Malonogometni klub "Cavtat" (MNK "Cavtat"; "Cavtat") je futsal (malonogometni) klub iz Cavtata, općina Konavle, Dubrovačko-neretvanska županija, Republika Hrvatska.

O klubu
MNK "Cavtat" je osnovan 2001. godine, a osnivači su bili bivši nogometaši NK "Cavtat", koji je ranije ugašen. Klub je počeo igranjem u Županijskoj malonogometnoj ligi Dubrovačko-neretvanske županije, koja se igrala na području Konavala, Župe Dubrovačke i Rijeke Dubrovačke, a kasnije se proširila na cijelu županiju. "Cavtat" je postao najuspješniji klub lige i najuspješniji klub s područja Konavala. U sezoni 2010./11. su bili članovi 2. HMNL - Jug.
Klub je također nastupao na više malonogometnih turnira, uključujući i "Kutiju šibica".

Uspjesi
 Županijska malonogometna (futsal) liga Dubrovačko-neretvanska (ŽMNL - Istok)
 prvak: 2004./05., 2007./08., 2008./09., 2009./10., 2011./12., 2019./20., 2020./21.

 Županijski kup Dubrovačko-neretvanske županije
 pobjednik: 2016.

Pregled plasmana po sezonama

Poznati igrači

Povezani članci
 Cavtat
 NK Cavtat

Vanjske poveznice
 Mnk "Cavtat", facebook stranica
 mnk-cavtat.com, wayback (2016.)
 mnk-cavtat.com, wayback (2008.)
 findglocal.com, Mnk "Cavtat"
 zmnl-istok-dns.eu, Mnk Cavtat
 arhiva2.kutija-sibica.hr, MNK CAVTAT
 slobodnadalmacija.hr, ŽUPANIJSKA MALONOGOMETNA LIGA - MNK CAVTAT

Izvori

 mnk-cavtat.com, Povijest MNK Cavtat, wayback arhiva
 zmnl-istok-dns.eu/index.php, Povijest Lige, pristupljeno 23. studenog 2021.
 zmnl-istok-dns.eu/, Prvaci, pristupljeno 23. studenog 2021.
 rogotin.hr, ZAKLJUČENA ŽUPANIJSKA LIGA - Cavtat je prvak, ali, ako ne želi u veći rang, nek kvalifikacije igra klub koji to želi!, objavljeno 6. lipnja 2020., pristupljeno 23. studenog 2021.
 crofutsal.com, Cavtat odustao od kvalifikacija, Genius i Knin u 2.HMNL-jug!, objavljeno 17. kolovoza 2020., pristupljeno 23. studenog 2021.
 poslovna.hr, Malonogometni klub Cavtat
 bisnode.hr, Malonogometni klub "Cavtat"
 fininfo.hr, MNK "CAVTAT"

Malonogometni klubovi u Dubrovačko-neretvanskoj županiji
Cavtat
Cavtat

MNK Cavtat


The Bishop of Blackburn is the Ordinary of the Church of England Diocese of Blackburn in the Province of York.

The diocese covers much of the county of Lancashire and has its see in the town of Blackburn, where the seat of the diocese is located at the Cathedral Church of Saint Mary.  Despite having a cathedral Blackburn is not a city.

The office has existed since the foundation of the see from part of the Diocese of Manchester in 1926 under George V. The current bishop is Philip North, since the confirmation on 25 April 2023 of his election. The bishop's residence is Bishop's House, Salesbury.

List of bishops

Assistant bishops
Among those who have served as assistant bishops in the diocese were:
19821999 (d.): Ken Giggall (former Bishop of St Helena and Auxiliary Bishop of Gibraltar) retired to Lytham
19922000 (ret.): Donald Nestor, Priest-in-Charge of Bretherton and former Suffragan Bishop of Lesotho

References

Blackburn

Lancashire-related lists

Bishop of Blackburn


Heinrich Kuhl (17 September 1797 – 14 September 1821) was a German naturalist and zoologist.

Kuhl was born in Hanau (Hesse, Germany).  Between 1817 and 1820, he was the assistant of professor Th. van Swinderen, docent natural history at the University of Groningen in Groningen (the Netherlands). In 1817, he published a monograph on bats, and in 1819, he published a survey of the parrots, Conspectus psittacorum. He also published the first monograph on the petrels, and a list of all the birds illustrated in Daubenton's Planches Enluminées and with his friend Johan Coenraad van Hasselt (1797–1823) Beiträge zur Zoologie und vergleichenden Anatomie ("Contributions to Zoology and Comparative Anatomy") that were published at Frankfurt-am-Main, 1820.

In 1820, he became assistant to Coenraad Jacob Temminck at the Leiden Rijksmuseum van Natuurlijke Historie. He then travelled to Java, then part of the colonial Netherlands East Indies, with his friend van Hasselt, to study the animals of the island, sending back to the museum at Leiden 200 skeletons, 200 mammal skins of 65 species, 2000 bird skins, 1400 fish, 300 reptiles and amphibians, and many insects and crustaceans.

He described many new species and new genera of amphibians and reptiles.

