Alexandre Alexandrovitch Alexeieff (Russian: Александр Александрович Алексеев; 18 April 1901 – 9 August 1982) was a Russian Empire-born artist, filmmaker and illustrator who lived and worked mainly in Paris. He and his second wife Claire Parker (1906–1981) are credited with inventing the pinscreen as well as the animation technique totalization. In all Alexeieff produced 6 films on the pinscreen, 41 advertising films and illustrated 41 books.

Early life
Alexeieff was born in the town of Kazan in Russia. He spent his early childhood in Istanbul where his father, Alexei Alexeieff, was a military attaché.

Alexeieff had two older brothers, Vladimir and Nikolai. Vladimir caught syphilis from a Moscow actress with whom he had an affair. His mother forced him to remain in his room and not touch his brothers. The pressure of this was such that Vladimir shot himself. Before he died, he wrote a note to Alexandre saying, "You are very talented. You must keep on drawing". His second brother, Nikolai, disappeared in Georgia, Russia, during the Russian Revolution of 1917. He was never heard from again; the family suspected that he died of typhus.

In his unpublished memoir Oublis ou Regrets, Alexeieff wrote that he rarely saw his father due to the fact that he was often away on missions. He took a daily walk with his mother when he was forced to speak in French instead of Russian. The rest of the time he was under the care of a nanny. Alexieff's father died mysteriously in Baden-Baden, Germany on an official trip at the age of 37. He was shot by a Turk, probably because he knew too much about the Middle East. His mother traveled to Germany without telling the children where she was going or why and only when she returned did Alexeieff learn that his father had died.

After the death of his father
In his memoirs, Alexeieff describes the tribulations his mother went through after the death of her husband. She first went to stay with her brother-in-law near Odessa, then she went to Riga and finally settled in the town of Gatchina, Russia near Saint Petersburg.

While in Riga, Alexeieff saw a film for the very first time. This made a big impression on the boy. He was surprised to find that the image which was projected on the screen could be seen reflected in the lens of the projector, which happened to be close to where he was sitting. He later realized that the image on the lens was the original one.

When he was seven years old, he was dragged through various government offices by his mother to wait in line in order for the widow to collect the meager pension which had been allotted to her. "Wait for me here, be a good boy, I shall be back!" she said as she asked the boy to sit and wait on a chair. When she left the room where her son was, he feared as the door closed behind her that she might never return! A boy he knew once told him, "My mother left too, she never came back!"

In Gatchina, Alexandre often walked alone along the wooden fences of the road nearby. He often called to his brothers who were playing on the other side and said, "Mama died you know... We will have to be kept in school from now on!" He realized later that his mother had sacrificed herself for her sons. However, his mother did return and Alexeieff's family settled in Gatchin, a suburb of St. Petersburg and later moved to nearby Lesnoi.

Cadet Corps School
Alexeieff entered the Cadet School of Saint Petersburg at the age of seven. His favorite course was drawing. His art teacher taught the students how to draw from memory. He would pass various objects, such as a violin, through the class, remove it and ask the students to draw it. This early training became extremely valuable for Alexeieff later on in life when he became an illustrator. The teacher would also ask them to portray events such as dance or a holiday feast, or read them text and have the students illustrate it, a task Alexeieff particularly enjoyed.

While in the Cadet School, Alexeieff founded a literary magazine which contained works created by students. His friends did not take this project seriously. However, Alexeieff was able to petition for funds and also obtain access to the library which was very valuable to him.

His older brother Vladimir was also a student at the Cadet school. They rarely met but their names were engraved on the wall of the school for having been the best students in their class. Nikolay, who was deaf in one ear, never attended the academy with his brothers.

When the Russian Revolution of 1917 began with general strikes in St. Petersburg, school was closed for three days and Alexeieff returned home to Lesnoi by train. However his brothers Nikolai and Vladimir had not returned and his mother was in a state of panic. Eventually, his brothers did return having been caught as bystanders in a fight between the police and revolutionaries. Shortly thereafter, he received word that Tsar Nicholas the Second had been arrested and abdicated. When Alexeieff was in his teens, he was attracted to communism. However, the arrest and execution of his mother's brother by the Bolsheviks led him to rethink his position.

In 1921, Alexeieff was forced to leave the city of Ufa where he had spent the summer with his maternal uncle in order to cross Siberia with a group of cadets. They landed in Vladivostok, where they took the last boat of the Tsar which was in the harbor. The boat went to Egypt where it was purchased by the British who kept the crew in order to transport coal from Southampton to Cairo. During one of the crossings, a storm forced them to anchor in the French Riviera where Alexeieff jumped ship holding on to a letter of recommendation to the Russian set designer Sergei Soudeikin who was living in Paris.  Alexeieff started by working designing and painting sets for the Pioteff Theater. He lived in Montparnasse, a bohemian area of Paris.

Life in Paris
In 1923, he married Alexandra Alexandrovna Grinevskya (1899–1976), who had been sent to Paris in her childhood because she was the illegitimate daughter of a St. Petersburg dignitary. In order to save the name of his aristocratic family, Alexandra's father had not married the mother of his child. Instead, the baby was taken away from her mother at the age of two and adopted by her father's sister Katia who kept a musical salon in Paris. Her mother was given a ticket back to Poland, her native country.

When she grew up, Grinevskaya left her aunt to become one of the main actresses in the avant-garde Pitoeff Theater. When Konstantin Stanislavski came to Paris and saw her acting, he offered to have her go back to Russia but Alexandra refused, remaining by Alexeieff's side. Their daughter Svetlana was born in 1923.

Alexeieff became well known in this period shortly after illustrating his first rare books. However, he lost one of his lungs while using nitric acid to do his aquatints and was forced to spend two years in a sanatorium. During that time Grinevsky-Alexeieff took his tools and taught herself how to engrave and became the bread winner for the family. While the invention of the pinscreen is often credited to Claire Parker and Alexeieff, Grinevsky-Alexeieff was the first to help Alexeieff build the pinscreen, with the help of her eight-year-old daughter.

Parker and Alexeieff
Claire Parker (1910–1981), a well-to-do American art student and graduate of MIT came to France in 1931 to study art. She saw Alexieff's work in a bookshop window and got the name of the artist as well as his address from the owner of the bookstore. She was so impressed she arranged to meet him and came to Vaux-le Penail where the Alexeieffs lived. She recalled later, "I figured I would meet an old, dignified man with a white beard... but [instead] I saw this tall, brown, handsome, aristocratic 30-year-old guy. Our first lesson ended on the banks of the Seine, hand in hand; and there was never a second one.".

Alexeieff and his wife agreed to take Claire as a boarder and as a student. After a few months, Claire became Alexeieff's lover. Grinevsky accepted the situation with difficulty. They moved to Paris and rented several artist studios on The Left Bank. They collaborated on various projects. When they started to make films, Claire became the camera person and Grinevsky built and painted the props and sets for the films. However, after the first large pin screen was built, Parker and Alexeieff worked on it alone.

Alexeieff, Parker and Grinevskaya made about 25 stop motion-animated commercials to sustain themselves financially, though they reportedly did not see much difference between their "artistic" and "commercial" films. At times, when making traditional animated films and commercials they also had a fourth partner, animator Etienne Raik. Although most of the commercial and art films are credited to Alexeieff and Parker, it is difficult to separate the contributions of each of the individuals who had formed Alexeieff's team. The group included Alexandra Grinevsky, Etienne Raik, Pierre Gorodich and Georges Violet.

Both Grinevsky and Parker greatly contributed to the success of the films. Alexandra was more critical and had a sharper eye, Claire had better technical and mathematical skills. She was more patient with Alexeieff and praised him frequently while Grinevsky looked the other way Claire was quoted by her biographer as saying, ""Between us, he's the genius."

After building the first large pinscreen, Alexeieff and Parker began work on the first pinscreen film in 1931, Night on Bald Mountain, an adaptation of the piece by Modest Mussorgsky, his favorite Russian composer. The theme of Mussorgsky's composition and the film is a witches' Sabbath on the summer solstice on Mount Triglav near Kiev, Russia. However the film is less narrative and more poetic, a succession of images rather than a story. The film took the couple two years to make.

The technique of the pinscreen made it impossible to erase any of the images that had been shot after having drawn them.  Once an image was shot, it was impossible to correct it. One had to wait until the film was back from the laboratory. Therefore, two years of work had been conceived in the dark so to speak. Adding to the impermanence of the pinscreen itself, Alexeieff made no sketches for the film, composing each shot in his head and filming them immediately.

The reception at the Pantheon Theater in Paris was extremely encouraging. Newspaper articles were positive, artists and film critics felt that the team had succeeded in creating a more serious type of animation, moving away from cartoons. However, it soon became apparent that working on the pinscreen was time-consuming and therefore costly to use. Consequently, major studios never offered to use the pinscreen with the exception of the National Film Board of Canada.

In 1936, Alexeieff was hired by a German film group in Berlin to lead an animation studio. He made a few animated films for German products and returned to Paris right before the Anschluss, the German annexation of Austria. When the Germans invaded the Netherlands and Belgium in 1940, Alexeieff expected to have German film producers come and ask him make propaganda films which he would have refused to do. Therefore, he packed their old Ford automobile and the family fled south in order to pick up visas at the US Embassy in Bordeaux.

Alexeieff divorced Alexandra Grinevsky and married Claire Parker in 1940 after they arrived in the States. Alexandra and Svetlana lived separately. In 1943, they moved to Canada and produced their second pinscreen film, In Passing (En passant), with funding from the National Film Board of Canada. It was released in 1944. The four returned to France in 1946.

Later life
When Parker and Alexeieff returned to Paris, they made a number of advertising films. Alexeieff invented a technique called Totalization of Illusory Solids or simply Totalization. This process involves filming a moving object at long exposures to capture the trace of the path of motion. The resulting image gives the appearance of a solid object. For example, the path of a pendulum filmed in this fashion would appear to be a solid semicircle. This technique gave their advertisements a unique look.

Alexeieff and Parker also continued to make films using the pin screen. In 1962, they used it to make the prologue to Orson Welles' film adaptation of Franz Kafka's novel The Trial. This marks the only mainstream, widely distributed film that Alexeieff and Parker were involved with. The pin-screen was not animated for this sequence. Instead still shots were filmed while Orson Welles read Kafka's parable "Before the Law" over it.

The Nose, based on Nikolai Gogol's satirical short story was released in 1963 and marks the first narrative film made on the pinscreen. The film tells the story of a Russian official who loses his nose and the adventures of the nose itself as well as the barber who finds the nose.

On 7 August 1972, Alexeieff and Parker were invited back to Canada in order to demonstrate the pinscreen to a group of animators at the National Film Board of Canada. This demonstration was filmed, and released by the NFB as Pin Screen. This film appears on disk 7 of Norman McLaren: The Master's Edition, along with Pinscreen Tests (1961).

In the same year, they also released another film again, based on Mussorgsky's Pictures at an Exhibition. This film used two pinscreens. In front of the main pinscreen, they installed a second, smaller one. This second pinscreen could be rotated thus giving more of an illusion of three-dimensionality. However, the film was never completed.

Their last film, Three Moods (Trois thèmes), was made on the pinscreen, and first shown in Milan, Italy, in March 1980. It was based on three works by Mussorgsky.

Parker died in 1981, in Paris and Alexeieff followed Claire by a year. The two are buried in Nice France. He and Parker left no children.

Although Alexeieff and Parker strove to create serious works of art and shunned any commercialization in their films (excluding their paid work doing advertisements, of course), when asked what her favorite films were, Parker answered "The ones with Tom Mix and his beautiful white horse!"

The pinscreen
Alexeieff is most famous for his invention of the pinscreen which he used to make about 6 short films.

