින් මෙම ගිනි මැඩපැවැත් වීම පිණිස ගනු ලබන පියවරයන් සඳහා අවශ්‍යය කෙරෙන ගුවන් සහය, පිරිස් බලය හා සෙසු සහය ලබාදෙන ලදී. ගිනි නිවීම සඳහා අවශ්‍ය උපකරණ හා පිරිස් සැපයීමේ දී නවසීලන්තය, සිංගප්පූරුව, කැනඩාව, ඇමරිකා එක්සත් ජනපදය සහ සෙසු රාජ්‍යයන් විසින් සහය ලබා දෙන ලදී. විශේෂයෙන් නිව් සවුත් වේල්ස්හි ගිනි නිවීමේ කාර්යයන් සඳහා මෙම සහය මහෝපකාරී විය.

ගිනි නිවීමේ මෙහෙයුම් සඳහා යෙදවු වායු ටැංකියක් හා හෙලිකොප්ටර් යානා දෙකක් 2020 ජනවාරි මස 23 වනදා විනාශයට පත් වූ අතර එකී කාර්යයයේ නියුක්ත ව සිටි පිරිසෙහි තිදෙනෙකු ඒ හේතුවෙන් මිය ගියෝ ය. ගිනි නිවීම සඳහා උපයෝගී කරගන්නා රථ දෙකක් සෘජුව ම ගිනි ජාලාවන්ට හසු වීම හේතුවෙන් විනාශයට පත් වු අතර එයින් ගිනි නීවීමේ භටයන් තිදෙනෙක් මිය ගියෝ ය.

ගිනි කළමනාකරණ ක්‍රියාකාරකම්හි භූමිකාව සහ කාළගුණික විපර්යාස වැනි මාතෘකාවන් ඇතුළත  ලැව්ගිනිවල තීව්‍රතාව සහ ප‍්‍රමාණය වැනි කරුණු සම්බන්ධයෙන් සැලකියයුතු විවාදයන් නිර්මාණය වී ඇති අතර මෙම කරුණු සම්බන්ධයෙන් ජාත්‍යන්තර අවධානය ද යොමු වී ඇත. ගිනි ඇති වූ ප‍්‍රදේශයන්හි සංචාරයන්හි යෙදුණු සමහර දේශපාලකයන්හට සෘණාත්මක ප‍්‍රතිචාරයන් එල්ල විය. විශේෂයෙන් මේ සම්බන්ධයෙන්  ඕස්ට්‍රේලියාවේ අගමැති, ස්කොට් මොරිසන්හට විවිධ සෘණාත්මක ප‍්‍රතිචාරයන් එල්ල විය. විවිධ රාජ්‍ය සංවිධාන, ප‍්‍රජා එකමුතු පිරිස්, ප‍්‍රජා නායකයින්, සමාජයේ ප‍්‍රසිද්ධියට පත් චරිත, අසරණ සරණ ව්‍යාපාර, වනජීවී සංරක්ෂණ ආයතන වැනි ආයතන විසින්  ඕස්ට්‍රේලියානු ඩොලර් මිලියන 500ක් පමණ ප‍්‍රදානයන් සිදු කොට ඇති බවට ද ගණන් බලා ඇත. ආරක්ෂක කණ්ඩායම්, ප‍්‍රධාන ආහාර ද්‍රව්‍ය, ඇඳුම් පැළඳුම් හා පශු ආහාර විපතට පත්වූ පෙදෙස් කරා බෙදා හැර ඇත.

දළ විශ්ලේෂණය
2019 වර්ෂයේ සැප්තැම්බර් මාසයේ සිට මේ දක්වාම මෙම ලැව්ගිනි හේතුවෙන් නිව් සවුත්වේල්ස් රාජ්‍යයෙහි, නෝර්ත් කෝස්ට්, නෝර්ත් කෝස්ට්හි මධ්‍යම ප‍්‍රදේශය, හන්ටර් ප‍්‍රදේශය, හව්කස්බරි සහ සිඞ්නි නගරයේ බටහිරට වන්නට පිහිටි වොලොන්ඩියලි, බ්ලූ මවුන්ටන්, ඉල්වරා, සවුත් කෝස්ට්, රිවරිනා සහ ස්නෝව් මවුන්ටන් යනාදි ප‍්‍රදේශයන්හි වැසියන් මහත් වූ පීඩාවට පත් වුහ. දෙසැම්බර් මාසයේ අග මෙකී ගිනිජාලාවන් මතුවීමට පෙර පටන් ම නැගෙනහිර හා ඊසාන දිග වික්ටෝරියාවේ වනාන්තරවලින් විශාල ප‍්‍රදේශයක් සති හතරක කාලයක පටන් ගිනිගෙන දැවෙමින් පැවතුණි. මෙහිදි ඉතා විශාල ජීවිත ප‍්‍රමාණයකට මෙන් ම කොරියොන්ග් හා මාල්කුටා ඇතුළු නගර විශාල සංඛ්‍යාවකට තර්ජන එල්ල විය. නැගෙනහිර ගිපිස්ලැන්ඞ් ප‍්‍රදේශය කාළගුණික තත්ත්වයක් හේතුවෙන් බරපතල ලෙස  විනාශයට පත් වු ප‍්‍රදේශයක් ලෙස නම් කෙරිණි. සැළකිය යුතු තරමේ ගින්නක් ඇති වු ප‍්‍රදේශ ලෙස ඇඩිලෙයිඞ් හිල්ස් හා දකුණුදිග  ඕස්ට්‍රේලියාවේ කැන්ගරු දිවයින හා එම ප‍්‍රදේශයේ ඇතැම් කොටස් හඳුනා ගැණිනි. ගිණිකොණ දිග කූවින්ස් දිවයින සහ බටහිරදිග  ඕස්ට්‍රේලියාවේ ගිණිකොණ ට වන්නට පිහිටි ඇතැම් ප‍්‍රදේශ හා ටස්මේනියා ප‍්‍රදේශයේ ඇතැම් කොටස් මඳ වශයෙන් බලපෑමට ලක් වූ ප‍්‍රදේශ වශයෙන්  හඳුුනා ගැණිනි.

ග්‍රේටර් සිඞ්නි ප‍්‍රදේශයෙහි ඇති විය හැකි යැයි අපේක්ෂා කරන ලද මහ ව්‍යසනකාරී තත්ත්වයක් පිළිබඳව 2009 වර්ෂයේ දී හඳුනා‍ගෙන ඇති අතර ඒ පිළිබඳ ව ප‍්‍රථම වරට 2019 වර්ෂයේ නොවැම්බර් මස 12වෙනි දා ප‍්‍රසිද්ධියට පත් කරන ලදී. එමෙන් ම නිව් සවුත් වේල්ස් සමර් ග්‍රේටර් සිඞ්නි ඇතුළු ප‍්‍රදේශ හතකට ගිනි අනතුරු තහනම් පනවන ලදී. එලෙස ම ඉල්වරා සහ ග්‍රේටර් හන්ටර් ප‍්‍රදේශ මෙලෙස ව්‍යවසනකාරී ගිනි අනතුරු සහිත ප‍්‍රදේශ හඳුනාගත් අතර මීට පෙර ගිනි අනතුරු සිදුවී ඇති උතුරු නිව් සවුත්හි ඇතැම් ප‍්‍රදේශ ද මහත් වු ව්‍යවසනකාරී ගිනි අනතුරු සහිත ප‍්‍රදේශ ලෙස නම් කෙරිණි. නිව් සවුත් වෙල්ස් රජය එරට අයවැය මත පදනම් ගිනි නිවීමේ සේවා සඳහා වෙන්කර ඇති ආධාර කපා දැමීමට තීරණය කිරීමත්, ස්වේච්ඡා ගිනි නිවීමේ භටයන් දෙදෙනෙකු මිය ගිය තත්ත්වයක් පැවතුණ කාලවකවානුවක  ඕස්ට්‍රේලියානු අගමැති ස්කොට් මොරිස් තමාගේ නිවාඩුව සඳහා කාලය වෙන් කිරීමත් යම් මතෙභ්දාත්මක තත්ත්වයක් නිර්මාණය කළේ ය.

2020 ජනවාරි 14 වන දිනට අනුව හෙක්ටයාර මිලියන 18,626(අක්කර මිලියන 46.03) ප්‍රාන්ත සහ ප්‍රදේශ ඇතුළුව පිළිස්සී හෝ පිළිස්සෙමින් පවතී. සිඩ්නි විශ්වවිද්‍යාලයෙි පරිසරවේදීන් ඇස්තමේන්තු ගත කර ඇති ආකාරයට ඔටුවන්,පක්ෂීන් සහ උරගයින් සැප්තැම්බරයේ සිට සියලු වර්ගවලින් ශාක,සතුන් විනාශ වී තිබිය හැකි සේම බිලියනයකට අධික වශයෙන් පසුකාලීනව විනාශ වී තිබි ය හැක.
මෙම සමය ආරම්භයේ සිටම නොනවත්වා ඇති වන ලැව්ගිනි හේතුවෙන් නිවේ 2176ක් මෙන්ම පහසුකම් 48ක් ද සහ 2000කට අධික ව සවුත් වේල්ස්හි විනාශ වී ඇත. ඔක්තෝබරහේ සිට සවුත් වේල්සයේ 25ක පිරිසක් ජීවිතක්ෂයට පත්ව ඇති බව තහවුරු වී ඇත. මෑත කාලීනව වාර්තා වූ මාරක අනතුර නම් 2020 ජනවාරි 23 වන දින මෝරුයා අසල සිදු වූ එක් පුද්ගලයෙකුගේ මරණය යි.මේ වන විට වාර්තා වී ඇති අනුව ප්‍රාන්තයක ඇති වූ අයහපත්ම ලැව්ගින්න ලෙස පසුගිය වසර 25 පුරාවට නරකාදියක් ලෙස සවුත් වේල්ස් පිළිස්සී ඇත. එමෙන්ම නිව් සවුත් වේල්ස් ප්‍රාන්තය වැඩිම කාල සීමාවක් හෙක්ටයාර මිලියන  හතරකට (අක්කර9,900,000) වැඩියෙන් සහ මීටර් 70ක් උසට පිළිස්සුණු බවට ඔිස්ට්‍රේලියානු ඉතිහාස පොතට එක් වී ඇත. සාපේක්ෂව ගත් කල 2018 වර්ෂයේ කැලිෆෝනියාවේ ඇති වූ ලැව්ගිනි තත්ත්වය හෙක්ටයාර 800,000(අක්කර 2,000,000) තුළ සහ 2019 වර්ෂයේ ඇමසන් වනයේ ඇති වූ ලැව්ගිනි හෙක්ටයාර 900,000(අක්කර 2,200,000) භූමිය තුළ ඇති වී ති‌බේ. කෙසේ නමුත් මෙම ලැව්ගිනි එම ප්‍රාන්තයේ නරකම ලැව්ගිනි සමය ලෙස ට නිව් සවුත් වේල්ස් හි ග්‍රාමීය ගිනි නිවීමේ සේවය විසින් සලකනු ලබන අතර 1974-75 ලැව්ගිනි හෙක්ටයාර මිලියන 117(අක්කර මිලියන 290;වර්ග කිලෝමීටර 1;1170,000; වර්ග සැතපුම් 450,000) ජාතික වශයෙන් විනාශ වී ඇත. කෙසේ වෙතත්, ඒවායේ අඩු තීව්‍රතාව සහ දුරස්ථ පිහිටීම හේතුවෙන් 1974 ගින්නෙන් ඩොලර් මිලියන පහක්(2020දී දළ වශයෙන් ඩොලර් මිලියන 36.5) කට හානි සිදු විය. 2019 දෙසැම්බරයේ නිව් සවුත් වේල්ස් රජය වාර්තාගත උෂ්ණත්වය සහ දීර්ඝ නියඟය උග්‍ර වීමෙන් පසු හදිසි තත්ත්වයක් ප්‍රකාශයට පත් කරන ලදී.
ආරක්ෂිත ගැටළු සහ සැලකිය යුතු මහජන පීඩනය හේතුවෙන් නිව් සවුත් වේල්ස් හරහා කැම්ප්බෙල්ටවුන්,ලිවර්පූල්,පරමත්ත සහ සිඩ්නි හි උතුරු වෙරළ තීරයන් හි මෙන්ම රටේ අගනුවර වන කැන්බෙරා හි දී ජනප්‍රිය උත්සව ඇතුළත් නව අවුරුදු උදාවෙහි ගිනිකෙළි  සංදර්ශන අවලංගු කරන ලදී. උෂ්ණත්වය සෙල්සියස් අංශක 49(120 F) කරා ළගා වෙත්ම, නිව් සවුත් වේල්ස් අගමැති ග්ලැඩිස් බෙරෙජික්ලියන් 2020 ජනවාරි 3 වන දින උදෑසන 9 සිට බල පැවැත්වෙන පරිදි දින හතක තත්ත්වයක් ඇති කළේය.