In 1821, he died in Buitenzorg (now Bogor) of a liver infection brought on by the climate and overexertion. He had been less than a year in Java. Johan van Hasselt continued his work collecting specimens, but died two years later. The partners are buried in a single grave in the Botanical Garden, Bogor, marked with a small column.

Legacy
Several species have been named to commemorate his work as naturalist and zoologist:

Fishes
Blue-spotted stingray or Kuhl's stingray, Neotrygon kuhlii
Kuhl's loach or kuhli loach, Pangio kuhlii
Kuhlia, a genus of marine fish, flagtail

Herpetofauna
Kuhl's creek frog or large-headed frog, Limnonectes kuhlii, found in Southeast Asia
Kuhl's forest dragon, Gonocephalus kuhli, a lizard found in Indonesia
Kuhl's flying gecko, Ptychozoon kuhli, a gecko found in Southeast Asia

Birds
Rimatara lorikeet or Kuhl's lorikeet, Vini kuhlii lorikeet in islands of the South Pacific

Mammals
Axis kuhlii, Bawean deer
Callithrix kuhlii
Eptesicus kuhli, synonym of Eptesicus nilssonii
Pipistrellus kuhlii, Kuhl's pipistrelle
Sciurillus pusillus kuhlii
Scotophilus kuhlii

See also
List of herpetologists
:Category:Taxa named by Heinrich Kuhl

References

Further reading
Walters, Michael (2003). A Concise History of Ornithology. New Haven: Yale University Press. .

External links
BHL Text of Beiträge zur Zoologie und vergleichenden Anatomie. (in German).

German entomologists
German ornithologists
German taxonomists
1797 births
1821 deaths
deaths in Indonesia
People from Hanau
19th-century German zoologists

Heinrich Kuhl


Rebecca Albertalli (née Goldstein; Atlanta 17 de novembro de 1982) é uma psicóloga e escritora estadunidense, conhecida por ter escrito o best-seller Simon vs. a Agenda Homo sapiens, que foi adaptado aos cinemas como "Com Amor, Simon" e inspirou o spin-off televisivo Love, Victor.

Vida e carreira
Albertalli nasceu e foi criada em Atlanta, numa família de judeus reformistas, com dois irmãos: Caroline e Sam. Albertalli frequentou a Universidade Wesleyan e formou-se em psicologia. Mais tarde, ela mudou-se para Washington, DC e obteve o título de doutora em psicologia pela Universidade George Washington. Ela atuou como psicóloga até 2012, quando seu primeiro filho nasceu, e então decidiu escrever romances. Albertalli cita a escritora australiana Jaclyn Moriarty como sua principal inspiração para se tornar uma romancista. Atualmente ela vive em Atlanta com seu marido Brian Albertalli, e dois filhos, Owen e Henry. Em agosto de 2020, Albertalli se assumiu bissexual.

Em abril de 2015, Albertalli publicou seu romance de estreia, Simon vs. a Agenda Homo sapiens. Uma sequência de Simon vs. a Agenda Homo sapiens, intitulada Leah Fora de Sintonia, foi lançada em 2018 e ganhou o prêmio de melhor ficção para jovens adultos, da Goodreads Choice Award. Em 2020, Albertalli lançou o terceiro livro da série, Com Amor, Creekwood. Seus outros trabalhos incluem Os 27 Crushes de Molly e E Se Fosse A Gente?, que foi co-escrito com Adam Silvera. Em 2018, os direitos para produção de uma adaptação de E Se Fosse A Gente? ao cinema foram vendidos para Anonymous Content, com Brian Yorkey como roteirista. Os direitos de Os 27 Crushes de Molly foram compradas pela produtora britânica Shakespeare Sisters em 2021.

Bibliografia

Simonverso

 Simon vs. the Homo Sapiens Agenda (2015)) no Brasil: Simon vs. a Agenda Homo Sapiens (Intrínseca, 2016); em Portugal: O Coração de Simon Contra O Mundo (Porto Editora, 2017)
 The Upside of Unrequited (2017) no Brasil: Os 27 Crushes de Molly, (Intrínseca, 2017); em Portugal: Os Altos e Baixos do Meu Coração, (Porto Editora, 2018)
 Leah on the Offbeat (2018) no Brasil: Leah Fora de Sintonia, (Intrínseca, 2018)
 Love, Creekwood (2020) no Brasil, Com Amor, Creekwood (Intrínseca, 2020)

Outros trabalhos

 What If It's Us, co-escrito com Adam Silvera (2018); no Brasil: E Se Fosse A Gente?, (Intrínseca, 2018); em Portugal: E se Formos Nós, (TopSeller, 2020)
 Yes No Maybe So, co-escrito com Aisha Saeed (2019) no Brasil: Sim, Não, Quem Sabe (Intrínseca, 2021)
 Kate in Waiting (2021)
 Here's To Us, co-escrito com Adam Silvera (2021)

Filmografia

Prêmios

 2015, Prêmio William C. Morris, em prol da literatura jovem adulta, da American Library Association, por Simon vs. a Agenda Homo Sapiens
 2017 Prêmio Alemão de Literatura Juvenil, do Ministério Federal da Família, Terceira Idade, Mulher e Juventude, por Simon vs. a Agenda Homo Sapiens

Ligações externas

Alunos da Universidade Wesleyan
Pessoas vivas
Psicólogos dos Estados Unidos
Nascidos em 1982
Naturais da Geórgia (Estados Unidos)
Escritores LGBT dos Estados Unidos
Escritores judeus

Becky Albertalli


Francisco Rabal Valera (), mai cunoscut sub numele de Paco Rabal, a fost un actor, regizor și scenarist spaniol.