The pinboard on which Alexeieff created his extraordinary black and white films is an upright perforated board, three by four feet, into which a million headless steel pins have been inserted. When the pins are pushed forward and lighted obliquely, they create an entirely black surface on the front of the Pinboard. When they are pushed back, the white of the board shows through. In between the pins create various shades of grey.

The first prototype of the pinscreen was made by Alexandra Grinevsky with the help of her daughter Svetlana. It consisted of a canvas perforated with a grid into which pins were inserted. Later on Claire Parker and Alexeieff built the first large pinscreen which was used to film Night on Bald Mountain. The Parker family paid for the construction of it.

Alexeieff never made sketches before he created the images on the screen. He conceived each of the stages on the positive side of the screen while Claire worked on the back side of it. Small man made tools were used to produce various patterns on the board. Such everyday instruments as forks, spoons, knives, brushes, cups, prisms and rolling pins were used.

Each of the frames was created one at a time. This painstaking technique demands a lot of attention and ingenuity.

The only follower of Alexeieff, Jacques Drouin, of the Canadian Film Board has made several films using this technique.

Legacy
Svetlana Rockwell (née Alexeieff) is an artist who uses pastels and acrylics. She has written her memoirs which describe accurately her family's background. Her son, Alexandre Rockwell is an independent film maker in the United States. Alexandre acknowledged the influence his grandfather had on his work, writing in his contribution to Itineraire d'un Maitre that "I can safely say there has been no greater influence in my life, and in that I know I am not alone." Itineraire d'un Maitre consists of essays by Yuri Norstein, Nikolay Izvolov, Oleg Kovalov, Georges Nivat, Claudine Eizykman, Guy Fihman, Dominique Willoughby, Svetlana Alexeieff-Rockwell as well as Alexandre Rockwell.

Filmography

Artistic Films

Advertisements

Documentaries about Alexeieff
Alexeieff at the Pinboard (1960) – documentary filmed in their Paris studio
 Portrait of Alexeieff (1971) – documentary by Maurice Debeze.
Pin Screen (1972) – documentary of a pinscreen demonstration at the National Film Board of Canada
Dreams about Alfeoni (2002) - documentary by Vladimir Nepevny

Books illustrated by Alexeieff

 Guillaume Apollinaire, Les Épingles, Éditions des Cahiers libres, 1928
 Léon-Paul Fargue, Poëmes, Librairie Gallimard NRF, 1931

Bibliography

References

External links

Review of the book Alexeieff: Itinerary of a Master
The Animation of Alexeieff
The Animation of Alexeieff DVD North American release
The Unique Pinscreen Animation of Alexandre Alexeieff & Claire Parker
Svetlana Rockwell's Site
Guide to Alexandre Alexeieff and Claire Parker correspondence with Cecile Starr at Houghton Library, Harvard University

Inventors from the Russian Empire
Alexandre Alexeieff and Claire Parker
White Russian emigrants to France
Alexandre Alexeieff and Claire Parker
Russian animators
Russian animated film directors
French animated film directors
Russian animated film producers
French animated film producers
Artists from the Russian Empire
20th-century French illustrators
1901 births
1982 deaths
Pinscreen animation
Russian Christians
Emigrants from the Russian Empire to France
20th-century Russian male artists
20th-century French inventors
Russian inventors

Alexandre Alexeieff


شركة آرسيلورـ ميتال هي أكبر شركة حديد وصلب في العالم نشأت بعد عملية دمج بين شركتي آرسيلور الأوروبية وميتال الهندية. الشركة منتشرة في أكثر من ستين بلدا ويعمل فيها 326000 شخص. يقع مقرها الرئيسي في لوكسمبورغ ويرأسها لاكشمي ميتال مؤسس شركة ميتال.

المراجع

شركات مدرجة في بورصة مدريد

إبكس 35
تأسيسات سنة 2006 في لوكسمبورغ
شركات تصنيع أسست في 2006
شركات كاك 40
شركات لوكسمبورغية أسست في 2006
شركات متعددة الجنسيات مقرها الرئيسي في لوكسمبورغ
شركات مدرجة في بورصة نيويورك
شركات مقرها في لوكسمبورغ (مدينة)
شركات موارد غير متجددة أسست في 2006
شركات هندية

آرسيلور ميتال


Scurrulinae, podtribus poluparazitskih i parazitskih biljaka iz porodice ljepkovki. Sastoji se od dva roda raširenih po jugoistočnoj i južnoj Aziji.

Rodovi
 Scurrula L.
 Taxillus Tiegh.

Izvori

Ljepkovke

Scurrulinae


Vores lykkes fjender er en dansk dokumentarfilm fra 2006, der er instrueret af Eva Mulvad efter manuskript af Mohsen Ahmadi og Mohammad Hanif.

Handling
Malalai Joya er en 28-årig kvinde fra Afghanistan. Filmen følger hendes valgkamp i 2005 op til det første demokratiske parlamentsvalg i Afghanistan i årtier. Omgivet af sikkerhedsvagter forsøger Malalai Joya at udbrede sine politiske holdninger, men det er livsfarligt. Fire gange har hendes modstandere forsøgt at dræbe hende. Malalai Joya er berømt og forhadt. Under et politisk møde i 2003 kritiserede Joya den afghanske overgangsregering og det patriarkalske samfund. Hun blev udvist fra mødet, og siden har hun været en folkehelt; i konstant livsfare.

Filmen er optaget under vanskelige omstændigheder. Den handler om personligt mod, mod til at forandre verden, mod til at gå foran.

Referencer

Eksterne henvisninger

Film fra Danmark (administrationskategori)
Dokumentarfilm fra Danmark
Danske film fra 2006

Vores lykkes fjender


Alfred Fehler (* 26. Juli 1879 in Görlitz; † 13. August 1945 ebenda) war der erste Görlitzer Oberbürgermeister nach dem Ende des Zweiten Weltkrieges. Er war vor dem Verbot der Freimaurerei durch die Nationalsozialisten Mitglied der Görlitzer der Freimaurerloge Zur gekrönten Schlange.

Leben
Fehler wurde 1879 in Görlitz geboren und wuchs auch in der Stadt auf. Am 15. Februar 1900 legte er auf dem Augustum das Abitur ab und begann danach ein Studium der Rechts- und Staatswissenschaften in München, Berlin und Breslau. Am 9. Mai 1904 legte er am Oberlandesgericht Breslau seine erste juristische Prüfung ab und war dort bis 1909 als Referendar tätig. Nach dem Abschluss der zweiten juristischen Prüfung wurde er am 15. Mai 1909 zum Generalassessor ernannt. 1910 kehrte er nach Görlitz zurück und war dortigen Amtsgericht bis zum 15. April 1914 als Assessor tätig. Mit dem Beginn des Ersten Weltkrieges wurde er zum Armeedienst einberufen. Nach dem Kriegsende wurde er zum Stadtrat berufen und war städtischer Musikbeauftragter. Nach der Machtergreifung Hitlers und der Nationalsozialisten wurde er am 31. Juli 1939 aus dem Amt entlassen und in den Ruhestand versetzt.

Am 10. Mai 1945 – drei Tage nach dem Einmarsch der Roten Armee in Görlitz ernannte ihn der eingesetzte sowjetische Stadtkommandant Oberst Nesterow zum Oberbürgermeister der Stadt. Gemeinsam mit Johanna Dreyer organisierte er kurz nach Kriegsende ein Kinderfest im Stadthallengarten. Es fand am 20. Mai 1945 statt. Verdient machte sich Fehler vor allem um das Stadttheater und das städtische Musikleben. Durch die schlechte Versorgungslage brachen in der Stadt Fleckfieber und Typhus aus. Am 13. August 1945 erlag er mit 66 als einer der ersten dem Hungertyphus.

Alfred Fehler wurde in einer Familiengrabstätte auf dem alten städtischen Friedhof beigesetzt. Im Görlitzer Stadtteil Rauschwalde trägt eine Straße den Namen Fehlers.

Einzelnachweise

Bürgermeister (Görlitz)
Freimaurer (Deutschland)
Freimaurer (20. Jahrhundert)
Deutscher
Geboren 1879
Gestorben 1945
Mann

Alfred Fehler


(128622) Rudiš, denumire internațională (128622) Rudis, este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
128622 Rudiš este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Kleť, în cadrul proiectului KLENOT. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,05 ua, o excentricitate de 0,08 și o înclinație de 0,5° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 128001-129000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2004
Centura de asteroizi

128622 Rudiš


Werner Jung (* 28. Februar 1954 in Köln) ist ein deutscher Historiker und war langjähriger Leiter des NS-Dokumentationszentrums der Stadt Köln.

Werdegang
Werner Jung studierte Geschichte, Germanistik und Psychologie an der Universität zu Köln. 1985 legte er der Philosophischen Fakultät der Universität Köln seine Dissertation Patriotismus und Internationalismus bei August Bebel vor.

Seit dem 1. Juli 1986 gehört Jung zu den wissenschaftlichen Mitarbeitern des NS-Dokumentationszentrums der Stadt Köln. An der Seite des damaligen Leiters Horst Matzerath war diese Forschungsstelle jedoch zunächst nur ein Teilbereich des Historischen Archivs der Stadt Köln. Erst mit Wirkung vom 25. März 1997 verselbständigte sich das "NS-Dok" unter der Leitung des nunmehrigen Direktors Matzerath. Nach dessen Abschied wurde Werner Jung zum 5. Dezember 2002 Direktor des NS-Dokumentationszentrums der Stadt Köln. Zum 1. November 2021 ging er in den Ruhestand.

Schriften (Auswahl)
 August Bebel. Deutscher Patriot und internationaler Sozialist. Seine Stellung zu Patriotismus und Internationalismus. Centaurus-Verlagsgesellschaft, Pfaffenweiler 1986, ISBN 3-89085-120-7 (zugleich: Dissertation, Köln, Universität).
 mit Harald Buhlan (Hrsg.): Wessen Freund und wessen Helfer? Die Kölner Polizei im Nationalsozialismus (= Schriften des NS-Dokumentationszentrums der Stadt Köln. Band 7). Emons Verlag, Köln 2000, ISBN 3-89705-200-8.
 Das moderne Köln (= Der historische Stadtführer). J. P. Bachem Verlag, Köln 2006, ISBN 3-7616-1861-1.
 Das neuzeitliche Köln (= Der historische Stadtführer). J. P. Bachem Verlag, Köln 2006, ISBN 3-7616-1590-6.
 DuMont Schnellkurs Nationalsozialismus. DuMont Buchverlag, Köln 2008, ISBN 978-3-8321-7787-4.
 mit Carl Dietmar: Kleine illustrierte Geschichte der Stadt Köln. J. P. Bachem Verlag, Köln 2009, ISBN 978-3-7616-2226-1.
 mit Carl Dietmar: Köln. Die große Stadtgeschichte. Klartext, Essen 2015, ISBN 978-3-8375-1487-2.
 mit Britta Caspers, Dirk Hallenberger und Rolf Parr: Ruhrgebietsliteratur seit 1960. Eine Geschichte nach Knotenpunkten. J. B. Metzler, Stuttgart 2019, ISBN 978-3-476-04868-4.
 mit Bettina Schmidt-Czaia (Hrsg.): Der Kölner Rat. Biografisches Lexikon. Band 2: 1919–1945. Herausgegeben vom Historischen Archiv und dem NS-Dokumentationszentrum (= Mitteilungen aus dem Stadtarchiv von Köln. Band 110). Historisches Archiv der Stadt Köln, Köln 2022, ISBN 978-3-928907-52-1.

Literatur
 Jahresbericht 2011 / NS-Dokumentationszentrum der Stadt Köln. Selbstverlag, Köln 2012, ISBN 978-3-938636-17-6.