2019-2020 ඕස්ට්‍රේ‍ලියානු ලැව්ගින්න


Ryo Iida (født 5. november 1993) er en japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Fagiano Okayama og SC Sagamihara.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ryo Iida


Century City is a neighborhood in Los Angeles, California, United States.

Century City may also refer to:

Places
 Century City (building), a former design for what is now 100 St Georges Terrace in Perth, Western Australia
 Century City, Cape Town, South Africa
 Century City, Makati, Philippines
Century City Mall
 Qianjiang Century City, Hangzhou, Zhejiang Province, China
 Century City station (disambiguation)

Arts and entertainment
 Century City (TV series), an American science fiction-legal drama
 "Century City", a song by Tom Petty & the Heartbreakers from the 1979 album Damn the Torpedoes

See also

 Central City (disambiguation)

Century City (disambiguation)


Džihadistički turizam, koji se također naziva i džihadski turizam ili turizam džihada, izraz je koji se ponekad koristi za opisivanje putovanja na strane destinacije s ciljem pronalaska obuke za teroriste. Američke diplomatske depeše koje je WikiLeaks objavio 2010. izražavale su zabrinutost zbog ovog oblika putovanja.

Povijest
U prošlosti je nekoliko ljudi iz Britanije i Francuske te Bliskog istoka putovalo kako bi se pridružilo sovjetsko-afganistanskom ratu.

Turizam u svrhu terorističke obuke ili povezivanja
Britanska policija je posjet domaćih terorista Mohammada Sidiquea Khana i Shehzada Tanweera Pakistanu smatrala džihadističkim turizmom te izrazila sumnju da se radi o stvarnim teroristima. Sidique Khan i Tanweer navodno su se u studenom 2004. sastali s Abd al-Hadijem al-Iraqijem, jednim od najiskusnijih zapovjednika al-Qaide, koji ih je zadužio da isplaniraju napad u Engleskoj. Khan i Tanweer kasnije su bili dvojica od četvorice bombaša samoubojica u bombaškim napadima u Londonu 7. srpnja 2005. godine.

Neokonzervativni autor Laurent Murawiec tvrdio je da su bogati mladići iz Saudijske Arabije putovali u Afganistan i Pakistan radi džihadističkog turizma.

Džamija Al-Quds, Hamburg
Džamija Al-Quds u Hamburgu, gdje je Mohamed Atta često nazočio molitvi, prije nego što je zatvorena postala je središte džihadističkog turizma. Tamo su se islamski militanti okupljali kako bi se susreli s osobama koje su održavale veze s terorističkim organizacijama u Afganistanu. Njemačke su vlasti otkrile da je 10 članova džamije otputovalo u pogranična područja Pakistana i Afganistana. Džamiju su 2010. godine zatvorili njemačke službe sigurnosti zbog sumnje da se džamija opet koristi kao sastajalište islamskih ekstremista.

Somalija
Američke diplomatske depeše koje je objavio WikiLeaks navele su da britanski i američki muslimani putuju u Somaliju kako bi prošli obuku za terorističke napade u Ujedinjenom Kraljevstvu.

Povezani članci
 Ratni turizam
 Islamistički terorizam
 Seksualni džihad
 Halal turizam

Izvori

Terorizam

Džihadistički turizam


Inocêncio de Faria e Aguiar (Lisboa, 1709 - Lisboa, 1792), nobre, cavaleiro da Ordem de Cristo, exerceu as funções de oficial papelista do Conselho da Fazenda, e foi conhecido por Cavaleiro Faria pelos seus desenhos artísticos à pena.

Foi pai de Carlos Xavier Faria e Aguiar, igualmente cavaleiro da Ordem de Cristo.

Enquanto desenhador, foi "um artista singular, tanto na expressão gráfica como nos assuntos que aborda, dos inéditos temas militares, às paisagens com grandes ruínas clássicas, vistas de aldeias, estalagens rurais, romarias ou festas campestres".

Desenhadores de Portugal
Cavaleiros da Ordem de Cristo
Nobres de Portugal do século XVIII
Naturais de Lisboa

Inocêncio de Faria e Aguiar


බ්‍රෝමීන් (  or  ) යනු Br යන සංකේතයෙන් හැඳින්වෙන පරමාණුක ක්‍රමාංකය 35ක්වූ හැලජනයකි.

මූලාශ්‍ර

මූලද්‍රව්‍යය

බ්‍රෝමීන්


Títulos diários indexados à inflação (também conhecidos como títulos indexados à inflação ou coloquialmente como vinculadores) são títulos em que o principal é indexado à inflação ou deflação diariamente. Eles são, portanto, projetados para proteger o risco de inflação de um título.  O primeiro título conhecido indexado à inflação foi emitido pela Massachusetts Bay Company em 1780.  O mercado cresceu dramaticamente desde que o governo britânico começou a emitir Gilts vinculados à inflação em 1981. A partir de 2019, os títulos indexados à inflação emitidos pelo governo compreendem mais de US$ 3,1 trilhões do mercado de dívida internacional.  O mercado indexado à inflação consiste principalmente em títulos soberanos, com títulos indexados à inflação de emissão privada constituindo uma pequena porção do mercado.

Estrutura
Os títulos indexados à inflação diariamente pagam um cupom periódico que é igual ao produto do principal pela taxa nominal do cupom.

Para alguns títulos, como no caso do TIPS, o principal subjacente do título muda, o que resulta em um pagamento de juros mais alto quando multiplicado pela mesma taxa. Por exemplo, se o cupom anual do título fosse de 5% e o principal subjacente do título fosse de 100 unidades, o pagamento anual seria de 5 unidades. Se o índice de inflação aumentasse 10%, o principal do título aumentaria para 110 unidades. A taxa de cupom permaneceria em 5%, resultando em um pagamento de juros de 110 x 5% = 5,5 unidades.

Para outros títulos, como os Títulos de Poupança dos Estados Unidos Série I, a taxa de juros é ajustada de acordo com a inflação.

A relação entre os pagamentos de cupons, a inflação diária de equilíbrio e as taxas de juros reais é dada pela equação de Fisher. Um aumento nos pagamentos de cupons é resultado de um aumento nas expectativas de inflação, taxas reais ou ambos.

Rendimento real
O rendimento real de qualquer título é a taxa de crescimento anualizada, menos a taxa de inflação no mesmo período. Este cálculo é muitas vezes difícil em princípio no caso de um título nominal, porque os rendimentos de tal título são especificados para períodos futuros em termos nominais, enquanto a inflação ao longo do período é uma taxa desconhecida no momento do cálculo. No entanto, no caso de títulos indexados à inflação, como o TIPS, o rendimento do título é especificado como uma taxa acima da inflação, de modo que o rendimento real pode ser facilmente calculado usando uma fórmula padrão de cálculo de títulos.

Emissão global
Os instrumentos mais líquidos são os Títulos Protegidos contra a Inflação do Tesouro (TIPS), um tipo de título do Tesouro dos EUA, com cerca de US$ 500 bilhões em emissão. Os outros importantes mercados indexados à inflação são os Gilts indexados ao índice do Reino Unido com mais de US$ 300 bilhões em circulação e o mercado francês OATi/OAT€i com cerca de US$ 200 bilhões em circulação. Alemanha, Canadá, Grécia, Austrália, Itália, Japão, Suécia, Israel e Islândia também emitem títulos indexados à inflação, bem como uma série de Mercados Emergentes, com destaque para o Brasil.

Índices de títulos indexados à inflação
Índices de títulos indexados à inflação incluem a família de índices de títulos vinculados à inflação do Barclays,  como os índices de títulos do governo Euro vinculados à inflação do Barclays e o índice Lehman Brothers US Treasury: US TIPS.

Referências
Inflação
Títulos financeiros

Título indexado à inflação


إتي (Ιτέα) هي مدينة في فوكيس في مقاطعة كينتريكي إلادا في اليونان.

يبلغ عدد سكانها حوالي 3379 نسمة.

مراجع

بلدات ومدن مرفئية متوسطية في اليونان
مدن اليونان
مقاطعة فوكيس

غولف في كورينث القديمة

أماكن مأهولة في فوكيس

إتي (فوكيس)


Luis Ciges Martínez (né le  à Madrid et mort dans cette même ville le ) est un acteur espagnol.

Biographie
Il est le fils de l'écrivain et gouverneur civil de Santander et d'Ávila  et le neveu de l'écrivain Azorín.

Durant la Seconde Guerre mondiale, il s'enrôle dans la Division Bleue.

Il est apparu dans environ  entre 1958 et 2002.

Filmographie

 1998 : Una pareja perfecta de Francesc Betriu

Liens externes

Naissance en mai 1921
Naissance à Madrid
Décès en décembre 2002
Décès à Madrid
Acteur espagnol de cinéma
Décès à 81 ans
Prix Goya du meilleur acteur dans un second rôle

Luis Ciges


Theodor Jacob Stern (* 29. Mai 1837 in Berlin; † 3. September 1900 in Frankfurt am Main) war ein deutscher Bankier, Politiker, Mäzen und Stifter.

Leben und Beruf

Theodor Stern, Sohn des Berliner Bankiers Julius Jacob Stern (1807–1852) und seiner Frau Louisa Ellissen (1810–?), wuchs in Frankfurt auf und studierte nach der Reifeprüfung im Sommersemester 1858 ein Semester Medizin an der Universität Göttingen. Er schloss sich der Burschenschaft Hannovera an.

Dem frühen Wunsch seines Vaters folgend gab er das Medizinstudium auf, um der Familientradition folgend in Brüssel den Beruf eines Kaufmanns zu erlernen. Bereits mit 32 Jahren war er Mitinhaber des Bankhauses Jacob S.H. Stern in Frankfurt. Seine Bank gehörte neben zwei anderen Privatbanken zu den größten Gewerbesteuerzahlern in Frankfurt, entrichtete also weit höhere Beträge an die Stadt als dort tätige Fabriken, Kaufhäuser und Handelsgesellschaften. Da das Bankhaus Jacob S. H. Stern 1876 zu den 25 größten Privatbanken in Deutschland zählte, war sie gemäß den gesetzlichen Bestimmungen über die Reichsbank Mitglied des "Zentralausschusses der Anteilseigner", des obersten Verwaltungs- und Aufsichtsorgans der Reichsbank. Somit hatte Theodor Stern Einfluss auf die Geld-, Währungs- und Finanzpolitik im Deutschen Reich. Seine Bank war auch im Ausland tätig. Sie beteiligte sich mit andern Privatbanken und weiteren Investoren aus Deutschland beispielsweise 1895 an der Finanzierung der nicht unumstrittenen Schantung-Eisenbahngesellschaft in China.

Das persönliche Interesse von Theodor Stern galt aber in erster Linie der Stadt Frankfurt. 1873 wurde er in die Stadtverordnetenversammlung gewählt und gehörte ihr ununterbrochen bis zu seinem Tode an. Bei seinem Tod war er nach 27-jähriger Zugehörigkeit eines der dienstältesten Mitglieder. Er war zunächst Abgeordneter des Demokratischen Vereins, später der Fortschrittspartei, jedoch trat er parteipolitisch kaum in Erscheinung. Er wurde Mitglied im Finanzausschuss und übernahm 1878 dessen Vorsitz. 1893 war er für ein Jahr bis zum Ende der Legislaturperiode auch stellvertretender Vorsitzender der Stadtverordnetenversammlung. Seine hauptsächliche Betätigung lag auf dem Gebiet der Haushalts- und Finanzpolitik, und insoweit gab sein vorsichtig abwägendes Urteil immer verlässliche Orientierung, wie Karl Maly feststellte. Außerdem gehörte er dem Kuratorium der Höheren Schulen sowie der städtischen Schuldeputation an. Zudem war er bereit, in zeitlich befristeten Kommissionen mitzuarbeiten, die die Stadtverordnetenversammlung einsetzte, um zu komplexen Problemen sachkundige Vorschläge zu erhalten:
1879 zur Vorbereitung der Magistratsergänzungswahlen, 1885 zur Findung eines neuen Magistratsmitglieds, 1892 zur Prüfung des Raumbedarfs städtischer Behörden, 1894 zur Reform des kommunalen Steuersystems, 1895 zur Revision der Stadtbaupläne und der städtischen Bauordnung,
1895 zur Errichtung eines neuen Schauspielhauses und 1897 zur Einführung des elektrischen Straßenbahnbetriebes.

Theodor Stern war ein für Frankfurt bedeutender Stifter und Mäzen. Zusammen mit seinem Bruder Abraham begab er 1874 eine Stiftung, die sich insbesondere der Erziehung armer jüdischer Kinder widmete. Er ließ die Taubstummenerziehungsanstalt und das Volksbrausebad auf eigene Kosten errichten und übertrug beide Einrichtungen der Stadt Frankfurt. Darüber hinaus kaufte er die Albrecht-Dürer-Bibliothek auf und vermachte sie der Stadtbibliothek.