Viața și cariera
S-a născut în Águilas, un oraș mic din provincia Murcia, Spania. În 1936, după izbucnirea Războiului Civil din Spania, Rabal și familia lui au plecat din Murcia și s-au mutat la Madrid. Tânărul Francisco a trebuit să lucreze ca vânzător stradal și într-o fabrică de ciocolată. Când avea 13 ani, a renunțat la școală pentru a lucra ca electrician la Estudios Chamartín.

Rabal a apărut sporadic ca figurant în câteva spectacole teatrale. Dámaso Alonso și alte persoane l-au sfătuit să-și încerce norocul urmând o carieră în teatru.

În următorii ani, el a obținut câteva roluri oferite de companiile teatrale Lope de Vega sau María Guerrero. A cunoscut-o acolo pe actrița Asunción Balaguer; ei s-au căsătorit și au rămas împreună pentru restul vieții lui Rabal. Fiica lor, Teresa Rabal, este, de asemenea, actriță.

În 1947 Rabal a obținut câteva roluri stabile în teatru. El folosea numele lui complet, Francisco Rabal, ca nume de scenă. Cu toate acestea, oamenii care l-au cunoscut l-au numit întotdeauna Paco Rabal. (Paco este o formă familiară pentru Francisco.) "Paco Rabal" a devenit neoficial numele lui de scenă.

În cursul anilor 1940 Rabal a început să joace în filme mai întâi ca figurant, apoi, în 1950, a obținut primul rol în care rostea replici, și a interpretat roluri de bandiți și de amorezi. A jucat în trei filme regizate de Luis Buñuel - Nazarín (1959), Viridiana (1961) și Belle de jour (1967).

William Friedkin s-a gândit la Rabal pentru rolul antagonistului francez din filmul Filiera (1971). Cu toate acestea, el nu și-a putut aminti numele "acelui actor spaniol". Membrii echipei sale au angajat din greșeală un alt actor spaniol, Fernando Rey. Friedkin a aflat că Rabal nu vorbea nici limba engleză și nici limba franceză, așa că a decis să-l păstreze pe Rey. Rabal jucase anterior, alături de Rey, în Viridiana. Rabal a colaborat, cu toate acestea, mai târziu cu Friedkin, în filmul clasic cult cu mult mai puțin succes, dar nominalizat la Premiul Oscar, Sorcerer (1977), un remake al filmului francez Salariul groazei (1953).

De-a lungul carierei sale, Rabal a lucrat în Franța, Italia și Mexic cu regizori precum Gillo Pontecorvo, Michelangelo Antonioni, Luchino Visconti, Valerio Zurlini, Jacques Rivette, Alberto Lattuada și Silvano Agosti.

Criticii de film consideră că cele mai bune interpretări ale lui Rabal au fost realizate după moartea lui Francisco Franco în 1975. În anii 1980 Rabal a jucat în Los santos inocentes, câștigând premiul pentru cel mai bun actor la Festivalul Internațional de Film de la Cannes, în El Disputado Voto del Señor Cayo și, de asemenea, în serialul de televiziune Juncal. În 1989 a fost membru al juriului la cel de-al 39-lea festival internațional de film de la Berlin. În anul 1999 l-a interpretat pe pictorul Francisco Goya în filmul Goya en Burdeos al lui Carlos Saura, câștigând Premiul Goya ca cel mai bun actor.

Francisco Rabal este singurul actor spaniol care a primit titlul de doctor honoris causa al Universității din Murcia.

Ultimul film în care a apărut Rabal a fost Dagon regizat de Stuart Gordon. Filmul, care a fost lansat în 2001, după moartea actorului, i-a fost dedicat. Dedicația, care apare înainte de distribuția din final, conține următorul text: "Dedicat lui Francisco Rabal, un minunat actor și o chiar mai bună ființă umană".

Rabal a murit în 2001 din cauza unui emfizem compensator, în timp ce se afla într-un avion cu care călătorea la Bordeaux, revenind în Europa după primirea unui premiu la Festivalul Mondial de Film de la Montreal.