Auszeichnungen
 2016 Kölner Kulturpreis (Ehrenpreis)

Weblinks

 Werner Jung auf bachem.de
 Interview mit Werner Jung auf choices.de vom Januar 2012

Einzelnachweise

Neuzeithistoriker
Person (Köln)
Deutscher
Geboren 1954
Mann

Werner Jung (Historiker)


Marion Odicca "Odie" Spears (Scottsville, Kentucky,  - Louisville, Kentucky, ) fue un jugador de baloncesto estadounidense que disputó ocho temporadas entre la BAA y la NBA, además de una en la NPBL. Con 1,96 metros de estatura, jugaba en la posición de base.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó durante tres temporadas con los Hilltoppers de la Universidad de Kentucky Occidental, interrumpidas por tres años de servicio militar. En sus dos últimas temporadas promedió 13,9 y 14,0 puntos por partido, respectivamente.

Profesional
Fue elegido en el 1948 por Chicago Stags, donde jugó dos temporadas, siendo en la segunda de ellas el tercer mejor anotador de su equipo, tras Max Zaslofsky y Andy Phillip, promediando 10,5 puntos y 2,3 asistencias por partido.

En 1950 fichó como agente libre por los Rochester Royals, pero jugó previamente una temporada con los Louisville Alumnites de la NPBL, donde promedió 12,5 puntos por partido, siendo incluido en el mejor quinteto del campeonato. Su mejor anotación fue de 30 puntos ante los Sheboygan Redskins.

En  comenzó su andadura con los Royals, tras desaparecer la NPBL, donde jugó 4 temporadas. En la segunda de ellas apareció por primera vez, de las tres veces que lo haría en el total de su carrera, en la lista de los 10 mejores lanzadores de tiros libres de la liga, ocupando el sexto lugar con un porcentaje del 81,9%.

En  fue traspasado a los Fort Wayne Pistons a cambio de Monk Meineke. En su única temporada completa con el equipo promedió 6,8 puntos y 3,2 rebotes por partido, llegando a disputar las Finales ante los Philadelphia Warriors en las que cayeron por 4-1.

Poco después de que comenzara la temporada 1956-57 fue despedido, siendo reclamado por los St. Louis Hawks, donde acabó su carrera profesional.

Estadísticas en la BAA y la NBA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Odie Spears en ultimatenba.com

Baloncestistas de Kentucky
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Western Kentucky Hilltoppers
Baloncestistas de los Chicago Stags
Baloncestistas de los Rochester Royals
Baloncestistas de los Fort Wayne Pistons
Baloncestistas de los St. Louis Hawks
Baloncestistas de los Louisville Alumnites
Fallecidos en Louisville

Odie Spears


Paulliniodae, novopriznati biljni nadtribus, dio porodice sapindovki. Sadrži četiri potklada oznaćena kao tribusi.

Morfološka obilježja: zigomorfni cvjetovi.

Tribusi
 Athyaneae Acev.-Rodr., 2017
 Bridgesieae Acev.-Rodr., 2017
 Paullinieae Kunth, 1821
 Thouinieae Blume, 1847

Izvori

Sapindoideae

Paulliniodae


Andre mennesker er en kortfilm instrueret af Lasse Lindsteen efter eget manuskript.

Handling

En ensom bondemand kommer i et svært dilemma, da en forslået prostitueret stormer ind i hans bil og beder om hjælp. Han tager modvilligt kvinden med hjem. Blot for en enkelt nat. Men dermed er problemerne ikke løst, for kvindens alfonser er lige i hælene på hende.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2009

Andre mennesker


Die Kalvarienberg in der Gemeinde Sankt Radegund bei Graz in der Steiermark hat eine Geschichte, die bis in die zweite Hälfte des 18. Jahrhunderts zurückreicht.

Lage
Der Kalvarienberg liegt am westlichen Ortsrand von Sankt Radegund und besteht aus einer Stationswegsanlage, einer Kalvarienbergkirche, und weiteren Nebengebäuden.

Geschichte

Legende
Der Legende nach soll ein Bauer auf seinem Weg nach Hause eines Nachts den heutigen Kalvarienberg hell erleuchtet und von Engeln bevölkert, die mit den Leidenswerkzeugen Christi im Boden gruben, vorgefunden haben. Der damalige Pfarrer der Gemeinde nahm dies zum Anlass, den Kalvarienberg zu errichten.

Erbauung
Der Kalvarienberg wurde zwischen 1768 und 1773 auf dem früher Trattner-Leit'n (obd. Leitn 'steilerer Hang') genannten Hügel errichtet. angelegt. Zwischen 1834 und 1884 wurde er renoviert und weiter ausgestaltet. Eine weitere Restaurierung fand zwischen 1976 und 1979 statt. Er .

Beschreibung

Der Stationsweg, Heilige Stiege
Der Kalvarienberg ist terrassenförmig angelegt und hat unterschiedlich große Stationskapellen. In einem Teil der Kapellen befinden sich Statuen die von Philipp Jakob Straub im dritten Viertel des 18. Jahrhunderts gestaltet wurden. Die restlichen Figuren wurden 1834 oder später angefertigt. Weiters befinden sich in einigen Kapellen volkstümliche, die Passion darstellende Fresken aus dem 18. und 19. Jahrhundert.

Die spätbarocke heilige Stiege wurde nach dem Vorbild des Grazer Kalvarienberges im Jahr 1772 erbaut. Ihre Außenseite ist mit umlaufenden Bogenöffnungen sowie Pilastern und sparsamen Stuckarbeiten gestaltet. Im Inneren befinden sich drei ansteigende Stiegen mit einem der Mater Dolorosa geweihten Altar sowie zwei figuralen Stationsgruppen an den Stiegenenden. Der Altar hat eine gemalte Umrahmung. Weiters befinden sich hier mehrere Fresken mit Architekturmalereien und einer Darstellung von Jakobs Traum.

Kirche Gegeißelter Heiland
Die heutige Kalvarienbergkirche, linkerhand vom Stationsweg (ebenfalls ), entstand bei einem im 19. Jahrhundert durchgeführten Erweiterungsbau der 1768 errichteten Kapelle zum Gegeißelten Heiland. Vor der Kirche steht eine Kreuzigungsgruppe mit Adstantes aus dem dritten Viertel des 18. Jahrhunderts. 1844 wurde der heutige Fassadenturm auf den Kapellenbau aufgesetzt. Die Kirche hat ein zweijochiges, platzlgewölbtes Langhaus sowie einen halbrund schließenden Chor mit Seitenkapellen. Auf dem Hochaltar befindet sich eine 1768 angefertigte Kopie des Wieser Geißelchristus. Die Altäre der Seitenkapellen stammen aus derselben Zeit. Einige der Andachtsbilder sind barock, der Luster biedermeierlich. An den Wänden findet man barocke Fresken aus der Bauzeit, die während der Restaurierungsarbeiten 1978/79 freigelegt wurden. Die Wandmalereien im Langhaus zeigen die vier Evangelisten auf Konsolen stehend, die im Chor stellen Gottvater mit Engeln und die Arma Christi dar, während in der rechten Seitenkapelle verschiedene Marienszenen abgebildet sind.

Sie gehört als Filialkirche zum Dekanat Graz-Ost.

Weblinks

Nachweise

Kalvarienberg
Kalvarienberg
Katholischer Wallfahrtsort in der Steiermark

Dekanat Graz-Ost
Bauensemble des Barock
Erbaut in den 1770er Jahren
Bauensemble in Graz
Kalvarienberg Sankt Radegund Graz
Bauensemble in Europa

Kalvarienberg (St. Radegund bei Graz)


Die Riga Open 2012 im Badminton fanden vom 28. bis zum 29. Januar 2012 in Riga statt.

Sieger und Platzierte

Weblinks
 http://tournamentsoftware.com/sport/tournament.aspx?id=77727544-C60A-40E6-8DF4-0A76EBD2E981

2012
Badminton 2012

Riga International 2012


Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku srpskohrvatsko je jezično izdanje slobodne internetske enciklopedije Wikipedije. Započeta je 16. siječnja 2002. i trenutačno broji više od 454.000 članaka, što je čini drugom najvećom među južnoslavenskim izdanjima Wikipedije.

Povijest

Osnivanje
Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku pokrenuta je 16. siječnja 2002. godine. Na adresi sh.wikipedia.com započeo ju je suradnik Pingos, odnosno Goran Kulenović, 33-godišnjak iz Kanade koji je prethodno prebivao u Bosni i Hercegovini. Prvi izvještaj o radu Wikipedije na srpskohrvatskom jeziku dao je 30. siječnja 2002. godine Tomasz Wegrzanowski, koji je njezin nastanak označio »događajem mjeseca«.

Dana 12. prosinca 2002. osnovana je Wikipedija na bošnjačkom jeziku u koju su kasnije izdvojeni članci iz prvobitne srpskohrvatske Wikipedije. Par dana po njezinu izdvajanju, 23. prosinca 2002. godine Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku premještena je na sadašnju adresu, sh.wikipedia.org. Potom su pokrenute Wikipedija na hrvatskom jeziku i Wikipedija na srpskom jeziku 16. veljače 2003. godine.

Neki od najstarijih postojećih članaka na Wikipediji na srpskohrvatskom jeziku su prirodni broj, koji je započet 12. listopada 2003. godine. te članak Discharge, započet 18. lipnja 2004.

Razdoblje neaktivnosti

Godine 2005., Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku bila je zaključana na nekoliko mjeseci, od 20. veljače do 23. lipnja, kada je ponovno otvorena. Prije pokretanja bilo je potrebno ponovno proći uobičajenu proceduru za pokretanje novog jezičnog izdanja Wikipedije.

Renesansa Wikipedije na srpskohrvatskom jeziku (2011. – 2015.)

Iako je početak bio polagana intenziteta uređenja, Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku doživjela je od 2011. godine malu renesansu i zabilježila ogroman skok u broju članaka. U tri godine, od 2012. do 2015. godine, broj se njezinih članaka učetverostručio, čime je u tom razdoblju postala najbrže rastuće izdanje Wikipedije na području bivše Jugoslavije. Velik doprinos dali su novi suradnici, od kojih su neki bili došljaci, dok su drugi stigli s Wikipedije na srpskom jeziku i Wikipedije na hrvatskom jeziku (najznačajniji primjer je »odljev mozgova« s Wikipedije na hrvatskom jeziku, koji se poklopio s rastom sadržaja na Wikipediji na srpskohrvatskom jeziku).

Dana 26. rujna 2014. godine Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku prešla je broj od 253 tisuće članaka čineći je najvećom južnoslavenskom Wikipedijom.

Časopis :PC Press dodijelio je Wikipediji na srpskohrvatskom jeziku nagradu PC Press Top 50 za najbolju mrežnu stvar među bazama znanja za 2016. godinu.

Statistika
Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku imala je 16. veljače 2003. godine skoro 200 stranica. Do početka 2005. godine na toj Wikipediji dominirali su članci iz područja enigmatike, kada je ona nakratko zamrla.

Poslije ponovnog pokretanja slijedio je relativno brz rast u broju članaka. Prag od 1000 članaka prijeđen je 7. listopada 2005. godine, a prag od 5000 članaka prijeđen je 22. srpnja 2006. godine. Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku imala je 10. travnja 2007. godine 10.000 članaka. Broj članaka udvostručen je 4. studenoga 2008. godine, kada je prijeđen prag od 20.000 članaka. Prag od 30.000 članaka prijeđen je 20. svibnja 2010. godine. Dana 25. siječnja 2014. godine dosegnut je broj od 100.000 članaka.