Wie viele Großbürger dieser Stadt, darunter etliche Juden, trat auch Theodor Stern dafür ein, in Frankfurt eine Universität zu gründen, die gegebenenfalls in privater oder kommunaler Trägerschaft stehen sollte. Hiermit waren anfangs weder die preußische Regierung noch die damalige Mehrheit im Preußischen Abgeordnetenhaus einverstanden. Zum einen befürchtete man zu wenig Kontrollmöglichkeiten seitens des Staates, zum anderen eine zu starke Konkurrenz zur Universität Marburg.

In Frankfurt kam es zu einer Vielzahl von Stiftungen, durch die Institute gegründet wurden, die später in eine zu errichtende Universität eingegliedert werden konnten. 1901 stiftete Johanna Wilhelmine Stern (1839–1927), die Witwe von Theodor Stern, eine halbe Million Mark für das Theodor Stern'sche Medizinische Institut zur Förderung der physiologischen Forschung. Bei Gründung der Universität Frankfurt 1914 wurde dieses Institut in die Medizinische Fakultät übernommen. Anlässlich der Feierlichkeiten zum zehnjährigen Bestehen verlieh die Universität Johanna Stern das Ehrenbürgerrecht.

Ehrungen
 1896 Verleihung des preußischen Kronenordens 3. Klasse.
 1912 erhielt die Uferstraße vor dem Universitätsklinikum in Frankfurt-Sachsenhausen den Namen Theodor-Stern-Kai (von 1937 bis 1945 Skagerrakufer, danach wieder Theodor-Stern-Kai).
 1994 Gründung der Theodor-Stern-Stiftung zur Förderung von Forschung, Lehre und Krankenbehandlung am Frankfurter Universitätsklinikum (Stiftungspreis jährlich 5000 Euro; Stifter: Stadtsparkasse Frankfurt und Klinikum der Johann-Wolfgang-Goethe-Universität)

Literatur
 Paul Arnsberg: Die Geschichte der Frankfurter Juden seit der Französischen Revolution. Band I, S. 730, 777 und 801; Band II, S. 294 f.; Band III, S. 539 f.; Eduard Roether Verlag, Darmstadt 1983.
 Helge Dvorak: Biographisches Lexikon der Deutschen Burschenschaft. Band I: Politiker. Teilband 5: R–S. Winter, Heidelberg 2002, ISBN 3-8253-1256-9, S. 98–99.
  S. 516 f.
 Paul Kluke: Die Stiftungsuniversität Frankfurt am Main 1914–1932. Verlag Waldemar Kramer, 1972, S. 331 f. und Anm. 12.
 Jochen Lengemann: MdL Hessen. 1808–1996. Biographischer Index (= Politische und parlamentarische Geschichte des Landes Hessen. Bd. 14 = Veröffentlichungen der Historischen Kommission für Hessen. Bd. 48, 7). Elwert, Marburg 1996, ISBN 3-7708-1071-6, S. 370.
 Arno Lustiger: Jüdische Stiftungen in Frankfurt am Main. Jan Thorbecke Verlag, Sigmaringen 1994, S. 68 ff.
 Karl Maly: Die Macht der Honoratioren, Geschichte der Frankfurter Stadtverordnetenversammlung. Band I. 1867–1900, Walter Kramer, Frankfurt am Main 1992, S. 129 f. und 389.
 Nassauische Parlamentarier. Teil 2: Barbara Burkardt, Manfred Pult: Der Kommunallandtag des Regierungsbezirks Wiesbaden 1868–1933 (= Veröffentlichungen der Historischen Kommission für Nassau. Bd. 71 = Vorgeschichte und Geschichte des Parlamentarismus in Hessen. Bd. 17). Historische Kommission für Nassau, Wiesbaden 2003, ISBN 3-930221-11-X, Nr. 345.
 Ralf Roth: Stadt und Bürgertum in Frankfurt am Main. R. Oldenbourg Verlag, München 1996, S. 575 und 586.
 Hans-Otto Schembs: Bibliographie zur Geschichte der Frankfurter Juden 1781–1945. Verlag Waldemar Kramer, Frankfurt am Main 1978, S. 620 f.
 Siegbert Wolf: Studien zur Frankfurter Geschichte. Verlag Waldemar Kramer, Frankfurt am Main 1987, S. 225.

Weblinks

 Theodor Stern-Stiftung zur Förderung des Universitätsklinikums Frankfurt am Main
 Theodor Stern-Stiftung auf den Seiten der Stadt Frankfurt

Einzelnachweise

Bankier
Stifter
Mäzen
Träger des Preußischen Königlichen Kronenordens 3. Klasse
Burschenschafter (19. Jahrhundert)
Person (Frankfurt am Main)
Deutscher
Geboren 1837
Gestorben 1900
Mann
Stern (Unternehmerfamilie)

Theodor Stern


Istoria Danemarcei ca regat unificat începe în secolul al VIII-lea. Cele mai vechi descoperiri arheologice din Danemarca datează din 130.000-110.000 î.Hr., în perioada interglaciară Eem. Oamenii au locuit pe teritoriul de azi al Danemarcei din aproximativ 12.500 î.Hr., și există dovezi legate de practicarea agriculturii începând cu 3.900 î.Hr. Epoca de bronz a Nordului (1.800-600 î.Hr.) a fost marcată de movile funerare, care prezintă printre altele motivul carului solar.

Pe timpul epocii fierului pre-romane (500 î.Hr. - 1 d.Hr.), populațiile native au început migrația spre sud, deși  primii danezi au ajuns în Danemarca de astăzi în perioada dintre epoca pre-romană și epoca germanică a fierului, adică în epoca romană a fierului (1-400 d.Hr.). Provinciile romane au menținut rute comerciale și relații cu triburile native ale Danemarcei, monede romane găsindu-se pe teritoriul actual al țării. Există dovezi ale unei puternici influențe culturale celtice, printre care descoperirea cazanului de la Gundestrup.

Istoricii consideră că, înainte de sosirea precursorilor danezilor, care au venit din insulele daneze de est (Zealand) și din Skåne, ei vorbind o formă veche a unei limbi nord germanice, mare parte din Iutlanda și unele insule au fost colonizate de iuți. Acești iuți au fost mai târziu invitați în Britania de către regele Vortigern, ca să activeze ca mercenari, și li se-au oferit teritoriile sud-estice ale insulei, printre care Kent și Isle of Wight. Iuții au fost asimilați mai târziu de invadatorii angli și saxoni, strămoșii englezilor de astăzi. Populația rămasă în Iutlanda a fost asimilată de danezi, ea fiind slăbită de emigrații.

Originile exacte ale națiunii daneze s-au pierdut în negura timpurilor. Cu toate acestea, o scurtă menționare a danilor în Originile și faptele goților, carte scrisă de istoricul Iordanes în 551 d.Hr., este considerată de mulți una din primele atestări ale danezilor, aceștia fiind unul din grupurile etnice din care originează poporul danez de astăzi. Structurile defensive danevirke au fost construite în mai multe etape, începând cu secolul III, și eforturile considerabile depuse fac istoricii să creadă că exista pe atunci un rege danez . Noul alfabet runic a fost folosit în aceeași perioadă, iar Ribe, cel mai vechi oraș din Danemarca, a fost fondat în cca. 700 d.Hr.

Epoca fierului
Între secolele VIII și XI, danezii erau cunoscuți ca vikingi, la fel ca norvegienii, suedezii, și goții. Exploratori vikingi au descoperit și colonizat Islanda în secolul al IX-lea, în timp ce călătoreau spre Insulele Feroe. După aceea au fost colonizate și Groenlanda și Vinland (probabil Newfoundland). Utilizându-și abilitatea în construirea de corăbii, au atacat și cucerit părți din Franța și din Insulele Britanice. De asemenea, ei au excelat în comerțul practicat de-a lungul coastelor și râurilor Europei, menținând rute comerciale din Groenlanda în nord pâna la Constantinopol în sud (via râuri din Rusia de azi). Vikingii danezi au fost activi în special în Insulele Britanice și în Europa de Vest, ei prădând, cucerind și colonizând unele părți ale Angliei, iar primele lor colonii includeau Danelaw, Irlanda și Normandia.

La începutul secolului al VIII-lea, imperiul creștin al lui Carol cel Mare se extinsese până la frontiera de sud a danezilor, și sursele francilor ne oferă primele dovezi istorice legate de danezi. Acestea menționează un rege Godfred, care venise în Holsteinul de astăzi cu o flotă în anul 804, pentru a purta tratative diplomatice cu francii; în 808, același rege Godfred i-a atacat pe obotriți, și a cucerit orașul Reric, a cărui populație a fost mutată la Hedeby. În 809, Godfred și emisarii lui Carol cel Mare nu au reușit să negocieze pacea, iar, anul următor, Godfred i-a atacat pe frizoni cu 200 de nave. Cele mai vechi din lucrările de apărare din sistemul Danevirke, de lângă Hedeby, datează cel puțin din vara lui 755, și au fost amplificate considerabil în secolul X. Mărimea lor și numărul de soldați necesari sugerează un conducător destul de puternic în acea regiune, ceea ce e confirmat de sursele francilor. În 815, împăratul Ludovic cel Pios a atacat Iutlanda, aparent ca să îl sprijine pe un pretendent la tron, poate Harald Klak, dar a fost învins de fiii lui Godfred. În acea perioadă, sfântul Oscar a mers la Hedeby și a început creștinarea Scandinaviei.

Danezii au fost unificați și creștinați în mod oficial în anul 965 d.Hr. de către Harald Blåtand, a cărui poveste este scrisă în pietrele de la Jelling. Nu se cunoaște întinderea exactă a regatului danez al lui Harald, deși se estimează că se întindea de la linia de apărare Danevirke, incluzând orașul viking Hedeby, până în Iutlanda, insulele daneze și sudul Suediei de astăzi; posibil că mai cuprindea Scania, Halland și Blekinge. Mai mult, pietrele de la Jelling atestă că Harald "câștigase" și Norvegia. Fiul lui Harald, Sweyn Forkbeard, a dus mai multe războaie de cucerire a Angliei, care au fost completate de fiul său, Knut cel Mare, spre mijlocul secolului al XI-lea. Domnia lui Knut cel Mare a reprezentat apogeul epocii vikingilor danezi. Imperiul nordic al lui Knut includea Danemarca (1018), Norvegia (1018), Anglia (1035), și avea o influență considerabilă asupra coastei nordice a Germaniei.

Danemarca medievală
De la epoca vikingă până la sfârșitul secolului al XIII-lea, regatul Danemarcei a fost format din Iutlanda, la nord de râul Eider, și din insulele Zealand, Funen, Bonholm, Skåne, Halland și Blekinge. De la începutul secolului XIII, teritoriile dintre râul Eider și râul Kongeåen au fost desprinse din regat, formând ducatele vasale Schleswig și Holstein.

După sfârșitul secolului XI, Danemarca a parcurs o tranziție de la mai multe căpetenii regionale (jarls), cu o instituție monarhică lipsită de putere, la un ținut care se apropia de sistemul feudal european, cu un rege puternic și o nobilime influentă. Perioada aceasta a fost marcată de lupte interne și de o poziție geopolitică precară a ținutului, acesta ajungând în sfera de influența germană. A fost de asemenea perioada în care s-au construit primele edificii mari din piatră (în special biserici), în care religia creștină a căpătat o importanță considerabilă (au apărut și ordine monahale), și în care s-au scris primele opere cu caracter istoric, precum "Gesta Danorum" (Faptele danezilor). Influența politică și religioasă germană a luat sfârșit la finalul secolului al XII-lea, pe timpul domniei regelui Valdemar cel Mare, și a arhiepiscopului de Lund; s-au purtat atunci cu succes războaie împotriva Imperiului German.

S-a ajuns la un apogeu pe durata domniei lui Valdemar al II-lea, care a pus bazele unui "Imperiu la Marea Baltică" danez, care în 1221 și-a extins controlul din Estonia la est până în Norvegia la nord. În acest timp, au fost stabilite mai multe coduri de legi "regionale", printre care Codul Iutlandei din 1241, care includea anumite concepte moderne precum dreptul la proprietate, și că "regele nu poate domni fără și mai presus de lege"; "toți oamenii sunt egali în fața legii". După moartea lui Valdemar al II-lea, în 1241, și până la urcarea la tron al lui Valdemar al IV-lea, în 1340, imperiul a intrat într-un declin general, datorat luptelor interne și supremației Ligii Hanseatice. Competiția dintre fiii lui Valdemar al II-lea a avut ca efect pe termen lung separarea sudului Iutlandei de imperiu, acele teritorii devenind ducate/comitate vasale, semi-independente.