Filmografie selectivă

 1942 La rueda de la vida
 1946 Risipitoarea (La prodiga), regia R. Gil
 1950 Luna de sangre
 1950 Prestigiul încuietorii (La honradez de la cerradura), regia L. Escobar
 1951 María morena
 1951 Doubt
 1952 The Song of Sister Maria
 1953 E un drum la dreapta (Hay un camino a la derecha), regia Francisco Rovira Beleta
 1953 I Was a Parish Priest
 1954 La pícara molinera
 1954 He Died Fifteen Years Ago
 1954 Judas' Kiss
 1954 All Is Possible in Granada
 1955 Historias de la radio
 1955 Revelation
 1955 The Cock Crow
 1956 The Big Lie
 1957 Pescarii din arhipelag (La grande strada azzurra), regia Gillo Pontecorvo și Maleno Malenotti
 1957 Amanecer en Puerta Oscura
 1957 Marisa la civetta
 1958 Omul cu pantaloni scurți (L'uomo dai calzoni corti), regia Glauco Pellegrini
 1958 Nazarín
 1958 Night and Dawn
 1958 Los clarines del miedo
 1959 Sonate (Sonatas), regia Juan Antonio Bardem
 1959 El hombre de la isla
 1959 Ten Ready Rifles
 1960 Trío de damas
 1961 La ora cinci după-amiaza	(A las cinco de la tarde), regia Juan Antonio Bardem
 1961 Viridiana, regia Luis Buñuel
 1961 Hijo de Hombre
 1961 La Mano en la trampa
 1962 Eclipsa (L'eclisse), regia Michelangelo Antonioni
 1962 Fra Diavolo
 1963 The Reunion
 1963 El conde Sandorf
 1963 El diablo también llora
 1963 Baladă pentru un bandit (Llanto por un bandido), r. Carlos Saura
 1964 María Rosa
 1965 Currito of the Cross
 1965 Călugărița (La Religieuse), r. Jacques Rivette
 1966 Le Streghe
 1966 Road to Rocío
 1967 Frumoasa zilei (Belle de Jour), regia: Luis Buñuel
 1968 Cervantes
 1968 El Che Guevara
 1969 El largo día del águila
 1969 Blood in the Bullring
 1969 A Decent Adultery
 1969 Simón Bolívar, regia Alessandro Blasetti
 1970 Laia
 1970 La Epopeya de Bolivar
 1971 Goya, a Story of Solitude
 1972 Nothing Less Than a Real Man
 1972 La Leyenda del Alcalde de Zalamea
 1972 Se rezolvă... amigo (Si può fare... amigo), Maurizio Lucidi
 1973 The Guerrilla
 1973 La otra imagen
 1974 Tormento
 1974 El buscón
 1974 Death Will Have Your Eyes
 1976 Las largas vacaciones del 36
 1976 Deșertul tătarilor (Il deserto dei tartari), regia Valerio Zurlini
 1976 Attenti al buffone
 1976 Emilia... parada y fonda
 1977 Sorcerer
 1977 Yo soy mia
 1978 Corleone
 1978 Así como eres
 1980 Nightmare City
 1980 El gran secreto
 1981 Reborn
 1982 Sal Gorda
 1982 La colmena
 1983 Treasure of the Four Crowns
 1983 Epílogo
 1983 Escapada Final
 1983 Truhanes
 1985 Padre nuestro
 1984 Luces de Bohemia
 1984 Sfinții inocenți (Los santos inocentes), r. Mario Camus
 1985 Marbella, un golpe de cinco estrellas
 1985 La hora bruja
 1985 Los paraísos perdidos
 1976 Camorra: Contacto en Nápoles
 1986 El disputado voto del señor Cayo
 1986 El hermano bastardo de Dios
 1986 Tiempo de silencio
 1987 Divinas palabras
 1988 Barroco
 1988 Gallego
 1989 Porumbelul alb (La Blanca Paloma), regia Juan Miñon
 1989 ¡Átame!
 1989 El aire de un crimen
 1990 La taberna fantástica
 1991 El hombre que perdió su sombra
 1993 La Lola se va a los puertos
 1995 El palomo cojo
 1995 Así en el cielo como en la tierra
 1995 Felicidades, Tovarich
 1996 Edipo alcalde
 1997 Airbag
 1997 Pequeños milagros
 1997 Water Easy Reach
 1997 Pequeños milagros
 1997 Day and Night
 1998 Un día bajo el sol
 1998 El evangelio de las maravillas
 1999 Goya en Burdeos
 1999 Tú qué harías por amor
 2000 Lázaro de Tormes
 2000 Divertimento
 2001 Dagon (2001; ultimul film înainte de a muri)

Note

Legături externe

Nașteri în 1926
Decese în 2001
Actori spanioli
Nașteri pe 8 martie
Decese pe 29 august
Comuniști spanioli

Francisco Rabal


Tuğrul Bey veya Toğrül, Tuğril, Toghrïl Beg, I. Tuğrul Tam adı: Rükneddîn Ebû Talîb Muhammed Tuğrul-Bey bin Mikail bin Selçuk) (Arapça: طغرل بك; Farsça: طغرل بیک) (d. 995, Horasan - ö. 4 Eylül 1063, Rey) Büyük Selçuklu Devleti'nin kurucusu ve ilk sultanıdır.

Hayatı

Oğuzlar'ın Kınık boyundan Selçuk Bey'in torunudur. Babası Mikail, gazâ akınında şehit düşünce, dedesi Selçuk Bey'in yanında büyüdü. Çocukluğu Seyhun boylarındaki Cend şehrinde geçti. Gaznelilerin, Selçuk Bey'in oğlu Arslan Yabguyu esir almasından sonra 1025 yılında Selçukluların başına geçti. Altun Can Hatun ile evlendi.