Kratka kronologija broja članaka:

 travanj 2007.: 10.000 članaka
 studeni 2008.: 20.000 članaka
 svibanj 2010.: 30.000 članaka
 studeni 2011.: 50.000 članaka
 listopad 2012.: 70.000 članaka
 travanj 2013.: 80.000 članaka
 listopad 2013.: 90.000 članaka
 siječanj 2014.: 100.000 članaka
 veljača 2014.: 110.000 članaka
 ožujak 2014.: 130.000 članaka
 travanj 2014.: 160.000 članaka
 svibanj2014.: 170.000 članaka
 lipanj 2014.: 180.000 članaka
 srpanj 2014.: 190.000 članaka
 kolovoz 2014.: 210.000 članaka
 listopad 2014.: 270.000 članaka
 ožujak 2015.: 394.000 članaka
 srpanj 2015.: 425.000 članaka
 siječanj 2016.: 430.000 članaka

Politika uređivanja
Prvi suradnici uredili su Glavnu stranicu 18. lipnja 2004. godine, kada su zadani osnovni ciljevi Wikipedije na srpskohrvatskom jeziku i kada je bilo napisano prvo uputstvo za rad. Članci na Wikipediji na srpskohrvatskom jeziku pišu se latinicom uz mogućnost transliteracije u ćirilicu. Glavni je cilj Wikipedije na srpskohrvatskom jeziku, u skladu s politikama i smjernicama, olakšati koordinaciju među pojedinim wikipedijskim izdanjima među južnoslavenskim jezicima da se uzalud ne bi rasipala energija i duplirali članci.

Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku nastoji uključiti sve govornike srpskohrvatskog jezika. Osnova politike Wikipedije na srpskohrvatskom jeziku jezična je uključivost, što podrazumijeva slobodnu uporabu bilo kojeg varijeteta srpskohrvatskog jezika prigodom uređenja članaka. Na Wikipediji na srpskohrvatskom jeziku dopušteno je pisati bilo kojim varijetetom.

Na Wikipediji na srpskohrvatskom jeziku primjenjuje se nulta tolerancija na nasilje i vrijeđanje na nacionalnoj, vjerskoj, rasnoj i drugoj osnovi, kao i na druge oblike diskriminacije.

Kvaliteta

Na Wikipediji na srpskohrvatskom jeziku izvorno nastao je veći broj članaka o srpskohrvatskom jeziku, povijesti i raspadu Jugoslavije, Drugom svjetskom ratu u Jugoslaviji, povijesti Kosova i drugim balkanskim temama. Osim toga, opsežnije su pokrivene teme vezane za starovjekovnu povijest i rano kršćanstvo, umjetničke teme kao kazalište, kinematografija, humanističke teme kao filozofija, religija, ateizam, zatim kemija, enigmatika itd. Sistematično su obrađeni i članci vezani za razne kalendare i kronologiju po stoljećima, desetljećima i godinama. Osim toga, Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku odabire i preuzima kvalitetne članke s Wikipedije na srpskom jeziku, Wikipedije na hrvatskom jeziku i Wikipedije na bošnjačkom jeziku, te proširuje tematske cjeline prijevodima s engleske i drugih većih izdanja Wikipedije.

Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku ima i LGBT portal koji pokriva niz članaka o LGBT povijesti, seksualnim orijentacijama, rodnom identitetu i srodnim temama.

Rang
Godine 2006., Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku bila je po broju članaka na 61. mjestu na svijetu. Do 2015. godine napredovala je za 42 mjesta i time stigla na 19. mjesto, čime se uvrstila na popis 20 najvećih izdanja Wikipedije.

Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku imala je 28. lipnja 2014. godine koeficijent dubine (engl. depth) 167, što ju je smjestilo na 6. mjesto među wikipedijskim izdanjima s više od 100.000 članaka.

Izvori

Vidi još
 Wikipedija na bošnjačkom jeziku
 Wikipedija na crnogorskom jeziku
 Wikipedija na hrvatskom jeziku
 Wikipedija na srpskom jeziku

Vanjske poveznice

 Recite nam o Wikipediji na srpskohrvatskom, Meta-Wiki
 Jedina zajednička Wikipedija , e-novine.com, 14. listopada 2013.

Wikipedije

Wikipedija na srpskohrvatskom jeziku


Georg Ots (în , ) a fost un actor și cântăreț eston de muzică pop și operă (bariton liric). A fost onorat ca Artist al Poporului din URSS în 1960, a câștigat Premiul Stalin de două ori (în 1950 și în 1952) și Premiul de Stat al URSS în 1968.

Biografie
Georg Ots s-a născut la 21 martie 1920 la Petrograd (acum Sankt-Petersburg, Rusia). În 1938 a absolvit Liceul francez din Tallinn.

În 1939 a fost campion eston la înot pe distanța de 1500 de metri. A absolvit ca ofițer la școala militară din Tallinn. În 1940 a intrat la Institutul Tehnic din Tallinn. În 1941 a fost mobilizat în Armata Roșie. El a plecat cu o navă de la Tallinn spre Siberia via Leningrad pentru a fi admis la unitățile armatei. Pe 18 august, în apropierea insulei Hogland din Golful Finic, o bombă germană a lovit nava în care se afla. Ots a fost preluat de un dragor maritim. Din Leningrad, trenul a ajuns la gara Zirianka, la două sute de kilometri de Celeabinsk. La gară, el s-a întâlnit cu regizorul Priit Põldroos, care l-a invitat să se alăture unor ansambluri de artă estoniană din Iaroslavl, în spatele Frontului de Răsărit. La Iaroslavl, Georg a început să cânte, a studiat cântecul cu baritonul eston Aleksander Arder și a înființat un centru cultural pentru estonii evacuați. La sfârșitul lunii ianuarie 1942 a fost trimis la o unitate militară ca ofițer comandant al unui pluton antitanc.

La întoarcerea sa acasă în 1944, a avut o audiție pentru un loc la Conservatorul din Tallinn (acum Academia Estonă de Muzică și Teatru). În același timp, a devenit membru al corului Teatrului Estonia din Tallinn. Debutul său solo de operă a fost o mică parte a operei Eugene Onegin de Piotr Ilici Ceaikovski (1944). Nu a durat mult timp și a devenit unul dintre cei mai respectați cântăreți din Estonia și Finlanda și a fost, de asemenea, admirat și iubit în toată Rusia.

Ots a jucat de multe ori în numeroasele teatre de operă din fosta Uniune Sovietică, fiind îndrăgit mai ales la Teatrul Bolșoi din Moscova. Repertoriul său a inclus rolurile Evgheni Oneghin, Yeletzky, Escamillo, Renato, Don Giovanni, Papageno, Rigoletto, Iago, Porgy, Figaro, și rolul principal în opera Colas Breugnon compusă de Dmitri Kabalevski. Ots a cântat în limbile estonă, rusă, finlandeză, germană, italiană și franceză și a vorbit fluent în toate aceste șase limbi. Cel mai renumit rol al lui Ots, cu care este adesea identificat, a fost personajul principal în opera Demonul a lui Anton Rubinstein. Libretul din Demon se bazează pe celebrul poem epic al lui Mihail Lermontov, odată interzis din cauza scenariului său care implică o alianță greșită între un înger întunecat și o prințesă georgiană. Interpretarea lui Georg Ots a îngerului negru a vrăjit audiențele și a primit recenzii pozitive, făcând poemul controversat al lui Lermontov și mai faimos.

A realizat multe turnee în orașe ale URSS și în străinătate (Finlanda, Suedia, RDG, Cehoslovacia, Bulgaria, Egipt, Ungaria, România). Între 1951-1952 a fost rectorul Conservatorului din Tallinn.

Popularitatea lui Ots a culminat în 1958 odată cu lansarea filmului sovietic produs de studioul Lenfilm Mister Iks, bazat pe opereta lui Imre Kalman Die Zirkusprinzessin (Prințesa circului). Ots a jucat, de asemenea, un rol principal în filmul Între Trei Plăgi, un film bazat pe un roman istoric al lui Jaan Kross, care prezintă viața lui Balthasar Russow, un distins scriitor și cronicar eston. Lui Ots i-a plăcut să interpreteze melodii compuse de către Modest Petrovici Musorgski, Piotr Ilici Ceaikovski și alți câțiva compozitori ruși și a fost, de asemenea, un interpret devotat de cântece populare estone. Vocea lui a fost auzită la radio și televiziune în toată Uniunea Sovietică și toate înregistrările sale au fost vândute aproape imediat.

În 1972, i-a fost descoperită o tumoare pe creier. El a suferit opt operații, amputarea ochiului, dar a continuat să lucreze aproape până la sfârșitul vieții sale. După moartea sa din 1975, cauzată de o tumoare pe creier, Școala de Muzică din Tallinn a fost numită după el (acum Georg Otsa nimeline Tallinna Muusikakool). În 1997, oamenii de știință ruși au dat numele unei planete minore nou descoperite, 3738 Ots (1977 QA1).

Georg Ots a fost căsătorit de trei ori (cu Margot, Asta și Ilona Ots) și a avut două fiice, un fiu (fiica Ülle și fiul Ülo cu Asta Ots; iar fiica Mariann cu Ilona Ots) și doi fii adoptați (Hendrik și Jüri).

Referințe culturale
În noiembrie 2005, un muzical denumit Georg și bazat pe viața lui Georg Ots a avut premiera la Tallinn.

La 5 octombrie 2007, a fost lansat un film bazat pe viața lui, film denumit Georg. Filmul a fost regizat de Peeter Simm, scris de Mati Põldre și Aleksander Borodjanski, cu actorii Marko Matvere, Anastassia Makejeva, Renārs Kaupers, Tõnu Kark, Elle Kull, Mirtel Pohla și  Arvo Kukumägi în rolurile principale.

Moștenire

 Asteroidul "1977 QA1" a fost numit 3738 Ots în onoarea sa în 1996.
 Strada Georg Ots, lângă Opera Națională Estonă .
 Școala de muzică Georg Ots din Tallinn, o școală secundară de muzică din Tallinn.

Filmografie
 Kolme katku vahel (1970, film TV)  ca Balthasar Russow
 Novogodnee pokhishcheniye (1970, mini-serie TV) - Cameo
 Kogda pesnya ne konchaetsya (1965)
 Vozvrashchyonnaya muzyka (1964)
 Juhuslik kohtumine (1961) ca Laigo
 Demon (film TV, 1960) ca Demonul (sau Îngerul întunecat)
 V etot prazdnichnyi vecher (1958)
 Mister Iks (1958) ca Mister X
 Valgus Koordis (1951) ca Paul Runge

Referințe

Legături externe

 Георг Отс на сайте Peoples.ru

Vezi și
 Listă de actori estoni

Nașteri în 1920
Decese în 1975
Artiști ai poporului din URSS
Actori estoni
Cântăreți estoni
Actori din secolul al XX-lea
Actori sovietici
Cântăreți de operă
Membri ai Partidului Comunist al Uniunii Sovietice
Decese cauzate de cancer
Eponime ale asteroizilor
Oameni din Sankt Petersburg

Georg Ots


Vlăstarul este revista Colegiului National "Spiru Haret" din București, primul număr apărând în anul 1923, la inițiativa profesorului Vasile V.Haneș.

Codul de identificare ISSN este 2065 – 4308 și a fost acordat la data de 16.05.2012 (ISSN-L = 2065 – 4308). Codul ISSN de legatura sau ISSN-L permite legatura dintre editiile unei resurse continue, pe suporturi media diferite (print, CD-ROM, online).

Istoric
Pe data de 25 decembrie 1923, vedea lumina tiparului revista Liceului "Spiru Haret": Vlăstarul, la inițiativa profesorului de limba și literatura română Vasile V. Haneș. Colectivul redacțional era alcătuit din: Nelu Ciorănescu, Emil Ștefănescu, Vasile I. Velciu. Cele 17 pagini ale primului număr au fost tipărite la Institutul de Arte Grafice "Lucia".  Numerele care au urmat s-au bucurat de contribuția unor elevi ce au devenit personalități marcante ale culturii române: Mircea Eliade, Constantin Noica, Nicolae Steinhardt, Alexandru Ciorănescu, Alexandru Elian, Barbu Brezianu, Alexandru Paleologu, Dinu Pillat, Haig Acterian. Coordonatorul revistei, V.V.Haneș, a explicat succesul acestei publicații școlare încă din anul 1939: "Cred că cheia izbândei revistei noastre a stat în aplicarea unui principiu: respectarea personalității elevului" (în nr. 7-8, revista Vlăstarul, articolul intitulat 15 ani...). Un colaborator important al revistei a fost și Eugen Ionescu, elev pe atunci al Colegiului Național "Sfântul Sava" din București.