Pe timpul domniei lui Valdemar al IV-lea și a fiicei sale Margareta I, ținutul a fost reînvigorat, și, în urma Bătăliei de la Falköping, Margareta I a reușit să îl pună pe fiul surorii sale, Eric de Pomerania, rege al Danemarcei, Norvegiei și Suediei, prin Uniunea de la Kalmar din 1397. Mare parte din următorii 125 de ani de istorie a Scandinaviei sunt legați de această uniune, de mai multe ori Suedia încercând să se separe, dar fiind recucerită. Problema a fost rezolvată din motive pragmatice pe 17 iunie 1523, atunci când regele suedez Gustav Vasa a cucerit orașul Stockholm. Danemarca și Norvegia, însă, au rămas într-o uniune personală până la Congresul de la Viena din 1814.

Reforma protestantă a ajuns în Scandinavia în anii 1520. În duminica de Paște din 1525, Hans Tausen, un călugăr din ordinul Ospitalierilor Sfântului Ioan, a proclamat necesitatea reformelor lui Martin Luther în cadrul Bisericii Catolice. Predica lui a fost începutul unor lupte care au durat zece ani, și care aveau să schimbe definitiv Danemarca. Tausen a fost trimis la o mânăstire din Viborg, unde trebuia să rămână izolat și departe de Copenhaga și de curtea regală. Tausen pur și simplu a ținut predici vorbind pe fereastra camerei sale încuiate. La început, danezii de acolo erau curioși să audă noile idei ale lui Tausen. La numai câteva săptămâni după aceea, noii săi adepți l-au eliberat, și o mânăstire a unui abate franciscan a fost deschisă cu forța, pentru ca oamenii din Viborg să poată să audă cuvântul lui Dumnezeu sub un acoperiș. Ideile lui Luther au fost așa de rapid acceptate, încât episcopul local și alți clerici din Viborg nu au putut face față. În multe biserici, slujba catolică se ținea în paralel cu predicile luterane, și apoi versiunea lui Tausen a învățăturilor lui Luther s-a răspândit în alte părți ale Iutlandei. Un an mai târziu, Tausen a fost numit capelanul personal al regelui Frederic I al Suediei. Frederic a încercat să găsească un echilibru între ideile vechi și cele noi, insistând că ele sunt complementare; ideile lui Frederic, însă, au avut importanță numai pe durata vieții lui.

O mulțime s-a năpustit asupra Bisericii Fecioarei Maria din Copenhaga, în 1531, demolând statui, distrugând altare și obiecte de artă, precum și relicve adunate de-a lungul anilor de către vechea biserică. Incidente similare au avut loc în toată țara, cu toate că schimbarea a fost de cele mai multe ori una pașnică. Majoritatea oamenilor de rând vedeau scăderea influenței și averilor Bisericii ca un lucru bun, dar influența lor proprie nu avea să dureze.

La moartea lui Frederic I, doi pretendenți la tron, unul susținut de protestantul Lũbeck, și celălalt de nobili catolici, au provocat un război civil cunoscut drept "Vrajba contelui". Masacrul împotriva armatei de țărani a lui Skipper Clement, la Aalborg, a însemnat sfârșitul războiului, cu victoria celor care susțineau cauza protestantă. Mânăstiri de călugări și maici, precum și alte proprietăți ale Bisericii Catolice au fost confiscate de nobilii locali și de rege. Călugări, călugărițe sau preoți și-au pierdut astfel mijloacele prin care își asigurau existența. Episcopii care au acceptat atunci să se căsătorească, și să nu cauzeze probleme reformei, au primit foste pământuri ale Bisericii ca și proprietăți personale.

Influența catolică a durat cel mai mult în Viborg și în nordul Iutlandei, unde schimbările au progresat lent, cu toate că reforma protestantă daneză începuse tocmai acolo.

Istoria modernă
Regele Christian al IV-lea a atacat Suedia în cadrul Războiului de la Kalmar (1611-1613), dar nu a reușit să își atingă obiectivul principal, acela de a obliga Suedia să revină în uniunea cu Danemarca. Acest război nu a dus la vreo schimbare de frontiere, dar Suedia a fost obligată să plătească Danemarcei o indemnizație de război în valoare de 1 milion de riksdaler de argint, această sumă fiind cunoscută ca răscumpărarea Älvsborg. Regele Christian a folosit acești bani pentru a fonda mai multe orașe și fortărețe, printre care Glückstadt (care trebuia să rivalizeze cu Hamburg), Christiania (după ce un incendiu a distrus vechiul oraș cu acest nume), Christianhavn, Christianstad, și Christiansand. Christian a construit de asemenea mai multe clădiri, inclusiv Børsen, Rundetårn, Nyboder, Rosenborg, o mină de argint și o moară de cupru. Inspirat de Dutch East India Company, a fondat o companie daneză similară, și și-a dorit să transforme Sri Lanka in colonie daneză. Cu toate acestea, compania nu a reușit decat să incorporeze Tranqueber, pe coasta Indiei.

În cadrul războiului de treizeci de ani, Christian a încercat să devină liderul statelor luterane în Germania, dar a suferit o înfrângere clară la Bătălia de la Lutter, această înfrângere având drept consecință ocuparea și jefuirea Iutlandei de către o armată catolică, sub conducerea lui Albrecht von Wallenstein. Danemarca a reușit să evite să facă și concesii teritoriale, dar intervenția lui Gustav Adolf în Germania a fost văzută ca un semn că puterea militară a Suediei era în creștere, în timp ce influența daneză în regiune începea să apună.

În 1643, trupe suedeze au invadat Iutlanda, iar în 1644 au invadat și Skåne. Prin Tratatul de la Brømsebro din 1645, Danemarca a renunțat la Halland, Gotland, la ce îi mai rămăsese din Estonia, și la mai multe provincii din Norvegia. In 1657, regele Frederick al III-lea a declarat război Suediei, si armata sa a început marșul spre Bremen-Verden. Aceasta a dus la o înfrângere importantă a danezilor, iar armatele lui Carol al X-lea al Suediei au cucerit Iutlanda, Funen, și mare parte din Zealand, înainte să se semneze Pacea de la Roskilde din februarie 1658. În urmarea acelei păci, Suedia a preluat controlul asupra Skåne, Blekinge, Trøndelag și insulei Bornholm. Carol al X-lea Gustav avea să regrete în curând că nu distrusese Danemarca în mod complet, iar în august 1658, a început un asediu asupra orașului Copenhaga, care a durat doi ani, dar a fost lipsit de succes. În urma noului tratat de pace, Danemarca a reușit să își mențină independența, și să recapete controlul asupra Trøndelag și Bornholm.

Danemarca a încercat să recapete controlul asupra Skåne în cadrul războiului scanian (1675-1679), dar nu și-a atins obiectivul. În urma Marelui Război al Nordului (1700-21), Danemarca a reușit să recapete controlul asupra unor părți din Schleswig și Holstein, guvernate de casa de Holstein-Gottorp, în 1721 și 1773, respectiv.

Danemarca a cunoscut o înflorire în ultimele decenii ale secolului al XVIII-lea, mulțumită statutului său neutru, care i-a permis să facă schimburi comerciale cu ambele tabere implicate în războaiele timpului. Pe timpul războaielor napoleoniene, Danemarca a încercat inițial să urmeze politica de neutralitate, pentru a putea continua comerțul cu Franța și Regatul Unit, și pentru aceasta s-a alăturat Ligii Neutralității Înarmate, care includea Imperiul Rus, Suedia și Regatul Prusiei. Britanicii, cu toate acestea, au considerat acel act ca un act de ostilitate, și au atacat Copenhaga în 1801 și 1807, reușind la un moment dat să captureze flota daneză și să dea foc la mare parte din capitala daneză. Aceste evenimente au avut ca rezultat încheierea perioadei de înflorire pentru Danemarca, și începerea războiului naval danezo-britanic. Controlul britanic asupra drumurilor navale între Danemarca și Norvegia s-a dovedit a fi dezastruos pentru economia uniunii, iar în 1813, Danemarca-Norvegia a intrat în faliment.

Congresul de la Viena a cerut destrămarea uniunii danezo-norvegiene, fapt confirmat de Tratatul de la Kiel din 1814. Danemarca-Norvegia sperase pentru scurt timp să refacă uniunea scandinavă în 1809, dar aceste speranțe au fost spulberate atunci când adunarea națională a Suediei a respins aducerea lui Frederic al IV-lea al Danemarcei în locul lui Gustav al IV-lea Adolf, preferând să ofere coroana lui Carol al XIII-lea. Norvegia a intrat într-o uniune cu Suedia, care a durat până în 1905. Danemarca și-a păstrat coloniile Islanda, Insulele Feroe și Groenlanda. În afară de coloniile nordice, Danemarca a avut teritorii în India (Tranquebar) între 1620 și 1869, pe coasta de aur daneză (Ghana) între 1658 și 1850, și în America (Insulele Virgine) între 1671 și 1917.

Mișcarea liberală și națională daneză a luat amploare între 1830-1840, și, în urma revoluțiilor de la 1848, Danemarca a devenit, pe cale pașnică, o monarhie constituțională, pe 5 iunie 1849. În urma celui de-al doilea război din Schleswig, 1864, Danemarca a fost obligată să cedeze Schleswig și Holstein Prusiei, această înfrângere lăsând urme adânci asupra identității naționale daneze. În urma acestor evenimente, Danemarca s-a întors la politica ei tradițională de neutralitate, rămânând neutră și pe durata primului război mondial.

În urma înfrângerii Germaniei, Danemarcei i s-a oferit de către puterile de la Versailles returnarea provinciilor Schleswig-Holstein. Temându-de de atitudinea revanșardă germană, Danemarca a refuzat Holstein și a insistat asupra organizării unui plebiscit în ceea ce privește returnarea provinciei Schleswig. În 1920, în urma plebiscitului, Schleswigul de nord a reintrat în componența Danemarcei.

În ciuda continuei neutralități, Danemarca a fost invadată de Germania (Operațiunea Weserübung), pe 9 aprilie, 1940. Deși i s-a acordat inițial autonomie (până în 1943 din cauza unei foarte active mișcări de rezistență), Danemarca a rămas ocupată militar de-a lungul întregului război. Danezii au avut o puternică simpatie pentru cauza aliată; 1900 de ofițeri de poliție danezi au fost arestați de către Gestapo și trimiși, sub pază, pentru a fi deținuți la Buchenwald. După război, Danemarca a devenit unul dintre membrii fondatori ai NATO și, în 1973, s-a alăturat Comunității Economice Europene (mai târziu, Uniunea Europeană).

Note

Bibliografie
 Bain, R. Nisbet. Scandinavia: A Political History of Denmark, Norway and Sweden from 1513 to 1900. (1905) online
Derry,  T. K. A History of Scandinavia: Norway, Sweden, Denmark, Finland and Iceland. (U of Minnesota Press, 1979.) ISBN 0-8166-3799-7.
 Lauring, Palle.  A History of Denmark. (3rd ed. Copenhaga: Høst, 1995). ISBN 87-14-29306-4.
 Jespersen, Knud J. V. A History of Denmark (Palgrave Essential Histories) (2nd ed. 2011)  text
 Oakley, Stewart. A short history of Denmark (Praeger Publishers, 1972)

Istoria Danemarcei


ප්‍රධාන දුම්රිය මාර්ගය	 ශ්‍රී ලංකාවේ දුම්රිය ගමනාගමනයෙහි හි වැදගත් මාර්ගයකි. එය කොළඹ කොටුවෙන් අාරම්භ වී බදුල්ල දක්වා දිව යයි.

මාර්ග විස්තරය

ප්‍රධාන මාර්ගය කොළඹ කොටුවෙන් ආරම්භ වී රාගම ගම්පහ වේයන්ගොඩ පාෙල්ගහවෙල හරහා රඹුක්කන දක්වා ද්විත්ව මාර්ගයක් ලෙස දිව යයි. එතැන් පටන් තනි මාර්ගයක් ලෙස දිවෙයි. රඹුක්කන සිට කඩුගන්නාව දක්වා සීඝ්‍ර නැග්මක් වේ. රාගම දී පුත්තලම් මාර්ගයද, පාෙල්ගහවෙල දී කන්කසක්තුරේ මාර්ගයද, පේරාදෙණියේදී මාතලේ දක්වා වූ මාර්ගයද, මුණ ගැසේ. නාවලපිටිය සිට පට්ට්පොල දක්වා ද සීඝ්‍ර නැග්මක් වන අතර එතැන් සිට අැත්තේ බැස්මකි. බිංගෙවල් 46ක් හමුවන අතර මෙම මාර්ගයේ ගමන් ගන්නා මගීන්ට අලංකාර දියඅැලි, තේ වතු, කදු මිටියාවත් දැක ගත හැක.