Kendilerine yeni bir yurt arayan Tuğrul Bey komutasındaki Oğuzlar Horasan'a göç ettiler. 1028-1029 yılları arasında kardeşi Çağrı Bey ile birlikte Merv ve Nişabur kentlerini ele geçirdi. Buhara ve Belh kentlerine seferler düzenledi. 1038 yılında Nişabur'da kendini sultan ilan etti. 1040 yılında Gaznelilerle yaptığı Dandanakan Savaşı'nı kazanarak Gazne Devleti'ne karşı Selçukluların üstünlüğünü sağladı. Kardeşi Çağrı Bey'i Horasan valisi tayin eden Tuğrul Bey İran'ın büyük bir bölümünü ele geçirdi ve Selçuklu topraklarını Anadolu'ya kadar uzandırdı.

1055 yılında Abbasi halifesi olan Kaim, Bağdat'ı ellerinde bulunduran Şii mezhepli Büveyhoğulları'na olan bağımlılıktan kurtulmak için Bağdatlı ünlü alim, fakih ve kadı Mâvardı'yı Tuğrul Bey'e göndererek Selçuklu hükümdarı Tuğrul Bey'den yardım istedi. Bağdat'a asıl iktidar gücü olan halifelik muhafız güçleri komutanı olan Türk asıllı ama Şii mezhepli "Basâsırı" destek görmeyi önceden kabul etti. Ama sonra "Basâsırı" bu görüşünden ayrıldı ve Buveydiler ile aksi düştü. Halife Kaim de bu ayrılıktan istifade edip Tuğrul Bey'i Bağdat'a davet etti.

Tuğrul Bey Abbâsî halifesini Şiilerden kurtarmak için 1055'te Bağdat'a yaptığı seferde Büveyhoğulları ile savaştı ve onları ağır bir yenilgiye uğrattı. Irak'ta son Büveyhoğulları hükümdarı olan El-Meliku'r-Rahim'i esir alan Tuğrul Bey bu devlete son verdi. Tuğrul Bey Bağdat'a girip Abbâsî halifeliğinin koruyuculuğunu üzerine aldı.

Fakat tam bu sırada Selçuklu idaresinde bulunan ülkede Tuğrul Bey aleyhine üvey kardeşi İbrahim Yınal isyan etti ve büyük sayıda Türkmen de bu isyana katıldı. Tuğrul Bey isyancı üvey kardeşi İbrahim Yınal ve Büveyhoğulları orduları ile zor bir savaşa girmek zorunda kaldı. Aralık 1058'de 400 atlı süvari bedevi Banu Hilal aşiret birlikleri başlarında 1055'te Bağdat'dan sürülmüş Basasırı olarak Bağdat'ı işgal ettiler. Şehirde camilerde Kahire'de bulunan Şii Fâtımîler halifesi Müstansır adına hutbe okuttular.

1060 yılında Tuğrul Bey İbrahim Yinal isyanını bastırdı ve Fâtımîlerin eline geçmiş olan Bağdat'ı ele geçirdi. Abbâsî halifesi Kaim'in tekrar Bağdat'a dönmesini sağlayan Tuğrul Bey, halifenin kızı Seyyide Fâtıma el-Betül ile evlendi. Halife Kaim, Tuğrul Bey'e Ruknu ʾd-Din (Dinin direği) ve Malikul-Meşrik ve Magrib (Doğu'nun ve Batı'nın Sultanı) unvanlarını verip onu Sultan ilan etti.

İlk eşi tutulmuş olduğu hastalıktan 1060 yılında Cürcan'da ölmüştür. Eşini kaybetmekten derin üzüntü duymuş olan Tuğrul Bey, eşinin cesedini Büyük Selçuklu Devleti'nin başkenti Rey kentine getirtirmiş ve orada defnettirmiştir.

Tuğrul Bey 4 Eylül 1063 tarihinde 73 yaşındayken çocuksuz olarak İran'ın Rey kentinde vefat etmiş ve yerine yeğeni Alp Arslan geçmiştir. Tuğrul Beyin mezarı Tuğrul Kulesi'ndedir.

Vezirleri
 Ebu'l-Kasım Buzgânî (Cüveynî, Kevbânî, Sâlâr-ı Buzgân)
 Ebu'l-Feth Râzî
 Reisü'l-rüesâ Mikâil (Şaheb Ebû Abdullah Hüseyin b. Ali b. Mikail)
 Ebu Ahmet Dihistânî Amrek
 Amîdülmülk Ebû Nasr el-Kündurî

Popüler Kültürde Yeri
2021'de TRT 1'de yayınlamaya başlayan Alparslan: Büyük Selçuklu dizisinde Barış Bağcı tarafından canlandırılmıştır.