Istoria revistei a fost sinuoasă, cu urcușuri și coborâșuri. În anul 1943, activitatea redacțională este întreruptă. Despre numărul apărut în anul 1943 (40 de pagini)  s-a știut foarte puțin, astfel că, în Dicționarul presei literare românești, sunt menționate următoarele momente ale revistei în perioada interbelică: "Apare, la București, bilunar (25 dec.1923 - 25 dec. 1930), apoi lunar (ian. 1931 - apr.-mai 1939; oct. 1939 - dec. 1942)".

Activitatea redacțională va fi reluată în anul 1968, la insistențele directorului de atunci: prof. Aurelia Teodorescu, până în anul 1972. În perioada care a urmat, până în anul 1989, istoria revistei este tulbure, apărând sporadic.

Un rol important în reluarea activității redacționale i-a revenit profesorului de istorie, Adrian Pascu, director al Colegiului Național "Spiru Haret" în perioada 1993-2006.Revista a apărut constant până în anul 2003. După acest an, a urmat o etapă de apariții sporadice.

La inițiativa unor elevi ai Colegiului Național "Spiru Haret" din București (Iuliana-Maria Neagoie, Irina Ungureanu, Vlad Boerașu, Răzvan Avădanei), susținuți de prof. Alexandru Constantinescu (director al liceului între anii 2008-2017) și de prof. Corina Buzoianu (limba și literatura română), revista Vlăstarul a prins din nou viață în anul 2011. De atunci apare neîntrerupt.

Revista în ultimii ani
În anul 2013, când s-au împlinit 90 de ani de la înființarea revistei, s-a realizat o medalie aniversară. Sigla revistei,  reprodusă pe una din fațetele medaliei, a fost aleasă, în anul 2012,  la inițiativa prof. Alexandru Constantinescu, care a observat acest "vlăstar" stilizat în miniatură pe coperta volumului ce cuprinde numere din anii 1929-1931.

În același an, unii membri ai echipei de redacție au participat la un concurs jurnalistic destinat elevilor: Elevii dau news pentru ca, în anul următor, să se ivească ocazia de a promova revista în cadrul Târgului Interregional al Firmelor de exercițiu de la Straja. Astfel, s-a înființat firma de exercițiu S.C. "Vlăstarul" S.R.L. (profil: editură) care, în cadrul competiției firmelor de exercițiu, a obținut și premiul pentru cea mai bună promovare online.

În prezent, revista Vlăstarul apare bianual, într-un format nou (aproximativ 90 de pagini). Misiunea acestei publicații școlare rămâne aceea  de a promova tradiția culturală a Colegiului Național "Spiru Haret" din București  și "de a permite manifestarea autentică a fondului sufletesc al câtorva. Talentul nu e axa de susținere a gesturilor din arta tinerilor. Dacă se găsește, cu atât mai bine. Tinerii sunt artiști dintr'altă pricină: pentru că sunt autentici".(Constantin Noica, Vlăstarul, anul V, nr. 1, p.7). Mai mult: întrucât formatul tipărit nu permite redarea complexității acestui "fond sufletesc", începând din anul 2018, revista se bucură și de suport online: vlastarul.com.

Au publicat în revista "Vlăstarul":
 Haig Acterian
 Barbu Brezianu
 Alexandru Ciorănescu
 Mircea Eliade
 Alexandru Elian
 Grigore C. Moisil
 Constantin Noica
 Alexandru Paleologu
 Dinu Pillat
 Nicolae Steinhardt

Premii
În anii 2000, 2001, 2002, 2014, 2015, 2016, 2018, revista "Vlăstarul" a câștigat Titlul de Laureat în cadrul Concursului Național de Reviste Școlare.

Note

Legături externe

https://www.vlastarul.com/
https://m.zf.ro/ziarul-de-duminica/vlastarul-de-la-spiru-haret-de-ziarul-de-duminica-13806454
http://revistacnshb.wixsite.com/vlastarul/s-a-scris-despre
 https://www.slideshare.net/gruianul/tudor-opris-istoria-debutului-literar-al-scriitorilor-romni-n-timpul-colii-18202000 (paginile 67-69)
https://www.facebook.com/Vlastarul/
http://idee-exe.ro/project-view/fe-vlastarul-srl/

Vlăstarul
Fondări în 1923

Revista „Vlăstarul”


Madencilik, yeraltındaki maden cevherlerinin araştırılması, çıkarılması ve işletilmesiyle ilgili teknik ve yöntemlerin bütünüdür. Yer kabuğunda bulunan cevher, endüstriyel hammadde, kömür ve petrol gibi ekonomik ekli doğal hammaddeyi sağlamaktır. Ekonomik önemi bulunan mineralleri rasyonel bir şekilde endüstriye sağlamak için geliştirilmiş uygulamalı bilim dalıdır. Maden yataklarının aranması, projelendirilmesi, işletilmesi ve çıkarılan madenin zenginleştirilmesi ile ilgili işlemleri içerir.

Tarihi
Madencilikte ilk defa bir patlayıcı çeşidi olan karabarut 1627 yılında, Slovakya'da bir maden kuyusunun açılması sırasında kullanılmıştır. Bu kasabada 1762 yılında dünyanın ilk madencilik akademisi de kurulmuştur.

Tarihte bilinen en eski maden Esvatini'daki Aslan Mağarası'dır. 43.000 yıllık olduğu radyokarbon tarihleme yöntemiyle tespit edilen bu sahada, paleolitik dönem insanları demir ihtiva eden hematit madeni çıkarmışlardır. Benzer yaşlardaki Neandertal dönem insanların silah yapımında kullanılmak üzere çakmak taşı madenciliği yaptıkları sahalar Macaristan'da da bulunmuştur.

Erken dönemlerde yapılan madenciliğe başka bir örnek de eski Mısırlılarca Sina Yarımadası'nda işletilen turkuaz madenidir. Turkuaz, ayrıca Kristof Kolomb öncesi Amerika'da New Mexico'daki Cerillos Maden Bölgesi'nde de çıkarılmıştır.

Ayrıca bakınız

 Açık ocak madenciliği
 Maden mühendisliği
 Mohs sertlik skalası
 Mücevherat Mühendisliği
 Dilâver Paşa Nizamnamesi
 Madenlerde havalandırma

Kaynakça

Madencilik


An Eleocharis crispovaginata in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Johann Otto Boeckeler. An Eleocharis crispovaginata in nahilalakip ha genus nga Eleocharis, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Ecuador. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Eleocharis

Eleocharis crispovaginata


Nancy () (Almanca: Nanzig, Lüksemburgca: Nanzeg), Fransa'nın Grand Est bölgesinin ve Meurthe-et-Moselle département'inin merkezi, Meurthe'in kıyısındadır. Üniversiteler şehri olarak da bilinen Nancy Strazburg ile Paris'in bağlantı yolundadır. Nancy 2018 Nancy nüfus sayımı ile merkezin nüfusu 104.885 kişidir, kentsel alanı 286.041 nüfuslu olup, en az 511.257 sakini bir araya getiren bir çekim alanının kutbudur. Nancy şehri 1960'tan 1980'e şehircilik olarak bir değişim süresi yaşamıştır.

Tarihi

Kültür ve turizm
 Place Stanislas
 Palais ducal (Musée lorrain)
 Musée des Beaux-Arts
 Musée de l'École de Nancy

Eğitim
 École pour l'informatique et les nouvelles technologies
 ICN Business School
 Nancy-Université
 Web@cademie

Ekonomisi

Spor
Nancy

Kardeş şehirler

Nancy şehrinin, aşağıdaki şehirlerle kardeş şehir bağları vardır:
  (1954)
  (1954)
  (1955)
  (1964)
  (1973)
  (1984)
  (1988)
  (1991)

Resimler

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Nancy şehri belediyesi resmi sitesi

Fransa'nın prefektörlükleri

Nancy


Euippe () ist eine Frauengestalt der griechischen Mythologie.

Euippe war die Gattin des makedonischen Königs Pieros von Pella und hatte mit ihm neun Töchter, die Pieriden. Diese forderten die Musen zu einem Gesangswettstreit heraus und wurden für diesen Vorwitz in misstönende Vögel (Elstern) verwandelt.

Literatur

Einzelnachweise

Person der griechischen Mythologie

Euippe (Gattin des Pieros)


Andreas Theodor Aarestrup (født 6. september 1819 i Bogense, død 29. maj 1874) var en dansk læge. Han var far til Oluf Aarestrup.

Dimitteret fra Herlufsholm 1838 tog han 1844 lægeeksamen, var derefter i nogle år kandidat og reservekirurg på Almindeligt Hospital samt senere reserveaccouchør ved Fødselsstiftelsen og virkede tillige som distriktslæge og praktiserende læge i København. I 1860 udnævntes han til overlæge ved en nyoprettet medicinsk afdeling på Almindeligt Hospital og vedblev efter afdelingens flytning til det nye Kommunehospital i 1863 at fungere i samme stilling indtil kort før sin død. I 1870 fik han professortitelen. Han var gift med en datter af lægen Oluf Lundt Bang. Som en meget samvittighedsfuld og med et skarpt blik begavet praktisk læge nød han en udstrakt og velfortjent tillid. Skrifter har han ikke efterladt sig.

Kilder

Læger fra Danmark
Titulære professorer fra Danmark
Danskere i 1800-tallet
Personer fra Bogense

Andreas Theodor Aarestrup


Baron Augustin-Louis Cauchy  (, ; ; 21 August 178923 May 1857) යනු ප්‍රංශ ජාතික ගණිත්ඥ්යෙක්, ඉංජිනේරුවෙක්, සහ භෞත්කවිද්‍යාඥ්යෙක් වේ

ආශ්‍රිත

 List of topics named after Augustin-Louis Cauchy
 Cauchy–Binet formula
 Cauchy boundary condition
 Cauchy's convergence test
 Cauchy (crater)
 Cauchy determinant
 Cauchy distribution
 Cauchy's equation
 Cauchy–Euler equation
 Cauchy's functional equation
 Cauchy horizon
 Cauchy formula for repeated integration
 Cauchy–Frobenius lemma
 Cauchy–Hadamard theorem
 Cauchy–Kovalevskaya theorem
 Cauchy momentum equation
 Cauchy–Peano theorem
 Cauchy principal value
 Cauchy problem
 Cauchy product
 Cauchy's radical test
 Cauchy–Rassias stability
 Cauchy–Riemann equations
 Cauchy–Schwarz inequality
 Cauchy sequence
 Cauchy surface
 Cauchy's theorem (geometry)
 Cauchy's theorem (group theory)
 Maclaurin–Cauchy test

මූලාශ්‍ර

සටහන්

උපුටා දැක්වීම්

භාහිර සබැඳි

 Augustin-Louis Cauchy – Œuvres complètes (in 2 series) Gallica-Math

 Augustin-Louis Cauchy – Cauchy's Life by Robin Hartshorne

1789 births
1857 deaths
19th-century French mathematicians
Corps des ponts
École des Ponts ParisTech alumni
École Polytechnique alumni
Fellows of the American Academy of Arts and Sciences
Foreign Members of the Royal Society
French Roman Catholics
French geometers
History of calculus
Mathematical analysts
Linear algebraists
Members of the French Academy of Sciences
Members of the Royal Swedish Academy of Sciences
Recipients of the Pour le Mérite (civil class)
Textbook writers
Academic staff of the University of Turin

Augustin-Louis Cauchy


é um personagem fictício criado por Kentaro Miura como o protagonista do mangá de fantasia sombria Berserk e suas subsequentes adaptações. Ele foi introduzido no primeiro capítulo da obra intitulado , a mesma alcunha dada ao personagem. Guts é um mercenário que luta desde a infância. Nascido no momento em que sua mãe foi enforcada, ele foi adotado pela prostituta Shisu e depois criado pelo líder abusivo de seu primeiro bando, Gambino, até se juntar ao Bando do Falcão comandado por Griffith. Como membro do Bando do Falcão, Guts consegue criar laços de amizade com seus novos companheiros e desenvolve uma relação romântica com a única mulher do grupo, Caska. Tudo muda quando Griffith sacrifica seus soldados para se tornar um rei demônio, levando Guts a jurar vingança e assim adotando uma nova vida de caçar monstros. Em sua busca por Griffith e os outros demônios que compõem o grupo Mão de Deus, Guts inicialmente é movido por uma extrema fúria que é intensificada quando ele encontra a amaldiçoada Armadura Berserk mas eventualmente se vê obrigado a enxergar a realidade de forma diferente e permitir que outras pessoas se aproximem dele mais uma vez.