ඉතිහාසය
මෙය ශ්‍රී ලංකාවේ පළමු දුම්රිය මාර්ගයයි. 1864 දී කොළඹ  සිට කිලෝමීටර 54 නැගෙනහිර දෙසට වූ අඹේපුස්ස දක්වා පළමු අදියර නිම කෙරුණි. 1864 දෙසැම්බර් 27 පළමු දුම්රිය ධාවනය කළ අතර 1865 ඔක්තෝබර් 2 නිල වශයෙන් විවෘත විය. 1867 මහනුවර දක්වාද, 1874 දී නාවලපිටිය දක්වා ද,1885 දී නානුඔය දක්වාද, 1894 දි බණ්ඩාරවෙල දක්වාද, 1924 දී බදුල්ල දක්වාද මෙම මාර්ගය දීර්ඝ විය. 1953 තෙක් ප්‍රධාන මාර්ගයේ වාශ්ප එන්ජින් මගින් දුම්රිය ධාවනය කළ අතර 50 දශකයේ දී බී. ඩී. රම්පාල මහතාගේ නායකත්වයෙන් විවිධ ඩීසල් එන්ජින් සේවයට එක් කෙරුණි.

2011 දී එක්ස්පෝරේල් හා රාජධානි එක්ස්ප්‍රස් සේවා ප්‍රධාන මාර්ගයේ අාරම්භ වුණි. ශ්‍රී ලංකා දුම්රිය දෙපාර්තමේන්තුව විසින් 2011 දී ප්‍රධාන මාර්ගයේ අැති නැග්මවල් වලට උචිත වන සේ සැකසූ S12 බලවේග කට්ටල අානයනය කරන ලදී.

ශ්‍රී ලංකාවේ දුම්රිය මාර්ග

ප්‍රධාන දුම්රිය මාර්ගය (ශ්‍රී ලංකාව)


متّوح هي قرية مغربية غرب المملكة. تنتمي متّوح لإقليم الجديدة الساحلي جنوبي الدار البيضاء. تضم هذه القرية 25.587 نسمة (إحصاء 2004).

مصادر

أماكن مأهولة في إقليم الجديدة
جماعات قروية في المغرب
جماعات قروية في إقليم الجديدة
جماعات قروية في جهة الدار البيضاء سطات

متوح


Valenki (en russe ) est une chanson russe composée en 1911. La chanson serait d'origine tzigane, et certaines sources affirment que sa compositrice serait Nastia Polyakova '. Valenki a pleinement été intégrée au patrimoine musical russe avec l'interprétation de Lidia Rouslanova dans les années 1940.

Les paroles de la chanson évoquent les valenki, bottes traditionnelles russes de feutre.

Histoire

Lors de sa création, la chanson était une chanson comique utilisée surtout comme support de danse. La compositrice est peut-être sa première interprète, la chanteuse tzigane Nastia Polyakova, qui l'enregistre en 1913. Par la suite, Valenki est reprise notamment par , et . Mais ce sont les interprétations de Lidia Rouslanova dans les années 1940, et en particulier celle réalisée en mai 1945 sur les ruines du Palais du Reichstag.

Paroles et musique

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Musique russe

Chanson russe

Valenki (chanson)


An Agrostis sinorupestris in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Liang Liu, Sylvia Mabel Phillips ngan Shen g Lian Lu. An Agrostis sinorupestris in nahilalakip ha genus nga Agrostis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Agrostis

Agrostis sinorupestris


Holbæk Plagen er en dansk dokumentarfilm fra 1986, der er instrueret af Christian Pommer.

Handling

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1986

Dokumentarfilm fra Danmark

Holbæk Plagen


Mühbrook Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Rendsburg-Eckernförde iline bağlı bölge. 5,3 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 30 Eylül 2006 itibarıyla yaklaşık 508 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Dagmar Scheel tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.bordesholm.de

Rendsburg-Eckernförde iline bağlı yerleşim birimleri

Mühbrook


La cathédrale Sainte-Croix, est située à Honiara, capitale des Îles Salomon située sur l'île de Guadalcanal. Il s'agit siège épiscopal de l'archidiocèse d'Honiara.

L'édifice est situé sur l'avenue Meridana  qui longe la baie, juste à côté du bureau du conseil municipal et du Ministère du Développement des Infrastructures. Il est également situé à proximité immédiate avec une église méthodiste (Wesley United Church) et une église évangélique (South Seas Evangelical Central Church).

La cathédrale est dédiée à la Sainte Croix, sachant par ailleurs que la capitale appartient également à l'archipel Santa Cruz.

Histoire
Une première grande église destinée à être utilisée pour le cérémonial épiscopal avait été érigée en 1923 à Visale à l'Ouest de Guadalcanal, mais elle et les restes de l'évêque assassiné Épalle où il avait été enterré ont été perdus lors du tremblement de terre survenu le 25 janvier 1926 (complétement détruits par ailleurs lors des bombardements de 1942.

Honiara est devenu la nouvelle capitale des îles Salomon britanniques après la deuxième guerre mondiale et la population catholique a triplé entre 1947 et 1957 avec la nouvelle base militaire américaine, passant de 1000 à 3000. Une première église dédiée à la Sainte Croix est construite en 1947 à l'endroit où le navigateur espagnol Alvaro de Mendaña aurait placé la première croix en 1565.

Un nouvel édifice est construit en 1957 devenant ainsi la pro-cathédrale du vicariat apostolique des Îles Salomon du Sud (les anciennes Salomon du Nord, intégrée en 1919, sont dans une autre juridiction) . Une brique de la première mission catholique des Îles Salomon, construite en 1845, a été incorporée à la façade.

En 1957, l'église est béni en 1957 actuelle est bénie et ouverte au public. Il y a plusieurs éléments sculptés tels que ceux de l'autel et du lutrin qui reflète la culture locale salomonienne. Par ailleurs, les statues de la Sainte Vierge et de Saint-Joseph, qui avaient survécu aux raids aériens japonais de la bataille de Guadalcanal, y ont été positionnés à l'extérieur.

En 1966, le vicariat est transformé en diocèse ; L'évêque Daniel Stuyvenberg a commencé à planifier la construction d'une nouvelle cathédrale en 1975. Il a nommé l'architecte australien Noel McKernan, et a posé la première pierre le 14 septembre 1976. Le design contemporain rappelle la structure en forme de tente et a fait appel à un sculpteur local autodidacte, Frank Haikiu (qui a réaliser le monument commémoratif Fierté de notre Nation), pour la fabrication des éléments en bois comme l'autel, les fonts baptismaux ou le chemin de croix.

Les Salomon deviennent indépendantes le 7 juillet 1978, la nouvelle cathédrale est consacrée solennellement le 17 septembre 1978 et le pape Jean-Paul II élève alors le diocèse au statut d'archidiocèse métropolitain accordé dans sa bulle "Laetentur insulae multae" le 15 novembre 1978.

Mémorial de la croix
Juste à côté de la cathédrale, un calvaire fait office de monument en l'hommage à la première croix planté par les Espagnols sur l'île : On peut y voir une reproduction d'un navire espagnol avec deux missionnaires en train de prier devant.

Philatélie
L'église est représenté sur un timbre commémoratif de 2$ émis en 1981 sur le thème de Noel ; la série représente également la Cathédrale Saint-Barnabé d'Honiara.

Notes et références

Liens externes

Honiara
Catholicisme aux Îles Salomon
Église dédiée à la sainte Croix

Cathédrale Sainte-Croix d'Honiara


Escarihuela o su aferética carihuela son voces dialectales que se utilizan, especialmente en territorios discontinuos de la cordillera Penibética pertenecientes al antiguo Reino de Granada y de la Región de Murcia, para designar caminos o veredas muy estrechos y pendientes, construidos en zigzag en laderas de montañas escarpadas, a veces tallando la piedra.

Son numerosas las formas que adopta la voz en los tratados de léxico regional sin que ninguna de ellas esté recogida en el DRAE. Se pueden documentar: escarihuela; escarigüela; escarrigüela; carihuela; carigüela;
carrigüela; caregüela; y escaleruela.

Etimología

Se ha propuesto para carihuela la raíz prerromana *karr 'piedra' a través del término latino cario, perteneciente al componente ilirio-ligur del
sustrato mediterráneo occidental. También se ha relacionado con escalera y con alquería, por sus derivados escaleruela y alqueruela, como diminutivos despectivos, y con escarola por similitud del zigzagueo de las carihuelas con las revueltas que presentan en sus bordes las hojas exteriores de la planta asterácea.

Ejemplos
A modo de ejemplo, se citan las carihuelas del Helechar o del Portichuelo de Cástaras, de Campuzano, de Panjuila o Fereirola y de Busquístar, todas en La Alpujarra Granadina bastante bien conservadas. Las de Ferreirola y Busquístar están protegidas en la declaración de Sitio Histórico de La Alpujarra Media y La Taha y la del Helechal forma parte de la Ruta Medieval de La Alpujarra.

Topónimos

Este grupo de términos ha dado lugar a topónimos en las provincias de Murcia, Granada, Almería y Málaga, entre otros  La Carihuela, barrio de Torremolinos; La Escarihuela, pedanía de Lorca y la cueva de la Carihuela en Píñar.

Otros usos

La voces carihuela, carregüela, carrehuela, carrigüela y carrihuela pueden ser variantes fonéticas de correhuela, planta convulácea, que tienen su raíz en correhuela diminutivo de correa, y que han originado diversos topónimos en regiones como Aragón, Almería o León, por ejemplo.

En Aragón el término escarigüela denomina a lugares donde se tiran la caballerías muertas.

Referencias

Bibliografía

Léxico del idioma español
Cordillera Penibética
Infraestructuras de transporte
Geografía rural

Escarihuela


كلوتير الرابع (Chlotar, Clothar, Clotaire, Chlotochar, or Hlothar or Chlothar IV ) توفي 719 ، ملك أوستراسيا 717 - 718.م ، نصبه كارل مارتل Chales Martel (المطرقة)، الذي كان بالاسم ناظراً للقصر (رئيس البلاط ) ودوق استراسيا

مراجع

محاربون فرنجة
جرمانيون
سنة الولادة غير معروفة
فرنجة
ملوك القرن 8 في أوروبا
وفيات 718

كلوتير الرابع


The Chaos Engine es un videojuego Matamarcianos desarrollado por The Bitmap Brothers y publicado por Renegade Software en 1993. Fue un juego producido originalmente para computadoras Commodore Amiga con AGA chipset, después se lanzó una versión para las antiguas máquinas equipadas con el chipset ECS. Luego fue adaptado al MS-DOS, Super Nintendo Entertainment System, Atari ST, AmigaCD32, Acorn Archimedes y Mega Drive. La versión para el mercado de los Estados Unidos fue llamado Soldiers of Fortune y el personaje principal era un sacerdote que se cambió de nombre y se convirtió en científico. El juego tuvo una secuela, llamada The Chaos Engine 2, distribuido en 1996.

Trama
El escenario es la era victoriana en Inglaterra. El trasfondo del juego tiene algunas similitudes con la novela de William Gibson y Bruce Sterling, La máquina diferencial, también situado en una época en la historia victoriana alternativa.

Un viajero en el tiempo en una misión de reconocimiento de un futuro lejano se quedó atrapado en la Inglaterra de finales de 1800, y su tecnología llegó a las manos de la Royal Society, dirigida por el barón Fortesque (sobre la base de Charles Babbage), un gran inventor. Fortesque, a continuación, utiliza la ingeniería inversa en muchos de los artilugios futuristas, creando uno totalmente diferente, una línea de tiempo alternativa.

El barón Fortesque, a continuación, tuvo éxito en su más grande creación aún - el Motor de Caos - que era capaz de experimentar con la materia y la naturaleza misma del espacio y el tiempo. Por desgracia para el resto del reino orgulloso, el Motor de entonces pasó a convertirse en una máquina consciente que capturó y asimiló la forma de su creador, y luego comenzó a cambiar el campo para lo peor. Viles monstruos y autómatas destructivos aparecían por todas partes, e incluso bestias prehistóricas fueron resucitadas. Cables de conexión de telegramas de las Islas Británicas al continente europeo se cortaron, y todo buque que intentaba entrar en un puerto británico era atacado. La familia real británica, junto con los miembros del Parlamento y un gran número de refugiados lograron escapar a través del mar, llevando consigo muchos cuentos de horror. El imperio británico se queda en ruinas, y, como consecuencia, el mundo tuvo caos económico y político. Esto atrae a un gran número de mercenarios en una misión potencialmente rentable para infiltrarse en la Gran Bretaña, encontrar la raíz del problema y rápidamente poner punto final a la misma.

La secuencia introductoria se muestran en texto en la pantalla en el disquete basado en Amiga, pero una versión ligeramente modificada es narrada con una voz en off en la versión de AmigaCD32, junto con algunas animaciones puesta en escena.