Dipnotlar

Dış bağlantılar

 Köymen, Mehmet Altay, (2004), Selçuklu Devri Türk Tarihi, Ankara:Türk Tarih Kurumu Yayınları ISBN 9789751601193.
 Ferishta, History of the Rise of Mohammedan Power in India
 Ṣadr-al-Dīn Ḥosaynī, Aḵbār al-dawla al-saljūqīya, ed. M. Eqbāl, Lahore, 1933, pp. 4–10, 13, 17-18, 22, 26-29.
Faruk Sümer, "Tuğrul Bey", TDV İslam Ansiklopedisi, c. 41.

Büyük Selçuklu sultanları
990 doğumlular
1063 yılında ölenler
11. yüzyılda Türkler
Kurucu hükümdarlar

Tuğrul


Marstein Station (Marstein stasjon) er en tidligere jernbanestation, der ligger ved landsbyen Marstein i Rauma kommune på Raumabanen i Norge.

Stationen blev åbnet sammen med den sidste del af banen fra Verma til Åndalsnes 30. november 1924. Fra starten var den betjent for ekspedition af tog, passagerer og gods, men 6. januar januar 1938 blev den nedgraderet til holdeplads, der var kun var betjent for ekspedition af passagerer og gods, og 1. januar 1964 blev den nedgraderet til trinbræt. 29. maj 1988 ophørte betjeningen med persontog, og 27. maj 1990 blev stationen nedlagt officielt. 31. maj 1992 fik den imidlertid igen status af station med tilhørende stationsbestyrer. Den fik dog ikke persontrafikken tilbage men fungerer i stedet som krydsningsstation med to 314 m lange spor. Desuden bruges den til at formindske blokafstanden mellem Åndalsnes og Bjorli.

Stationsbygningen er opført i gulmalet træ efter tegninger af NSB Arkitektkontor ved Gudmund Hoel og Bjarne Friis Baastad.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Noter

Stationer på Raumabanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1924
Jernbanestationer i Møre og Romsdal

Marstein Station


Marie-Ségolène Royal (d. 22 Eylül 1953, Dakar) Fransız siyasetçidir. Poitou-Charentes bölgesinin başkanı ve Meclis üyesidir. Sosyalist Parti'nin başlıca üyeleri arasındadır. 16 Kasım 2006'da; Sosyalist Parti üyeleri, kendisini 2007 Fransa Cumhurbaşkanlığı seçimlerinde aday göstermiştir. Fransa tarihinde büyük bir partiden cumhurbaşkanlığına aday gösterilen ilk kadındır. Pierre Bérégovoy ve Lionel Jospin Hükümeti'nde görev almıştır. François Mitterrand'ın ilk cumhurbaşkanlığı döneminde danışmanları arasında yer almıştır. 1. Manuel Valls Hükümeti'nde Çevre ve Enerji Bakanlığı görevini üstlenmiştir. 2. Manuel Valls Hükümeti'nde ve Bernard Cazeneuve Hükümeti'nde de aynı göreve devam etmiştir. 2017-2020 yıllarında Fransa'nın Kuzey ve Güney Kutupları için Uluslararası Müzakerelerden sorumlu Büyükelçisi olmuştur.

Görevler
Yerel Yönetimler
 1983 - 1986: Trouville-sur-Mer Belediye Meclisi üyesi
 13 Mart 1989 - 18 Haziran 1995: Melle Belediye Meclisi üyesi
 23 Mart 1992 - 3 Nisan 1992: Poitou-Charentes Bölgesel Konseyi üyesi
 2 Nisan 1992 - 23 Mart 1998: Deux-Sèvres Genel Konseyi üyesi
 19 Haziran 1995 - 18 Mart 2001: Niort Belediye Meclisi üyesi
 2 Nisan 2004 - 25 Nisan 2014: Poitou-Charentes Bölgesel Konseyi Başkanı

Meclis
 23 Haziran 1988 - 2 Mayıs 1992: Deux-Sèvres 2. seçim çevresi milletvekili
 2 Nisan 1993 - 4 Temmuz 1997: Deux-Sèvres 2. seçim çevresi milletvekili
 19 Haziran 2002 - 19 Haziran 2007: Deux-Sèvres 2. seçim çevresi milletvekili
 29 Ocak 2003 - 19 Haziran 2007: Meclis Çocuk Hakları Çalışma Grubu Başkanı

Hükûmet
 3 Nisan 1992 - 29 Mart 1993: Çevre Bakanı
 4 Haziran 1997 - 27 Mart 2000: Millî Eğitim, Araştırma ve Teknoloji Bakanı nezdinde, Okul Öğretiminden sorumlu Bakan
 27 Mart 2000 - 27 Mart 2001: İstihdam ve Dayanışma Bakanı nezdinde, Aile ve Çocuktan sorumlu Bakan
 27 Mart 2001 - 6 Mayıs 2002: İstihdam ve Dayanışma Bakanı nezdinde, Aile, Çocuk ve Engellilerden sorumlu Bakan
 2 Nisan 2014 - 11 Şubat 2016: Çevre, Sürdürülebilir Kalkınma ve Enerji Bakanı
 11 Şubat 2016 - 10 Mayıs 2017: İklim Üzerine Uluslararası İlişkilerden sorumlu, Çevre, Enerji ve Deniz Bakanı