Guts é retratado como um herói byroniano, um arquétipo de personagem que vai contra os padrões morais normalmente aceitos mas que também é capaz de gerar grande simpatia. Por conta de sua infância e adolescência amarguradas, e também pelos inimigos sobrenaturais que enfrenta, suas atitudes costumam ser anti-heróicas e em certos momentos beiram ao vilanesco, mas sempre acompanhadas de grande conflito psicológico. Guts é um homem atormentado pela causalidade gerada pelos Mão de Deus, fadado a lutar contra aqueles que controlam o destino da humanidade e contra sua própria escuridão interior. Apesar de todas as dificuldades que enfrenta, Guts estima o fato de ser humano e nunca se deixa cair nas tentações de se tornar um demônio assim como fez Griffith.

Desde sua estreia em 1989, Guts cresceu em popularidade no meio animangá graças às vendas e a incrível recepção de Berserk. Ao longo dos anos ele veio a ser adaptado em anime, filmes e jogos. Suas críticas são extremamente positivas com muitos o descrevendo como um dos personagens de mangá mais bem escritos já criados. A aparência e o maneirismo de Guts são creditados por popularizar o modelo de personagem do espadachim com uma espada gigante que apareceria continuamente em várias mídias. Sua confirmada influência em outros personagens é sentida diretamente em inúmeros trabalhos como as séries Souls, Final Fantasy e Drakengard de jogos eletrônicos, os mangás Attack on Titan, Black Clover e Blue Exorcist, e o show de televisão Castlevania.

Criação e concepção
Aos 18 anos de idade, Kentaro Miura trabalhava como assistente de mangaká e já tinha algumas ideias planejadas para o que eventualmente se tornaria Berserk. Dentre os desenhos em seu portfólio estava o de um guerreiro sombrio carregando uma espada gigantesca, o primeiro rascunho de Guts. Miura revela que a inspiração para esse espadachim veio de Pygmalio, por Shinji Wada, e de um spin-off de Guin Saga, por Kaoru Kurimoto. Em Pygmalio o protagonista manuseia uma espada longa enquanto em Guin Saga havia um gigante empunhando uma espada enorme; a ideia de Miura foi criar algo no meio termo, uma lâmina grande o suficiente para dar uma sensação viril e violenta mas que ainda pudesse ser carregada por um homem. Antes de definir o design medieval da espada, o autor ponderou fazê-la como uma katana e até daria longos cabelos a Guts para combinar com a aparência de samurai. Anos mais tarde, em 1988, enquanto trabalhava na editora Hakusensha ele publicou o one-shot Berserk: The Prototype na revista Gekkan ComiComi. Nessa história o espadachim de Miura já se chamava Guts e era acompanhado por outro personagem que permaneceria na obra final, o elfo Puck. Essa versão inicial de Guts usava um tapa-olho por cima do olho direito, era um pouco mais arrogante e suas armas tinham um design com pequenas diferenças como a sua besta não ser encaixável em seu braço mecânico.

Berserk foi publicado um anos depois, em agosto de 1989. Kentaro Miura revelou não ter planejado tanto a narrativa e por isso Berserk seria uma história sobre a raiva de Guts enquanto ele caçava demônios. Quando parou para pensar o que poderia ter desencadeado tamanha raiva, Miura projetou a traição de Griffith, o então melhor amigo de Guts, que levou às mortes dos outros membros do Bando do Falcão. A relação entre Guts, Griffith e o restante do Bando do Falcão foi descrita pelo autor como semelhante a sua amizade com seus amigos da escola:

Apesar de toda a ferocidade de Guts remeter aos guerreiros nórdicos berserkers, Kentaro Miura afirmou que não conhecia todo o significado por trás da palavra quando nomeou seu mangá e que escolheu "berserk" por conta do tom misterioso e diferente que ela tinha no Japão na década de 80. Na verdade, a inspiração direta de Guts é Max Rockatansky, protagonista da série de filmes Mad Max. Miura afirma que a imagem de Max como um "herói sombrio que está queimando por vingança e que derrama sua raiva sobre inimigos subjugados" o fazia pensar na palavra "berserk" e por isso a escolheu como título. Futuramente, Miura veio a conhecer a história dos guerreiros e a tomou como referência para criar a Armadura Berserk que Guts passou a vestir para enfrentar inimigos mais poderosos. Assim como os berserkers lutavam em um estado frenético de fúria pelo efeito de cogumelos, álcool e outras drogas, a armadura deixa Guts descontrolado e entorpecido. O antebraço protético de Guts surgiu com base nos protagonistas de Dororo e Cobra que também usam próteses.

Mesmo com toda a violência mostrada em seu mangá, Miura também cita obras do gênero Shōjo, focado em jovens meninas, como uma grande inspiração no desenvolvimento psicológico de seus personagens, tais como os animes de Versailles no Bara e Kaze to Ki no Uta. Para ele foi um importante estudo afim de formar cada vez mais a personalidade de Guts. Tendo isso em mente, Miura criou muitos de seus personagens a fim de ressaltar os vários lados de Guts: para Griffith ele seria um rival, para Isidro seria um irmão mais velho, para Farnese seria como o fundador de uma religião. Miura afirma que mostrar um personagem em suas diferentes facetas o torna real.

Com a morte do autor Kentaro Miura em maio de 2021 antes que ele pudesse ter encerrado o mangá, Berserk e a história de Guts entraram em um hiato. Seus assistentes discutiram se continuariam ou não de onde seu mestre parou. Em junho de 2022 foi anunciado que o autor Koji Mori, amigo de longa data de Miura, continuaria a narrativa de Berserk enquanto os assistentes ficariam encarregados do desenho.

Caracterização

Aparência
Guts é construído de forma a passar uma primeira impressão de brutalidade. Ele é alto, com cabelo preto curto e musculoso. Seu corpo é coberto de cicatrizes, sem o olho esquerdo e uma prótese no lugar do antebraço direito, ambos perdidos durante o ritual do Eclipse. Ele usa uma capa maltrapilha preta e quase sempre está vestindo uma armadura de combate que depois é substituída pela Armadura Berserk. Após começar a usá-la, um tufo de seu cabelo esbranquece por razões desconhecidas, presumidamente pelo estresse corporal que a armadura trás. Guts luta de forma violenta e, apesar de ser um grande estrategista, usa de qualquer meio necessário para vencer.

Personalidade
Sua personalidade é um tanto cínica. Guts tende a não confiar nas pessoas no início de qualquer relação e enxerga a vida com uma perspectiva sombria, consequência das sucessivas traições e abusos que ele sofreu. Um caso de agressão sexual pelo mercenário Donovan lhe causou uma aversão a contato físico que perdurou por anos, sendo finalmente superada quando Guts se envolveu romanticamente com Caska. Apesar de seu exterior fechado e reservado, ele é compassivo e bem sociável com quem conquista sua confiança. Ele desafia regras e dogmas, afrontando líderes e instituições quando se põem em seu caminho, mas não procura problemas desnecessários. Guts é um personagem de profunda autorreflexão e procura sentido para sua vida. Em sua infância e adolescência ele buscava validação daqueles que respeitava, mesmo que isso significasse matar em nome deles. É somente ao conhecer Griffith que Guts começa a questionar suas motivações e sonhos, buscando ser alguém que pudesse estar lado a lado de seu antigo amigo ao invés de um mero soldado. Sua paixão pela espada é consolidada durante uma jornada de autodescobrimento, apesar de que sua vontade era poder batalhar para testar sua própria força e não se envolver em conflitos.

Guts se tornou amargo e vingativo após o Eclipse, não querendo nada além de caçar qualquer apóstolo que cruzasse seu caminho e, mais importante, matar Griffith e os Mão de Deus. Durante um período de aproximadamente dois anos ele age de forma extremamente hostil e egoísta, indiferente para com o sofrimento de outras pessoas e odiando aqueles que ele mesmo julgasse como fracos. Esse comportamento, entretanto, nascia do medo de criar novos laços emocionais e perdê-los mais uma vez. Foi graças à insistência do elfo Puck que Guts começou a se abrir novamente para as pessoas. De início ele somente permitia que outros o seguissem pois era conveniente ter quem o ajudasse em certas tarefas e combates, mas eventualmente passa a apreciar seus novos companheiros e se encontra grato por ter formado um bando para chamar de seu. Contudo, mesmo passando por inúmeras mudanças Guts é continuamente atormentado por sua raiva interior e sempre foge das tentações de se entregar à malícia do mundo e se tornar um demônio. Seu grande desejo de vingança e outros sentimentos negativos se manifestam em sua mente no formato de uma criatura canina com olhos vermelhos chamada . A Fera representa sua dificuldade de superar seus traumas do passado e tenta tomar conta da mente de Guts em momentos de desespero. Espíritos menores costumam ler os pensamentos de Guts e assumem a forma da Fera para importuna-lo.

Acima de tudo, Guts representa perseverança e resiliência. Através de todas as tribulações ele nunca se entrega ao fluxo de causa e efeito que governa a humanidade, provocado pelos Mãos de Deus. Ele abomina a ideia de destino e embora não acredite em nenhuma divindade superior, gostaria de ser deixado em paz caso alguma exista. Para Guts suas ações são de sua própria vontade e interesse, não por obra de outra pessoa. Sua alma está destinada ao inferno graças ao  que foi marcado em seu pescoço durante a cerimônia do Eclipse, mas Guts busca uma forma de fugir dessa perdição. O Estigma também atrai entidades malevolentes e sangra na presença de apóstolos e dos Mão de Deus.

Poderes e habilidades

Guts é, antes de tudo, um espadachim. Devido às condições extremas de seu crescimento ele não costuma se sentir confortável sem uma espada por perto. Ele é proeficiente no uso de lâminas enormes pois foi obrigado a usar armas de adultos quando era criança e desde então optou por manter assim, o que também resultou em sua imensa força física. Após o Eclipse, Guts recebeu do ferreiro Godot a , seu característico montante. Devido ao seu tamanho e peso, a Matadora de Dragões é descrita como sendo mais um pedaço de ferro gigantesco que rasga e esmaga seus inimigos quando balançado. Após ter tido contato com o sangue maligno de inúmeros monstros e Apóstolos, ela reteve resquícios de energia malevolente e se tornou capaz de ferir seres astrais como espectros e os Mãos de Deus. Outro utensílio no arsenal de Guts é seu braço esquerdo mecânico desenvolvido por Rickert. O braço por si só é capaz de exercer grandes forças e também possui uma mão dobrável que revela um poderoso canhão à corda. Além disso, é possível acoplar nele uma besta repetidora que dispara flechas via manivela. Guts ainda carrega consigo bombas em miniatura, bem como um conjunto de facas de arremesso que ele recebeu de Judeau.