Personajes
Los jugadores pueden elegir dos mercenarios de un grupo de seis a asumir la tarea de derrotar al loco barón Fortesquey el Motor de Caos. Los personajes tienen cualidades diferentes que afectan a la jugabilidad, como por ejemplo, la velocidad y capacidad de combate. En el modo para un jugador, la inteligencia artificial de la computadora controla el segundo jugador, por lo que uno nunca tiene que luchar contra el caos solo.

Niveles de juego
Hay cuatro mundos, cada uno consta de cuatro niveles. Los mundos (en orden de visitas) son "Bosque", "Talleres", "Mansión Fortesque", y "Alcantarillas", cada uno con su propia dinámica de puntuación de la música industrial. Los jugadores deben recorrer a través de cada nivel, recogiendo power-ups, oro y las llaves para pasar a través de los diversos puzles y laberintos. Una serie de "nodos" debe ser activado a través de fuego del arma para abrir las puertas finales al final del nivel. Rutas secretas y objetos escondidos son abundantes a lo largo del camino. Al final de cada segundo nivel, el jugador tiene la oportunidad de gastar sus riquezas recogidos para mejorar sus armas, aumentar el número de puntos de vida de su personaje, comprar artículos nuevos y mejorar los atributos de otros personajes. Por último, al final del "Alcantarillas", los jugadores se enfrentarán a la Motor de Caos en una última batalla. Tras su destrucción, el narrador del juego se revela como el propio barón, atrapado dentro de la máquina y tachonada con los implantes.

Desarrollo
Entre los desarrolladores son incluidos Steve Cargill, Simon Knight, Dan Malone, Mathews Eric y Mike Montgomery. Joi compuso el tema del título y Richard Joseph compuso los demás temas en el juego.

Versión beta
Una primera versión del juego fue visto de antemano en el programa de televisión británico GamesMaster, y algunas capturas de pantalla aparecieron en revistas de Amiga de la época. La primera versión se informa "que se ejecuta en un Amiga 3000" y contó con la acción simultánea de tres jugadores.

Premios
 Premios SEGA 1994: Mejor Juego de Acción.
 Premios SEGA 1994: Mejor Juego de la 3.ª Parte del Año.
 POWERPLAY: Juego Multijugador del Año.

Enlaces externos
 The Chaos Engine en Bitmap Bros.
 The Chaos Engine 2 en Bitmap Bros.

Videojuegos de 1993
Videojuegos para Acorn Archimedes
Videojuegos para Amiga
Videojuegos para Atari ST
Videojuegos para Amiga CD32
Videojuegos para DOS
Videojuegos para Sega Mega Drive
Videojuegos para Super Nintendo
Videojuegos steampunk
Videojuegos desarrollados en Reino Unido
Ucronía en los videojuegos
Viajes en el tiempo en videojuegos

The Chaos Engine


Michele Landsberg  OC, (born 12 July 1939) is a Canadian journalist, author, public speaker, feminist and social activist. She is known for writing three bestselling books, including Women and Children First, This is New York, Honey!, and Michele Landsberg's Guide to Children's Books. She has written columns for the Toronto Star, The Globe and Mail, and Chatelaine magazine, and is one of the first journalists in Canada to address sexual harassment in the workplace, racial discrimination in education and employment opportunities, and lack of gender equality in divorce and custodial legal proceedings.

In 2005, the Canadian Women's Foundation established the Michele Landsberg Award in her honour, to recognize outstanding young women (ages 18–30) and their accomplishments in media and activism. In 2006, Landsberg was made an Officer of the Order of Canada. , she is a member of the Women's College Hospital Board of Directors.

Personal life
Michele Landsberg was born on 12 July 1939, in Toronto, Ontario. She attended high school in North York. In 1957, following her high school graduation, she traveled to Israel, where she spent a year of study and work as a kibbutz volunteer. After returning to Ontario, she attended the University of Toronto, graduating in 1962 with a Bachelor's degree in English and literature. She has also received an honorary degree from McMaster University, and in 2008, the University of Toronto presented her with an honorary doctor of laws degree.

In 1963, Landsberg married Stephen Lewis, who went on to serve as the leader of the Ontario New Democratic Party, the Permanent Representative of Canada to the United Nations, and the inaugural United Nations Special Envoy for HIV/AIDS in Africa. They have three children, Ilana Naomi Landsberg-Lewis, Jenny Leah Lewis; and journalist Avi David Lewis, who is married to writer Naomi Klein.

Career

Journalist
In 1962, Landsberg joined the staff of The Globe and Mail. She married Lewis soon after signing on with the Globe, but maintained a byline under her birth name, since her editors preferred that it not be known that she was married to a socialist politician. When her children were born, she resigned her column with the Globe, opting to work on a freelance basis.

In 1971, Landsberg returned to full-time work, serving as a staff writer and editor for Chatelaine magazine. She additionally wrote a regular column for Chatelaine, working with editor and women's rights activist, Doris Anderson. In 1978, Landsberg joined the staff of the Toronto Star, where she served as a regular columnist on feminist issues for over 25 years. During the 1980s, she was living in New York, where she wrote a weekly column on New York life for The Globe and Mail. She eventually retired her column with the Toronto Star in 2005.

Author
Landsberg has written three bestselling books, including Women and Children First, a collection of her campaigning columns; Michele Landsberg's Guide to Children's Books; and This is New York, Honey!, which is a memoir of her time living as the spouse of Canada's ambassador to the United Nations.

She wrote The Women's Dayenu:

Activist
Landsberg is an outspoken critic of the False Memory Syndrome Foundation and is known for challenging the credentials of foundation advisors, saying that they "are people who really do have powerful motivation to deny the truth".

Honors and awards
Landsberg is the recipient of two National Newspaper Awards, the YWCA Women of Distinction Award, the Dodi Robb Award from MediaWatch, the Robertine Barry Prize for journalism from the Canadian Research Institute for the Advancement of Women, the Florence Bird Award from the International Centre for Human Rights and Democratic Development, several honorary degrees, and the Canadian Governor General's Award in Commemoration of the 1929 Persons Case and Democratic Development, an award acknowledging contributions to equality for women which have resulted in positive change.

Published works
 Landsberg, Michele (1982). Women and Children First, Macmillan of Canada, 239 pages.
 Landsberg, Michele (1986). Michele Landsberg's Guide to Children's Books, Penguin Books Australia, 274 pages.
 Landsberg, Michele (1987). Reading for the Love of It, Simon & Schuster, 327 pages.
 Landsberg, Michele (1989). This is New York, Honey!, McClelland & Stewart, 304 pages.
 Landsberg, Michele; and Fran Newman (1993). Children in Crisis, Scholastic Canada, 207 pages.
 Landsberg, Michele (2004). The Grubby Pleasures of Gardening, McClelland & Stewart, 240 pages.
 Landsberg, Michele (2011). Writing the Revolution, University of Toronto Press, 304 pages.

See also
 List of newspaper columnists

References

External links

1939 births
Living people
Activists from Toronto
Canadian activists
Canadian columnists
Canadian women non-fiction writers
Canadian feminist writers
Officers of the Order of Canada
University of Toronto alumni
Toronto Star people
Canadian women journalists
Lewis family (Canada)
Writers from Toronto
Canadian women columnists
Jewish Canadian journalists
Governor General's Award in Commemoration of the Persons Case winners

Michele Landsberg


Midlands is a province of Zimbabwe. It has an area of  and a population of 1,614,941 (2012). It is home to various peoples. Located at a central point in the country, it contains speakers of Shona, Ndebele, Tswana, Sotho and Chewa, as well as of various other languages. Gweru, the third-largest city in Zimbabwe, is the capital of the province.

Midlands Province contains Kwekwe, a city of considerable mining and manufacturing industries, in which also the Sable Chemicals Trust maintains a presence.

Geography

Districts
Midlands Provinces is divided into eight districts:
 Chirumhanzu
 Gokwe North
 Gokwe South
 Gweru
 Kwekwe
 Mberengwa
 Shurugwi
 Zvishavane

Local government
The Provincial Administrator oversees all eight districts in the province, each district having its own district administrator. District Administrators work with local authorities in their respective districts.
Local authorities have their own Chairmen (mayors for municipalities). These urban councils were established in accordance with the Zimbabwe Urban Councils Act, Chapter 29.15 while rural district councils were created in terms of the Zimbabwe Rural District Councils Act, Chapter 29.13

Of the eight districts, Gokwe South, Gweru, Kwekwe, Shurugwi and Zvishavane have two local government administrative authorities; the Urban District Council (town council or municipality) and the Rural District Council. Chirumhanzu, Gokwe North and Mberengwa districts have no urban councils.

Mberengwa's main economic activities are mostly concentrated at Mataga growth point.

Rural councils
The 8 rural district councils in all 8 subdivisions;
 Gokwe North RDC in Gokwe North
 Gokwe South RDC in Gokwe South
 Mberengwa RDC in Mberengwa
 Runde RDC in Zvishavane
 Tongogara RDC in Shurungwi
 Takawira RDC in Chirumhanzu
 Vungu RDC in Gweru
 Zibagwe RDC in Kwekwe

Urban councils
 City Councils in the province are Gweru and Kwekwe municipalities.
 Town Councils are Shurugwi, Zvishavane and Gokwe, Redcliff.

Education

See also
Provinces of Zimbabwe
Districts of Zimbabwe

References

Provinces of Zimbabwe

Midlands Province


Kurtlu, Sinop ilinin Boyabat ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1925 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 122 km, Boyabat ilçe merkezine 32 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Boyabat belde ve köyleri

Kurtlu, Boyabat


Cet article relate le parcours de l'équipe des États-Unis lors de la Coupe du monde de football de 2022 organisée au Qatar du 20 novembre au .

Qualifications

Tour final

|}

Préparation

Matchs de préparation à la Coupe du monde
Liste détaillée des matches des États-Unis depuis sa qualification à la Coupe du monde :

Match amicaux

Ligue des Nations

Effectif
La liste de joueurs sélectionnés est dévoilée le mercredi  par Gregg Berhalter. Tyler Adams nommé capitaine pour la compétition le  suivant.

Compétition

Format et tirage au sort
Le tirage au sort de la phase finale de la Coupe du monde est effectué le  au centre d'exposition et de congrès de Doha. C'est le classement de mars qui est pris en compte, la sélection se classe  du classement de la FIFA et les États-Unis sont placés dans le chapeau 2. Il hérite ainsi tête de série de l'Angleterre (chapeau 1,  au classement FIFA), de l'Iran (chapeau 3, ) et du vainqueur des barrages Pays de Galles-Écosse-Ukraine (chapeau 4), tous placés dans le groupe B. Le dernier membre est le pays de Galles, qualifié de dernière minute en barrage après le tirage au sort du mondial.

Premier tour - Groupe B

États-Unis - Pays de Galles

Angleterre - États-Unis

Iran - États-Unis

Huitième de finale

Pays-Bas - États-Unis

Statistiques

Temps de jeu

Buteurs

Passeurs décisifs

Notes et références

2022
États-Unis
Soccer aux États-Unis en 2022

Équipe des États-Unis de soccer à la Coupe du monde 2022


Oleksandra Pavlenko est une avocate et femme politique ukrainienne. Elle est née le 11 octobre 1982 à Kiev.

Biographie
Elle est diplômée en 2005 de la faculté de droit de l'université nationale Taras-Chevtchenko de Kiev.
Oleksandra a été ministre de la santé par intérim du Gouvernement Hroïsman.

En 2003 2004 elle est avocate principale du cabinet Reznikov/Vlasenko&partenaires.

En 2009/10 elle a été avocate du candidat à la présidence Serhiï Tihipko.

En 2010 conseillère juridique du parti Ukraine forte.

En 2012 représentante auprès de la CEC de Ukraine - En avant.

Entre 2007 et 2012 elle a défendu la compagnie S7 Airlines contre le gouvernement ukrainien dans le crash Vol Siberia Airlines 1812.

Notes et références

Ministre ukrainienne
Naissance en octobre 1989
Naissance à Kiev
Étudiant de l'université nationale Taras-Chevtchenko de Kiev
Ministre ukrainien de la Santé

Oleksandra Pavlenko


Drugo ime ljubavi hrvatska je telenovela nastala prema ideji scenaristice Dee Matas. Serija je s emitiranjem krenula 8. rujna 2019. godine na Novoj TV, a emitirala se od ponedjeljka do petka u 20:20h. Snimanje serije završilo je prije od očekivanoga, 20. ožujka 2020. godine, zbog novonastale situacije pandemije koronavirusa.
Posljednja epizoda serije emitirana je 27. svibnja 2020. godine.