Diğer
 2 Temmuz 2008 - ...: Sosyalist Enternasyonal Başkan yardımcısı

Kaynakça

1953 doğumlular
Dakar doğumlular
Sosyalist Parti (Fransa) mensubu siyasetçiler
Fransız kadın siyasetçiler
Fransa çevre bakanları
Fransa enerji bakanları
Fransa aile bakanları
Ulusal İdare Okulunda öğrenim görenler
Fransa Beşinci Cumhuriyet 9. dönem milletvekilleri
Fransa Beşinci Cumhuriyet 10. dönem milletvekilleri
Fransa Beşinci Cumhuriyet 11. dönem milletvekilleri
Fransa Beşinci Cumhuriyet 12. dönem milletvekilleri
Fransız siyasetçilerin eşleri
Fransız diplomatlar
Kadın diplomatlar
Yaşayan insanlar
Kadın çevre bakanları
Fransa cumhurbaşkanlığı danışmanları
François Hollande
Fransız sosyalistler
Paris Siyasi Bilimler Akademisinde öğrenim görenler
Kadın aile bakanları
François Mitterrand
Fransa'nın büyükelçileri
Ségolène Royal

Ségolène Royal


Vida ist ein geschlechtsneutraler Vorname.

Herkunft und Bedeutung
Für den Namen existieren je nach Herkunft unterschiedliche Herleitungen.

In Ungarn ist Vida [] ein männlicher Vorname. Dabei handelt es sich entweder um eine Variante des Namens Wido, der seinerseits auf das germanische Element witu "Holz" oder wit "weit" zrückgeht, oder um eine Variante von Vitus, der sich vom lateinischen vita "Leben" ableitet. In Slowenien wird Vida als weibliche Variante derselben Namen angesehen.

Im Persischen ist  ein weiblicher Name mit der Bedeutung "sichtbar", "offensichtlich", in Pahlavi "Erwerberin", "Finderin".

In Litauen ist Vida [] die weibliche Variante von Vidas.

Darüber hinaus kann Vida als Diminutiv verschiedener Namen mit der Endung -vida oder als weibliche Variante von Vide angesehen werden. Vide kann von der gleichlautenden schwedischen Vokabel mit der Bedeutung "Weide, Weidenbaum" oder vom altnordischen Namen Viði "Wald" abgeleitet werden.

Verbreitung
Der Name Vida ist vor allem in Litauen und Slowenien verbreitet. Auch in Mazedonien, Serbien und dem persischen Sprachraum wird er regelmäßig vergeben.

Varianten

Weibliche Varianten

 Dänisch: Vita
 Italienisch: Vita
 Latein: Vita
 Lettisch: Vita
 Litauisch: Vita

Männliche Varianten

 Deutsch: Guido, Veit
 Friesisch: Wide
 Englisch: Guy
 Französisch: Guy
 Italienisch: Guido, Vito
 Kroatisch: Vid
 Litauisch: Gvidas
 Polnisch: Wit
 Diminutiv: Witek
 Slowakisch: Vit
 Slowenisch: Vid
 Spanisch: Vito
 Tschechisch: Vit
 Diminutiv: Vitek
 Ungarisch: Vid

Weibliche Namensträger
 Vida Ačienė (*  1963),  litauische Politikerin,  Mitglied des Seimas
 Vida Anim (* 1983), ghanaische Sprinterin
 Vida Marija Čigriejienė (* 1936), litauische Ärztin und Politikerin, Mitglied des Seimas
 Vida Guerra (* 1974), kubanisches Model
 Vida Goldstein (1869–1949), australische Sozialreformerin, Frauenrechtlerin und Pazifistin
 Vida Jerman (1939–2011), kroatische Schauspielerin
 Vida Miknevičiūtė, litauische Opernsängerin (Sopran)
 Vida Movahed (* 1986/1987), iranische Demonstrantin
 Vida Ognjenović (* 1941), serbische Regisseurin, Autorin, Hochschullehrerin, Politikerin und Diplomatin
 Vida Skalská-Neuwirthová (* 1962), tschechische Schauspielerin und Autorin
 Vida Stasiūnaitė (* 1953), litauische Politikerin, Mitglied des Seimas
 Vida Vencienė (* 1961), litauische Skilangläuferin

Männliche Namensträger
 Vida Blue (1949–2023), US-amerikanischer Baseballspieler

Einzelnachweise

Weiblicher Vorname
Litauischer Vorname
Kurzform (Vorname)
Männlicher Vorname
Ungarischer Personenname
Persischer Personenname
Slowenischer Personenname

Vida (Vorname)


Supetar, gradić na Braču
 Supetar (otok), otok kod Cavtata
 M/T Supetar, trajekt

Supetar (razdvojba)


Vasilije Blaženi (selo Jelohovo kod Moskve, 1469. – Moskva, 2. kolovoza 1552.) ruski je pravoslavni svetac. Po njemu je nazvana znamenita Katedrala sv. Vasilija Blaženog u Moskvi.