O último recurso de Guts em batalha é a Armadura Berserk que ele recebeu de Flora. Esse escuro e amaldiçoado traje corporal é altamente durável e garante imensa força e agilidade ao anular os mecanismos fisiológicos que impedem o corpo humano de usar força suficiente para se danificar. Além disso, quando uma lesão debilitante, como um osso quebrado, é sofrida, a armadura estende pontas de metal profundamente na carne do usuário, reconstruindo à força o membro ferido enquanto causa perda significativa de sangue ao fazê-lo. O uso prolongado da Armadura Berserk prejudicou a saúde de Guts de forma permanente. Ela ainda invoca uma enorme sede de sangue no usuário, amplificando emoções negativas como ódio, medo e raiva que permitem ao usuário lutar mais. Combinado com a própria turbulência interna de Guts, a influência da Armadura Berserk o coloca em um estado de fúria incapaz de distinguir amigos de inimigos. As forças sombrias da armadura se manifestam no formato da Fera da Escuridão; o elmo se remodela sozinho para a forma de cabeça de lobo da Fera sempre que está prestes a assumir o controle de Guts. Ele só é capaz de retomar a consciência com a ajuda projeções astrais, usualmente feitas por Schierke.

Aparições

Berserk
Guts é introduzido como um guerreiro conhecido pela alcunha de Espadachim Negro. Ele viaja incessantemente pelo reino de Midland caçando demônios chamados de apóstolos enquanto tenta invocar o quintunvirato da soberania demoníaca, os Mãos de Deus. Guts nasceu do cadáver de sua mãe enforcada em uma árvore, deixado para morrer em uma poça de lama e sangue. Foi encontrado e criado por Shisu, uma prostituta do grupo de mercenários de Gambino. Ela faleceu quando Guts tinha três anos, deixando-o sobe a tutela de Gambino com quem aprendeu a manusear uma espada. Guts enxergava Gambino como uma figura paterna, porém o sentimento não era correspondido. Gambino gostava de humilhar Guts, considerava as circunstâncias de seu nascimento um mau agouro e até mesmo permitiu que um de seus lacaios estuprasse o garoto em troca de algumas moedas. Quando Gambino perdeu uma perna em batalha sua mente começou a deteriorar pela noção de que Guts é a fonte de seu infortúnio. Ele o atacou e Guts, desorientado, se viu forçado a matá-lo em autodefesa. Agora um fugitivo de seu antigo bando, Guts começou uma vida solitária servindo outros mercenários. Em sua adolescência ele teria seu primeiro encontro com o sobrenatural enquanto estava encarcerado após uma batalha. Dentro de sua cela ele conhece Chitch, o espírito de uma flor solitária que trata seus ferimentos.

Guts logo chamou a atenção de Griffith, o jovem líder do Bando do Falcão, e passa a serví-lo após perder um duelo. Dentro do bando ele forma laços de camaradagem com outros soldados, uma forte amizade com seu novo comandante e uma relação conturbada com Caska, a segunda no comando. Os Falcões servem o rei de Midland e assim ascendem socialmente. Em um encontro fatídico com o monstruoso Nosferatu Zodd, Guts recebe um alerta de que Griffith carrega um item conhecido como Behelit que resultará em sua ruína. Ele, entretanto, se mantém fiel ao seu líder e até mesmo assassina seus adversários políticos. É somente ao escutar Griffith dizendo que um amigo de verdade é alguém que tem um sonho próprio que Guts decide deixar o bando para buscar sentido em sua vida. Durante seu tempo sozinho ele conhece o ferreiro Godot e é visitado pelo Cavaleiro Caveira que o adverte a respeito de um futuro eclipse. Guts retorna ao Falcões após um ano e descobre que Griffith agora é prisioneiro do rei de Midland. Ele e Caska resolvem suas diferenças, proclamando paixão um pelo outro, e guiam seus companheiros até a libertação de Griffith. Contudo, o Behelit se ativa começando a cerimônia do Eclipse onde os Mão de Deus convocam Griffith para ser seu quinto membro. Ele aceita e assim sacrifica seus soldados para os apóstolos demoníacos no processo de obter divindade. Guts perde seu olho direito e o antebraço esquerdo lutando contra os demônios e Caska é violada por Griffith, mas ambos são salvos pelo Cavaleiro Caveira e levados à caverna de Godot. Guts deixa Caska, agora com sua mente fragmentada, sobe os cuidados do ferreiro e parte para se vingar de toda a raça demoníaca.

Guts passa os próximos dois anos descarregando sua fúria em apóstolos e sendo atormentado pela Criança Demônio, o bebê que ele teria com Caska mas que foi contaminado pela violação de Griffith. Em um de seus confrontos ele conhece o elfo Puck que resolve se tornar seu parceiro de viagem e curandeiro. Após causar mais destruição ao longo de seu caminho, Guts também se torna alvo dos Cavaleiros da Corrente de Ferro Sagrada, comandados por Farnese e seu acompanhante Serpico. Quando Caska acidentalmente se perde, Guts a persegue até a cidade de Albion onde ganha a admiração do garoto Isidro. Após ser advertido pelo Cavaleiro Caveira sobre os perigos que o aguardam, Guts e seus companheiros se veem no meio de um alvoroço entre os Cavaleiros da Corrente de Ferro Sagrada e cultistas locais. Ao fim do dia ele percebe que o massacre generalizado em Albion foi um ritual para reencarnar Griffith no mundo humano. Dessa vez, entretanto, Guts deixa sua vingança de lado e vai embora com Caska e Puck. Griffith por outro lado provoca a destruição da caverna de Godot levando Puck a guiá-los até Elfhelm, terra dos elfos onde Caska poderia restaurar seu psicológico. Ao longo do trajeto Guts permite que Isidro, Farnese e Serpico se juntem a ele para aumentar a segurança de Caska e o grupo chega em uma floresta mágica onde um conflito contra os lacaios de Griffith culmina com a bruxa Flora entregando a Armadura Berserk a Guts e também deixando sua aluna Schierke com ele.

O Grupo do Espadachim Negro chega ao porto de Vritannis em busca de um barco para viajarem até a ilha de Skellig onde fica Elfhelm. Percebendo que o local seria palco de uma guerra entre Griffith e o império Kushan, Guts é obrigado a formar uma aliança com Zodd para manter seus companheiros a salvo até finalmente zarpar na embarcação do capitão Roderick. Após o breve encontro com um monstro marinho chamado de Deus do Mar, eles finalmente chegam em Elfhelm onde Caska é tratada pela rainha dos elfos Danan. Contudo, Guts é incapaz de vê-la já que olhar para ele traz de volta o trauma que ela sofreu.

Em outras mídias
Além das adaptações televisivas e cinematográficas, Guts também aparece nos três jogos eletrônicos da franquia. O título , lançado fora do Japão como Sword of the Berserk: Guts' Rage, apresenta uma história original que se passa entre os volumes 22 e 23 do mangá, com Guts, Caska e Puck ajudando o povoado de uma pequena cidade a enfrentar uma infestação de mandragoras. Já a sequência Berserk: Millennium Falcon Hen Seima Senki no Shō segue o enredo do arco Falcão Milenário do mangá. O último jogo foi Berserk and the Band of the Hawk, chamado no Japão de . Ele é uma colaboração de Kentaro Miura com a publicadora Koei Tecmo como um spin-off da franquia Dynasty Warriors da Koei. O jogo cobre a história dos quatro arcos já finalizados de Berserk, deixando de lado somente o inacabado arco Fantasia.

Fora de sua própria série, Guts apareceu como personagem convidado e jogável no jogo mobile Shin Megami Tensei Liberation Dx2 com seu design 3D criado no anime de 2016. Sua armadura de guerra utilizada durante o arco da Era de Ouro foi implementado no jogo Dragon's Dogma como vestimenta para o personagem customizável do jogador. Guts aparece no jogo de cartas colecionáveis de Berserk desenvolvido pela Konami. Também aparece em máquinas pachinko que já incluíram animação original feita em CGI. A banda finlandesa de heavy metal Battle Beast é fã de Berserk e já escreveu muitas músicas sobre o mangá e sobre Guts, como "Victory" e "The Band Of The Hawk". Ele ainda aparece no clipe da música "Zavali Ebalo" da banda russa de deathcore russa Slaughter to Prevail. O clipe é inteiramente composto por cenas do primeiro anime da franquia.

Recepção

Popularidade e críticas
A caracterização de Guts foi assunto de críticas e estudos. A narrativa do personagem é apontada como uma abordagem de relações humanas, tais como amizade, companheirismo, traição e vingança. De acordo com o canal SyFy, a luta de Guts é contra o próprio destino e a ideia de pré-determinismo. Críticos ressaltaram que no começo da história Guts é um anti-herói que não se importa em matar e é indiferente para com as pessoas que o ajudam. Ele não agia de acordo com os conceitos de certo ou errado, mas operava em uma área cinzenta sem tentar proteger ninguém. Contudo, a história avança e retrata seus enormes conflitos internos, dando a ele uma notável profundidade. Seu passado trágico e traumático, revelado no arco Era de Ouro, o transformaram em um personagem muito mais complexo.

O portal de entretenimento IGN posicionou Guts em 22º lugar de sua lista Top 25 Personagens de Anime, afirmando que o que torna o personagem grandioso é seu lado pensativo. Ele apareceu na edição de 1998 do prêmio anual Anime Grand Prix, realizado pela revista Animage, na categoria "Personagem Masculino Favorito" onde esteve em décimo segundo lugar. Já o site de notícias de quadrinhos Comic Book Resources nomeou Guts como o espadachim mais icônico em animes, dizendo que o "crescimento orgânico do personagem lhe garante o primeiro lugar ainda que sua popularidade venha pelo mangá". Em uma outra matéria, o site afirmou que Guts é a quinta razão que torna Berserk um dos melhores mangás já feitos por ser um protagonista com várias camadas e verdadeiramente inspirador. Guts ainda é elogiado em listas por outros traços de seu personagem. Ele ficou em primeiro lugar nos "7 Heróis Musculosos" feito pelo Anime News Network, onde o escritor do site explica sua posição graças à evolução de sua força desde a infância até receber sua Matadora de Dragões. O mesmo site colocou seu romance com Caska em segundo lugar no artigo "7 Casais Que Fazem Amor e Guerra" dando ênfase em como a relação dos dois se desenvolve nas batalhas que travaram juntos. Guts é destaque em diversos rankings feitos pela produtora canadense WatchMojo. Ele aparece em primeiro lugar como o personagem de anime com passado mais trágico, e em nono lugar dentre os dez melhores espadachins em anime. Sua primeira luta contra Griffith foi classificada pela plataforma como a terceira melhor luta de espadas em anime enquanto seu primeiro confronto contra Zodd foi dito sendo a melhor batalha de homem contra monstro.

Impacto cultural
A vasta influência de Berserk em outros trabalhos fictícios se estende para o impacto que Guts teve sobre a criação de outros personagens. De forma geral, ele recebe créditos por ter popularizado a moda de guerreiros com espadas gigantes que se tornaria um arquétipo no entretenimento japonês e seria visto em Cloud Strife de Final Fantasy VII, Ichigo Kurosaki de Bleach, dentre outros. Yūki Tabata, autor de Black Clover, já declarou que buscava criar algo como uma "versão shōnen" de Berserk em seu mangá e tirou inúmeras influências de Kentaro Miura. Guts serviu como base para o protagonista Asta que também carrega uma espada gigante. Kazue Kato, autor de Blue Exorcist, afirma que se inspirou no triângulo amoroso entre Guts, Caska e Griffith para criar relacionamentos entre os personagens de seu mangá. Hajime Isayama, criador de Attack on Titan, se inspirou nas tribulações e no desespero sofridos por Guts para moldar seu mundo e seus personagens. A série animada Castlevania da Netflix é fortemente influenciada por Berserk. O estúdio de animação por trás do programa, a Powerhouse Animation, apontou especificamente que se inspirou nas lutas de Guts para criar uma cena de batalha na quarta temporada onde a personagem Striga veste uma armadura e utiliza uma larga espada para enfrentar um exército inimigo.