Sinopsis
Fatalna i nemoguća ljubav spaja, zamalo uništi i naposljetku spasi dvoje ljudi iz potpuno različitih svjetova. Lola je mlada žena koja očajnički traži svog izgubljenog sina i bježi od teške prošlosti u kojoj je posesivno pokušava zadržati Igor - otac njezina djeteta. Nakon 10 godina konačno nalazi pouzdan trag o sinu, ali automobilska nesreća u kojoj pogine jedna žena sprječava ju da svog sina traži pod svojim imenom, već uzima njeno - Ana Tomić. Opasan plan dodatno će zakomplicirati sudbinska ljubav prema Saši, naizgled savršenom muškarcu. Za Lolom, kao sjene iz prošlosti dolaze opasni Igor i majka Nada, koja je Lolinog sina nakon poroda i ukrala, ali i tragovi žene čiji je identitet uzela. Kada Lola shvati da je njezin sin povezan sa Sašinom obitelji i da mu je bliže nego ikada, sreća, koja joj je nadomak ruke, u trenutku može postati i njen najveći gubitak - ako se otkrije tko je ona zapravo.

Zanimljivosti
 naslovnu pjesmu "Drugo ime ljubavi" i pjesmu "Sve što imam" izvodi grupa Vigor

 prva televizijska uloga za Elizabetu Brodić i Konstantina Haaga

 druga glavna uloga za Momčila Otaševića u hrvatskoj telenoveli nakon serije Kud puklo da puklo.

 glumačka postava trebala je snimiti 200 epizoda, no zbog novonastale situacije pandemije koronavirusa snimljeno je 175 epizoda

 snimanje je završeno tri tjedna ranije od predviđenog, zbog čega su posljednje epizode scenaristički prilagođene kako bi se snimanje serije ranije okončalo

 serija je već u prvim epizodama oduševila publiku u Srbiji gdje ju je u prosjeku pratilo čak 2 500 000 ljudi

Glumačka postava

Glavna glumačka postava

Gostujuće uloge

Međunarodna emitiranja

Izvori
 Upoznavanje likova nove dramske serije 'Drugo ime ljubavi' , novatv.dnevnik.hr, 6. rujna 2019.
 Prvi nastavak serije 'Drugo ime ljubavi', www.vecernji.hr, 6. rujna 2019.
 'Drugo ime ljubavi' naziv nove dramske serije Nove TV, novatv.dnevnik.hr, 6. rujna 2019.

Vanjske poveznice
  Nova TV
  Nova TV

Hrvatske telenovele
Televizijske serije koje su počele 2019.
Televizijske serije koje su završile 2020.

Drugo ime ljubavi (televizijska serija)


La inmigración húngara en Argentina comenzó a partir de la Primera Guerra Mundial. Antes de esa fecha, los inmigrantes húngaros no formaban parte de corrientes significativas y todo indica que se trató de viajes individuales. Actualmente, se calcula que aproximadamente 40 000 argentinos son de origen húngaro.

Corrientes migratorias

Siglos XVI-XIX: los pioneros

Según los registros de la Orden de San Pablo Primer Eremita en las carabelas de Juan Díaz de Solís que arribaron a las orillas del Río de la Plata llamado "Mar Dulce" en 1516 habían paulinos húngaros. En 1520, durante el viaje de Fernando de Magallanes el húngaro János Varga que formó parte de la expedición como jefe de artillería de la expedición pisó suelo argentino en la Patagonia. Igualmente existen registros de que religiosos húngaros paulinos viajaron en los barcos de Pedro de Mendoza en la fundación de la primera Buenos Aires en el año 1536. Por otra parte, aparece el nombre de Mathe Istvány en el primer mapa de las parcelas de Buenos Aires.

Durante los siglos siguientes, los húngaros László Orosz, Fülöp Ferder y Ferenc Szerdahelyi llegan como parte de las Misiones jesuíticas. Este último se desempeña como jefe de la reducción de Apóstoles (Misiones).

Durante el  fueron inmigrantes notables el general Juan Czetz quien se casó con una sobrina de Juan Manuel de Rosas y fue uno de los principales organizadores del Colegio Militar de la Nación durante la presidencia de Domingo Faustino Sarmiento, el banquero e inversionista Carlos Mauricio Schweitzer en 1873 y el coronel Mauricio Mayer.

La inmigración de húngaros de origen judío a la Argentina sólo pudo comenzar a partir de su emancipación política que abrió oportunidades sin precedentes. Durante el periodo del Compromiso austrohúngaro del Reino de Hungría el ministro de religión József Eötvös promulgó la Ley de 1867 sobre la plena igualdad de los judíos. Con la promulgación de la Ley de equiparación de los derechos civiles y políticos de Israel, los residentes judíos pasaron a ser iguales a los cristianos en el ejercicio de todos los derechos civiles y políticos.

Corrientes migratorias durante el

Se distinguen tres grandes etapas en la inmigración húngara del  a la Argentina:

 La primera tuvo lugar durante y después de la Primera Guerra Mundial. La mayoría de los que llegaron en esta oleada eran campesinos y obreros. Se establecieron en la zona sur del Gran Buenos Aires, sobre todo en Dock Sud, Wilde y Valentín Alsina.
 La segunda etapa de la inmigración húngara tuvo lugar entre 1930 y 1950. La mayoría de los inmigrantes escapaban de la Segunda Guerra Mundial.
 La tercera etapa tuvo como detonante la represión de la Revolución de 1956 contra la Unión Soviética y estuvo mayoritariamente integrada por hombres jóvenes.

Lugares donde se establecieron

La mayoría de estos inmigrantes húngaros se establecieron en Buenos Aires y sus alrededores, particularmente en los partidos de Avellaneda y Lanús. El resto se repartió entre la ciudad de Córdoba, la provincia de Chaco (particularmente las localidades de Villa Ángela, Santa Sylvina y Coronel Du Graty), Rosario y Bariloche.

Personalidades destacadas

 Ladislao Biro (László József Bíró, inventor del bolígrafo)

 Américo Hoss (director de fotografía)

 Andrés Kalnay (arquitecto)

 Silvia Kutika (actriz)

 Ricky Sarkany (diseñador y empresario, hijo de inmigrantes húngaros)

 Gisela Dulko (extenista)

 Lily Sullos (Lenke Süllős, astróloga televisiva)

 Alexandra Keresztesi (deportista húngara nacionalizada argentina, especializada en canotaje)

Instituciones

 Federación de Entidades Húngaras (Buenos Aires)

 Ars Hungarica (Buenos Aires)

 Sociedad Húngara de Cultura y Socorros Mutuos de Villa Angela, Chaco (fundada en 1932).

 Colectividad Húngara de Coronel Du Graty (Chaco)

 Cordobai Magyar Kör (ciudad de Córdoba, Argentina)

 Colectividad Húngara de San Carlos de Bariloche

Publicaciones

Desde 1929, se edita el Argentínai Magyar Hírlap, un periódico de la colectividad húngara actualmente dirigido por Susana Kesserü de Haynal.

Véase también

 Inmigración en Argentina

 Relaciones Argentina-Hungría

Referencias

Enlaces externos

H
Diáspora húngara

Inmigración húngara en Argentina


Artak Grigorjan (, * 2. Januar 1945 in Jerewan) ist ein armenisch-österreichischer Theaterregisseur und Schauspielpädagoge. Er ist Mitglied des Österreichischen PEN-Clubs.

Leben
Artak Grigorjan wurde am 2. Januar 1945 in Jerewan/Armenien, damals UdSSR, geboren.
Nach einem Elektromaschinenbau-Studium in Jerewan folgten ein Theaterregie-Studium nach der Methode und Lehre von Konstantin S. Stanislawski in Sankt Petersburg, sowie später zahlreiche Regie- und Schauspieltätigkeiten sowohl im Theater wie auch im Fernsehen der damaligen UdSSR. Artak Grigorjan war zunächst Dozent an der Staatlichen Kunstakademie Armeniens.

Für die beste Regiearbeit des Jahres, den antifaschistischen Fernsehfilm "Briefe, die nie geschrieben wurden" nach Max Burghardt, wurde ihm 1977 der 1. Preis der Kunstverbände verliehen.
Seine letzte Arbeit, das antistalinistische Fernsehspiel "Der kleine Drehorgelspieler" von Lew Ustinow, wurde von der Zensur mit einem Ausstrahlungsverbot belegt.

Im Dezember 1979 erfolgte die Aberkennung der Staatsbürgerschaft der UdSSR und Emigration mit der Familie nach West-Berlin. 1988 nahm Artak Grigorjan die deutsche Staatsbürgerschaft an.

In Deutschland war er weiterhin am Theater tätig, als freier Regisseur, als Regisseur und Dozent für Schauspielkunst an der Theaterschule/Schaubühne Köln. Weiters engagierte sich Grigorjan als Gründungsmitglied und Dozent für Schauspielkunst an der "Neuen Tanz- und Theaterschule Düsseldorf" in Zusammenarbeit mit dem Düsseldorfer  Schauspielhaus und als Gastprofessor am Max Reinhardt Seminar in Wien.

Schließlich wurde er 1990 zum Ordentlichen Universitätsprofessor für Ensemblearbeit und Rollengestaltung an der Universität für Musik und darstellende Kunst Wien – Max Reinhardt Seminar – berufen. Er ist seit 2013 emeritiert.

Mit der Berufung wurde ihm die österreichische Staatsbürgerschaft verliehen.

Als Mitglied des Vorstands des Internationalen Theaterinstituts der UNESCO – Centrum Österreich, im Auftrag dessen und unter der Mitwirkung des Max Reinhardt Seminars, organisierte Grigorjan auf der Basis des Essays "Katharsis: ein Manifest für das Theater?" die Symposien "Quo vadis, Theater?"
Auszüge aus "Katharsis: ein Manifest für das Theater?" sind als Leitartikel im "Magazin des Wiener Burgtheaters" Vorspiel Nr. 30/2005 erschienen.

Ein interdisziplinäres Forschungsprojekt der Universität Innsbruck zur Erforschung des "Impliziten Wissens in der Schauspielkunde" im Max Reinhard Seminar anhand des Unterrichts von Artak Grigorjan hat der Österreichische Wissenschaftsfonds 2006–2009 unterstützt. Die Forschungsergebnisse sind als Buch unter dem Titel "Augenblicke. Berufswissen des Schauspielers" im Jahr 2011 im Alexander Verlag Berlin erschienen. Eine ausführliche Besprechung von Maria Deppermann  erschien in den "Mitteilungen aus dem Brenner-Archiv" unter der Nummer 31/2012.

Artak Grigorjan ist immer wieder international als Theaterregisseur tätig, leitet internationale Meisterklassen für Theater und macht Supervision und Coaching für Dialogführung, Situationsanalyse, Vortrags- und Textgestaltung.

Artak Grigorjan ist verheiratet, hat einen Sohn und lebt in Wien.

Forschung
 Die Recherche der Voraussetzungen für die Entstehung und Entwicklung eines Theater-Ensembles.
 Das Erforschen der Erfordernisse für die Entfaltung, Entwicklung und Bildung der schauspielerischen Persönlichkeit.

Schriften
 mit Allan Janik und Karin Gasser: Augenblicke. Berufswissen des Schauspielers. Alexander Verlag, Berlin/Köln 2011, ISBN 978-3-89581-256-9.
 mit Allan Janik: Katharsis: ein Manifest für das Theater? In: Mitteilungen aus dem Brenner-Archiv Nr. 22/2003, Forschungsinstitut Brenner-Archiv, Universität Innsbruck,

 Der Denunziant seiner selbst – ein Theaterstück nach dem Roman Aufzeichnungen aus dem Kellerloch von Fjodor M. Dostojewski., Kaiser Verlag Wien, im TTX seit 16. September 2015.

 Schönheit – Ausschweifungen eines Indiskreten, Korrektur Verlag, Munderfing 2021, ISBN 978-3-9519832-6-4.

 Begegnungen – 16 Gedichte von Artak Grigorjan; 16 Bilder von Herbert Landertinger; Vorwort von Karl-Markus Gauß, INNSALZ Verlag, September 2022; ISBN 978-3-903321-85-4

Weblinks

Einzelnachweise

Theaterregisseur
Schauspiellehrer
Hochschullehrer (Universität für Musik und darstellende Kunst Wien)
Geboren 1945
Armenier
Mann

Artak Grigorjan


Petar Vitezica (Trogir, 15. veljače 1903. – Split, 4. svibnja 1970.), hrvatski liječnik, pripadnik pokreta otpora u Drugome svjetskom ratu, dužnosnik u liječničkoj organizaciji i športski dužnosnik

Životopis
Rodio se je u Trogiru. U Splitu je pohađao gimnaziju. Obnašao visoke dužnosti u Jugoslavenskom đačkom prosvjetnom društvu u Splitu, pa je kao gimnazijalac u sedmom razredu bio potpredsjednik potpredsjednik, a u osmom prvi tajnik. Maturirao je 1923. godine. Medicinu je studirao u Zagrebu, nastavio u Beču, Münchenu, Parizu te u Štajerskom Gradcu (Grazu), gdje je promoviran 1934. godine. U mladosti bavio se je veslanjem u VŠK Gusaru. Stažirao je u splitskoj bolnici, pa je dvanaest mjeseca volontirao i na koncu dobio mjesto općinskoga liječnika u Hvaru i Bol. Hrvatskom liječničkom zboru pristupio je 1936. godine. Početkom 1940. posao je dobio u Okružnom uredu za osiguranje radnika u Splitu. Izborna skupština Liječničke komore Banovine Hrvatske u Splitu održana je u komorskim prostorijama 12. svibnja 1940. godine. Vitezica je bio među izabranim odbornicima.