A franquia de jogos eletrônicos Souls desenvolvida por Hidetaka Miyazaki também possui inúmeras referências a Berserk. O design de Guts com a Armadura Berserk em especial foi tomado como orientação na concepção de chefões como Artorias em Dark Souls. Os próprios fãs recriam o estilo de combate de Guts e até mesmo já fizeram mods para replicar sua aparência dentro do jogo. De modo semelhante, a franquia Final Fantasy também credita a aparência de Guts como grande influência para o surgimento de muitos personagens. O diretor Naoki Yoshida aponta que o equipamento usado pela classe Cavaleiro Negro de Final Fantasy XIV é baseado diretamente em Guts. Após a morte de Kentaro Miura, jogadores de Final Fantasy XIV homenagearam o autor vestindo seus avatares com a vestimenta de Cavaleiro Negro e formando uma longa fila para prestar condolências. O protagonista Caim do primeiro Drakengard também é baseado no personagem de Guts, com Caim recebendo o codinome de "Guts" durante o desenvolvimento do jogo.

Guts é referenciado por artistas, canais e criadores de conteúdo na internet. Jim Lee, desenhista e co-editor da DC Comics, já se mostrou fã do personagem e publicou um desenho como homenagem. O ilustrador da Marvel Ryan Stegman também publicou uma arte própria de Guts. O grupo de entretenimento online Rooster Teeth, em seu show Death Battle, colocou Guts em uma luta até a morte contra Nightmare, do jogo Soulcalibur, onde Guts foi vitorioso. A mesma empresa também apresentou Guts enfrentando Cloud Strife de Final Fantasy VII no quadro DBX porém Guts foi derrotado dessa vez. Um grupo de ferreiros da websérie Man At Arms: Reforged recriou a grande espada utilizada por Guts durante o Arco da Era de Ouro.

Berserk (mangá)
Protagonistas
Personagens de quadrinhos introduzidos em 1989
Personagens com superforça
Órfãos fictícios
Personagens que usam espadas
Cavaleiros fictícios
Personagens amputados na ficção
Assassinos fictícios
Mercenários fictícios
Personagens de anime e mangá
Personagens masculinos de anime e mangá

Guts (Berserk)


Theodor Fischer, né le  à Lucerne (Suisse) et mort le , est un marchand d'art et commissaire-priseur suisse établi à Lucerne qui, après la Première Guerre mondiale, a construit une société de commissaires-priseurs très prospère qui a dominé le marché de l'art suisse.

En 1939, il fut le commissaire-priseur de la tristement célèbre vente aux enchères du Grand Hôtel d'"art dégénéré" retiré des musées allemands par les nazis. Pendant la Seconde Guerre mondiale, il a joué un rôle clé dans le commerce de l'art spolié par les Allemands des pays occupés.

Biographie

Débuts
Fischer naît en 1878. Au début de sa carrière, il est associé à la société Paul Cassirer de Berlin, avec laquelle une vente aux enchères conjointe a lieu en 1931 après la mort de Cassirer. Il devient directeur de la galerie Bosshard à Lucerne<ref name = "fischerauktionen">« Histoire de la galerie Fischer », sur 'fischerauktionen.ch, consulté le 13 mai 2022.</ref>.

Fischer fonde la galerie Fischer en 1907. Il crée ensuite une succursale de la galerie à Berlin. Il construit une grande entreprise à Lucerne entre les deux guerres et vend un certain nombre de collections importantes. Il y établit ses propres locaux en 1939, au 17 Haldenstrasse. Auparavant, des ventes aux enchères ont lieu à la Maison de la guilde Zur Meisen (Zunfthaus zur Meisen) à Zurich et au Grand Hotel National, Haldenstrasse, à Lucerne.

 Vente aux enchères de 1939 par la galerie Fischer
 thumb|Galerie Fischer, catalogue de la vente de 1939.
En 1937, le parti nazi organisa, à partir d'art qu'il avait retiré des musées allemands, l'Exposition d'art dégénéré, une exposition d'art principalement moderne qui fit le tour de l'Allemagne jusqu'au début de 1939. L'exposition visait à montrer la détérioration de l'art provoquée par les influences juives et bolcheviques. La création de l'exposition a été suivie d'un exercice beaucoup plus vaste visant à collecter «l'art dégénéré» de toute l'Allemagne. Sur les instructions de Joseph Goebbels, ministre allemand de la Propagande du Reich, des tentatives ont été faites pour vendre à l'étranger certaines des œuvres «dégénérées» les plus précieuses afin de lever des devises étrangères pour aider l'effort de guerre. Des marchands ont été nommés en Allemagne à cet effet et Theodore Fischer a été chargé de tenir une vente aux enchères d '«art dégénéré» en Suisse. Cela eut lieu le 30 juin 1939 à la Galerie Fischer.

Parmi les 126 tableaux proposés figuraient les Trois Chevaux Rouges de Franz Marc, le Paysage de Tahiti avec trois Tigres de Paul Gauguin, Les Arlequins de Pablo Picasso et un autoportrait de Paul Modersohn. En outre, il y avait quatre autres peintures de Marc, quinze de Lovis Corinth, neuf de Carl Hofer, neuf d'Oskar Kokoschka, sept d'Emil Nolde, cinq d'Ernst Barlach, deux de Paul Klee et trois de Max Beckmann, Erich Heckel., Ernst Kirchner, Max Pechstein et Karl Schmidt-Rottluff. Malgré le mépris des nazis pour "l'art dégénéré" proposé, la vente aux enchères a été décrite par la galerie Fischer en des termes plus flatteurs comme une vente de Gemälde und Plastiken Moderner Meister aus Deutschen Museen (Peintures et sculptures de maîtres modernes des musées allemands).

La vente a été largement médiatisée et des avant-premières ont eu lieu à Zurich et à Lucerne, mais elle n'a pas eu l'atmosphère d'une vente aux enchères d'œuvres d'art normale. Certaines personnes étaient dans le public uniquement par curiosité et un certain nombre d'enchérisseurs, qui auraient pu être attendus, étaient absents parce qu'ils craignaient que les bénéfices ne soient utilisés pour soutenir le régime nazi. D'autres étaient à la recherche de bonnes affaires ou ont acheté parce qu'ils craignaient ce qu'il adviendrait des tableaux si ils n'étaient pas vendus. Marianne Feilchenfeldt et son mari ont été choqués de découvrir que l'une des toiles à vendre était Cathédrale de Bordeaux (1924/25) d'Oskar Kokoschka, un tableau dont ils avaient fait don à la Nationalgalerie de Berlin mais qui avait été aliéné en 1937.

Curt Valentin, propriétaire de la galerie Buchholz à New York, a acheté cinq œuvres à la demande d'Alfred H. Barr Jr.. Le directeur du Museum of Modern Art . Les tableaux étaient : « La Vallée du Lot à Vers » d'André Derain volée au musée de Cologne ; la « Scène de rue » d'EL Kirchner et la « Femme agenouillée » de Wilhelm Lehmbruck, toutes deux prises à la Galerie nationale de Berlin ; « Autour du poisson » de Paul Klee, volé à la galerie de Dresde, et « Fenêtre bleue », d'Henri Matisse, saisi au musée d'Essen.

La vente aux enchères de Fischer a été signalée dans Beaux Arts (France) comme étant efficace, mais le journal n'a pu s'empêcher de noter son attitude dédaigneuse envers les lots. De l'''Homme à la pipe de Max Pechstein, ils ont rapporté que, "il a dit avec un petit ricanement, "Ce doit être un portrait de l'artiste"... quand il a retiré d'autres lots, qu'il avait commencés à un niveau plutôt élevé minimum, il prenait un malin plaisir à observer haut et fort « Personne ne veut ce genre de chose », ou « Cette dame ne plaît pas au public »… et il souriait en prononçant le mot « renfermé ». Les prix réalisés lors de la vente ont été inférieurs aux attentes et vingt-huit lots sont restés invendus.

Seconde Guerre mondiale
De nombreux marchés de l'art établis en Europe ont été fermés ou restreints pendant la Seconde Guerre mondiale, faisant de la Suisse neutre avec ses frontières avec l'Allemagne, l'Italie, l'Autriche et la France, une alternative attrayante à Paris ou à Londres comme lieu d'achat ou de vente d'art.

Les gens ont été disloqués par la guerre et certains avaient des capitaux piégés à l'étranger, ce qui a conduit à un besoin urgent de lever des fonds. L'épouse du collectionneur juif Julius Freund, par exemple, qui avait été contraint de fuir l'Allemagne, a vendu une partie de sa collection via la galerie Fischer car elle avait un besoin urgent de lever des fonds. Le régime nazi en Allemagne a vendu des œuvres d'art pillées afin de lever des devises étrangères et les collectionneurs et marchands ont cherché à tirer profit des ventes forcées par les exigences de la guerre.

Fischer, qui dominait déjà le marché suisse, a su exploiter pleinement ces conditions, au point qu'en 1946, l'Office of Strategic Services Art Looting Intelligence Unit (ALIU) des États-Unis le décrivait comme .

Offres avec Hermann Göring
Fischer a conclu plusieurs accords avec Hermann Göring par l'intermédiaire de son agent Walter Hofer. Göring appréciait particulièrement les œuvres de maîtres anciens allemands et, en février 1941, Hofer en sélectionna sept de la galerie Fischer qui furent expédiées au palais de Göring à Karinhall. Ils comprenaient quatre peintures du maître allemand Lucas Cranach l'Ancien, un triptyque d'un maître de Francfort et une statue d'une sainte tenant un anneau (vers 1500) de l'école de Nuremberg. Les peintures de Cranach étaient Vierge à l'enfant dans un paysage, Crucifixion avec un chevalier comme donateur, Sainte-Anne et la Vierge et Portrait d'un prince-électeur barbu.

Fischer meurt en 1957. Son entreprise est reprise par ses fils, Arthur (1905-1981) et Paul (1911-1976).

Grandes collections vendues par Theodor Fischer

Remarque : Cette liste exclut la période de la Seconde Guerre mondiale.
 La collection du comte Harrach
 Les collections Chillingworth et Wessner (1922)
 La collection d'armes Grossherzoglich Sächsische des grands-ducs de Saxe-Weimar-Eisenach (1927)
 La collection du Prince Frédéric Léopold de Prusse (1928)
 La collection Rütschi (1931)
 La succession du Dr Burger
 La collection d'armes et d'armures Erbach (1931)
 La collection Freiherr von Kleist
 La collection d'armes et d'armures du duc Viktor von Ratibor
 L'armurerie du prince de Thoune (1933)
 La collection d'art et d'artisanat du Dr Kodella (1934)
 Le cabinet de chasse du Reichsgraf von Kaunitz
 La collection Bühler (1935)
 La collection d'armes et d'armures Randolph Hearst (1939)
 La succession de la comtesse Tiele-Winkler (1951)

Notes et références

Liens externes

 Administration fédérale des finances (Eidgenössische Finanzverwaltung) : archives de la Fischer Gallery.

Marchand d'art
Commissaire-priseur
Personnalité suisse du monde des affaires du XXe siècle
Naissance à Lucerne
Décès à 79 ans
Lieu de décès inconnu
Pages avec des traductions non relues
Naissance en février 1878
Décès en juin 1957

Theodor Fischer (marchand d'art)