U Drugome svjetskom ratu bio je zatvorski liječnik. Tog se je posla prihvatio nakon što mu je radnik brodogradilišta Vicko Ružić prenio direktivu Partije da se prihvati te dužnosti. Pregledavao je zatvorenik u zloglasnom zatvoru sv. Roko triput tjedno. Sve do 1943. godine bio je glavna veza između zatvorenika i vanjskog svijeta. Donosio je u zatvore donosio vijesti, pisma, literaturu, a obiteljima pisma i vijesti o njihovoj zatočenoj rodbini. Talijanske okupacijske vlasti imale su povjerenja u njega. Govorio je talijanski i nije bio kompromitiran. Zato ga nisu pretraživali i mogao je funkcionirati kao kurir. U zatvoru su mu pomagači bili bolničari Tonči Hrepić i Dinko Jurjević. Zatvoreni liječnik Ernest Žunković, suorganizator ustanka na Hvaru bio mu je od velike pomoći. Bio je povezan s nekolicinom liječnika u Općoj bolnici Grad i bolnicom na Firulama. Veliku ulogu odigrala je njegova veza s Higijenskim zavodom. Lažiranim nalazima i skrivenim porukama u potpisu slao je poruku je li zatvorenik u opasnosti ili nije. Vitezica i kolege spasili su mnoge pripadnike pokreta otpora. Otpremili bi ih onda u drugu ustanovu, iz koje bi im organizirali bijeg pa su se odatle priključivali partizanima ili ilegalcima. Tako su spašeni Vladimir Marković Inđo, Ante Jurjević Baja i ini. Bio je partizanski načelnik Splita odnosno čelnik Gradskog NOO Splita1944.godine od početka 1944- koji je djelovao u ilegali. 26. listopada 1944. godine partizani ulaze u Split i GNOO više ne djeluje u ilegali. Nekoliko dana poslije, početkom studenoga u Splitu je osnovan Oblasni CK Dalmacije, u kojem je Vitezica bio je jedan od tajnika zadužen za sanitetsku sekciju. Sljedećeg mjeseca izabran je u plenum odbora JNOF za grad Split.

Poslije rata izabran je za odbornika Narodnog odbora grada i kotara Split. Sredinom 1945. osnovan je Inicijativni odbor za obnovu splitskog športa, u čijem je sastavu bio doktor Vitezica, Miro Mihovilović, dr. Šime Poduje, dr. Petar Niseteo, Elko Mrduljaš, Ante Senjanović, Vladimir Marković, dr. Petar Gjurković, Đuro Omčikus, Berislav Petrović i Ivo Tomić. Nakon rata, u Federalnoj Državi Hrvatskoj, po odluci od 16. listopada 1945. godine Ministarstva narodnog zdravlja Federalne Države Hrvatske, poslovanje bivše Liječničke komore Savske banovine odnosno Liječničke komore NDH u Zagrebu nastavljeno je pod službenim nazivom Liječnička komora Federalne Države Hrvatske. Imenovani su bili članovi Upravnog odbora i Nadzornog odbora, Disciplinsko vijeće te povjerenik Komore. Zaključkom sjednica UO Liječničke komore FDH u Zarebu imenovan je Petar Vitezica za Liječničke komore u Splitu. 5. prosinca povjerenik je Liječničke komore u Splitu. Za odbornika podružnice HLZ u Splitu izabran je na skupštini podružnice 13. travnja 1947. i 15. veljače 1948. godine.

Dugo je godina predsjedavao Savjetom za narodno zdravlje općine Split. Bio je u općinskom vodstvu Socijalističkog saveza. Do sredine 1948. godine bio je zapošljenik Zavoda za socijalno osiguranje, pa je prešao u Oblasni Narodni odbor Dalmacije, u kojem je do konca 1951. godine. Obnašao je dužnost ravnatelja zdravstvenih stanicâ Brodogradilišta Split i Solina. Nova radna mjesta bila su mu u Gradskoj poliklinici Split te u Higijenskom zavodu u Splitu. Prvi je rukovoditelj Doma zdravlja u Splitu. Na dužnost je imenovan 1953. godine i obnašao ju je do odlaska u mirovinu 1966. godine.

Vitezica je umro 1970. godine. U njegovu čast splitski Dom zdravlja nosio je do 1990. ime Dr. Petar Vitezica.

Nagrade i priznanja
 Dobio je više odlikovanja.
 1964. godine: Nagrada grada Splita.
 Predsjednik Gusara, splitskog veslačkog kluba.
 Po njemu je nazvan splitski Dom zdravlja.

Izvori

Životopisi, Trogir
Životopisi, Split
Hrvatski liječnici
Hrvatski komunisti do 1945.
Hrvatski veslači
Pripadnici pokreta otpora u Drugome svjetskom ratu

Petar Vitezica


Olaylar

Doğumlar
 Kūkai, Japon Budist keşiş, şair, mühendis ve sanatçı (ö. 835)

Ölümler
 Züfer bin Hüzeyl, Hanefi fıkıh ve hadis bilgini (d. 728)

774


أكيتو (بالسومرية: أكيتي سنونم) (ريش شاتين بالأكادية) (بالأشورية: ܪܫܐ ܕܫܢܿܬܐ ܐܫܘܪܝܬܐ)، هو عيد رأس السنة لدى الحضارة السومرية والبابلية والأكادية وصولا للحضارة الآشورية  ويبدأ عيد رأس السنة الجديدة في اليوم الأول من شهر نيسان ويستمر لمدة اثنا عشر يوماً. ويعود الاحتفال برأس السنة الآشورية في الأول من نيسان إلى السلالة البابلية الأولى، أي إلى مطلع الألف الثاني قبل الميلاد، إذ تم على عهد هذه السلالة العمورية ترتيب حلقات الحياة بشكلها شبه النهائي في حياة سكان بلاد ما بين النهرين في العراق وسوريا سواء من الناحية الدينية أو الاقتصادية أو الاجتماعية.

من الجدير بالذكر أن تأريخ يوم السومريون كان يعتمد على عدة عناصر طبيعية وأهمها القمر، فقد كان معلوما بأن شهر «نيسانو» (نيسان) يبدأ بحسب التقويم الآشوري العراقي بليلة الاعتدال الربيعي، إلا أنّ المدوّنات الأثرية تبقى المرجع الأوّل والأخير ومنها الألواح المسمارية التي اخذت من العراق في متحف لندن.وترتبط جذور المناسبة بأصل زراعي يتعلق بموسم حصاد الشعير، ويعتقد بأن اتفاقا حصل قديما بين شعوب بلاد ما بين النهرين على أن يكون الاحتفال في الربيع، إذ يمثل تفتح الحياة وموسم الحصاد.

عند الشعوب القديمة كان الشهر القمري يبدأ مع القمر الجديد. من الجدير بالذكر يأن طول هذه الفترة كان حوالي 29 يوم و12 ساعة و44 دقيقة و3 ثواني يتوسطها اكتمال القمر مرّة واحدة شهريا، مما يعني بأنه لا يمكن تحديد تاريخ مرقـّّم لرأس السنة الجديدة لأن القمر الجديد سيتغيّر تاريخه الرقمي كل سنة بالتقويم الحديث.

معنى أكيتو
حول المعنى الدقيق لكلمة «أكيتو» السومرية الأصل، لم يتوصل الباحثون لشيء، ولكنهم أشاروا إلى أنها تعني «بداية» أو «عتبة»، بل إن البعض رأى أنها كلمة دخيلة على اللغة السومرية وغير موجودة فيها ولا في البابلية،  في حين يقال إنها تعني رأس السنة الآشورية.

ويُصر أبناء بعض الطوائف المسيحية في العراق على التمسك بهذا العيد، إذ إن المناسبة تحمل قدسية خاصة ممزوجة بطابع جمالي مستمد من هدوء وجمال الطبيعة، بالإضافة إلى ارتباطها بالخصوبة، ولكنه عند البابليين كان مرتبطا بمناسبة دينية مهمة، وهي ما يعتبرونه انتصار الإله مردوخ على الإله تيامات.

يعتقد أن المناسبة كانت في فترات من الزمن عيدا دينيا شعبيا تشارك فيه الآلهة والملوك وسكان المدن التي تحتفل بأكيتو، وكانت بدايته على شكل احتفالات صغيرة تقام في مصلى صغير، وبمرور الزمن تحوّل إلى احتفال كبير يقام في المعبد البابلي.

يشار ألى أن الكلدان العراقيين ما زالوا يمارسون الطقوس الدينية وتقديم الذبائح والصلوات وقراءة القصص البابلية للخلق، والتي تحكي عن «اتحاد الآلهة»، رغم أنه احتفال قومي.

مراجع

https://theassyrianjournal.com/arizona-billboards-trumpet-kha-bnissan/

https://www.wincalendar.com/Assyrian-New-Year

https://en.wikipedia.org/wiki/Assyrian_calendar

2.https://www.aljazeera.net/news/cultureandart

3.https://www.aljazeera.net/news/cultureandart/

آشور
احتفالات السنة الجديدة
الدين في بلاد ما بين النهرين
أساطير بلاد الرافدين
إنوما إليش
ثقافة آشورية
حضارات قديمة
حضارة بابلية
سومر
مهرجانات الربيع
مهرجانات في العراق

أكيتو


ألبرتو مارتن ماغريت (Alberto Martín Magret), لاعب كرة مضرب إسباني, من مواليد مدينة برشلونة في (20 أغسطس 1978), احترف الرياضة في 1995.

أعلى ترتيب له كان الـ 34 على مستوى العالم وكان ذلك في 2001, ولكن في أكتوبر 2007, خرج من قائمة المئة الأوائل. مجموع الجوائز مايقارب $ 2,800,000.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة مضرب من برشلونة
أشخاص على قيد الحياة
رياضيون من برشلونة
فائزون بميداليات برونزية في الألعاب المتوسطية لإسبانيا
فائزون بميداليات فضية في الألعاب المتوسطية لإسبانيا
فائزون بميداليات في الألعاب المتوسطية في كرة المضرب
لاعبو كرة مضرب إسبان
منافسون في ألعاب البحر الأبيض المتوسط 1997
مواليد 1978
مواليد في برشلونة
لاعبو كرة مضرب من كتالونيا

ألبرتو مارتن


Johannesburg, metropol alanı 4.5 milyon nüfusuyla Güney Afrika Cumhuriyeti'nin en büyük şehri olduğu gibi, Afrika kıtasının da Kahire ve Lagos'un ardından en kalabalık üçüncü şehirdir.

Johannesburg, altın ve gümüş ticareti potansiyelinin yoğun olduğu bir kenttir. Witwatersrand Sıradağları özellikle bu mineraller açısından oldukça zengindir. Johannesburg Uluslararası Havaalanı, ülke içi ve ülke dışı taşımacılıkta Afrika'nın en yoğun ve en kapasiteli havayolu hizmetini vermektedir.

Metropol nüfusu 4 milyon 435 bin civarındadır. Diğer şehirlerle karşılaştırıldığında oldukça yüksek olan 1644 km2'lik yüzey alanı sonucu nüfus yoğunluğu sadece 2700/km2'dir. Şehir dünyadaki en büyük 50 metropolitan şehir içinde gösterilmektedir.

Kardeş kentler

Güney Afrika Cumhuriyeti'ndeki şehirler

Johannesburg


Turnianska Nová Ves este o comună slovacă, aflată în districtul Košice-okolie din regiunea Košice. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 338 de locuitori.

Istoric
Localitatea Turnianska Nová Ves este atestată documentar din 1406.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Turnianska Nová Ves


The field of wound ballistics largely comprises the study of the physical and physiological effects of ballistic trauma by projectiles (primarily, but not exclusively, bullets) on living humans or animals.  It can be considered the interdisciplinary intersection of trauma medicine and terminal ballistics.

See also
 Bullet hit squibs
 Gunshot injury
 Hydrostatic shock
 Penetrating trauma
 Sniper
 Stopping power

Ballistics

pl:Rana postrzałowa

Wound ballistics