Rođen je 1469. godine u selu Jelohovu u blizini Moskve od roditelja Jakova i Ane. Sa šesnaest godina napušta roditeljski dom u namjeri da se posveti podvigu jurodivstva – asketskoga isposničkoga života zbog vjerskih razloga. Živio je bez krova nad glavom, danju odlazeći iz jednog pravoslavnoga hrama u drugi, a noći provodeći u crkvenim predvorjima. Klonio se ljudi, ali su mu vjernici priticali kako bi slušali njegove pouke i predskazanja. Slovio je za svenarodnoga duhovnoga uzora i borca protiv nepravdi; razobličavao je i loše postupke ruskoga cara Ivana Groznoga. Za života se odlikovao darom proroštva.

Umro je u Moskvi 2. kolovoza 1552. godine. Čin sahrane obavio je mitropolit Makarije s mnogo svećenika. Grob mu se nalazi na mjestu gdje je 1554., ukazom cara Ivana Groznog, bila podignuta katedrala posvećena Pokrovu Presvete Bogorodice, a u znak sjećanja na zauzeće grada Kazanja i Astrahana. Poznatija je pod imenom Katedrala sv. Vasilija Blaženog, nazvana po njemu u središtu Moskve, koja je postala jedan od glavnih simbola Moskve i Rusije.

U toj katedrali počivaju njegove relikvije i danas. Dogodila su se čudesa na njegovu grobu.

Pravoslavni sveci
Pravoslavlje u Rusiji
Životopisi, Moskva

Vasilije Blaženi


Melbourne Sydney Inman (* 15. Juli 1878 in Brentford; † 11. August 1951 in Farnborough) war ein englischer English-Billiards- und Snookerspieler.

Familie
Geboren wurde er als Sohn von Robert Withy Inman (1844–1919) und Annie Cross (1852–1938). Am 19. Mai 1905 heiratete er Florence Ambler (1885–1971). Mit ihr hatte er einen Sohn, Melbourne Sydney Inman Jr. (1909–1947), der noch vor ihm verstarb.

Inman wuchs in einer Billardfamilie auf. Sein Vater, zwei Onkel und drei Brüder waren schon Billardspieler.

Karriere
Sein Vater leitete in London den "The Twickenharn Club". Dort fing Inman im Alter von 14 Jahren mit dem Billardspielen an. Schon 1908 konnte er seinen ersten Titel bei der Professional Championship gewinnen. Diesen Titel errang er nochmals 1909, 1912–1914 und 1919.

Bekannt war seine Rivalität zu Tom Reece, einem hochklassigen, aber unbeständigen Spieler. Wegen Inmans defensiver und taktischer Spielweise gelang es Reece nie, ihn zu schlagen.

Zu dieser Zeit war es üblich, sich auch an anderen Billardvarianten zu beteiligen. So konnte er 1914 den amerikanischen Karambolagespieler Willie Hoppe mit 602:304 schlagen.

1927 nahm er an der ersten Snookerweltmeisterschaft teil. In der ersten Runde konnte er sich mit 8:5 gegen Tom Newman durchsetzen, unterlag aber im Viertelfinale Tom Carpenter mit 3:8.

Weblinks
 Interview mit Melbourne Inman auf EABAonline (englisch). Abgerufen am 4. April 2012.
 Spielerprofil auf ecademy.com (englisch). Abgerufen am 4. April 2012.

Einzelnachweise

Weltmeister (English Billiards)
English-Billiards-Spieler (England)
Snookerspieler (England)
Engländer
Brite
Geboren 1878
Gestorben 1951
Mann
Portal:Billard-AdM

Melbourne Inman


මිං රාජවංශය විසින් 1368 සිට 1644 දක්වා චීනය පාලනය කරන ලද්දේ මොංගෝලයන් විසින් හෙබවූ යුවාන් රාජවංශයේ අනුප්‍රාප්තිකයා ලෙසයි. ජනතා අරගල මධ්‍යයේ එය මැංචු ජනයා විසින් පාලනය කළ චිං රාජවංශයේ ආරම්භය තෙක් පැවතිණි. මෙම වසර 276ක කාල පරිච්ඡේදය තුළ අධිරාජවරුන් දහසය දෙනකු චීනයේ පාලනය මෙහෙයවා ඇත. දකුණු මිං ලෙස හඳුන්වාගත් මිං සිහසුනට උරුමකම් කියන්නන් ගණනාවක් ඉන් අනතුරුව ද දක්නට ලැබුණු අතර, 1662දී එහි අවසානයාට ද දඬුවම් පුමණුවන ලදී.

මිං රාජවංශයේ අධිරාජවරු

දකුණු මිං රාජවංශයේ අධිරාජවරු

 අක්ෂර ද්විත්වයම සමනාමයන් වන අතර, ඒ දෙකම උච්චාරණය කෙරෙන්නේ ලූ ලෙස ය; ඒවා වෙන්කර හඳුනාගැනීමට ඉන් එකක් ලු ලෙස ද, අනෙක් වෙනස් අයුරින් ද අක්ෂර වින්‍යාසය සිදු කෙරේ. ලුහ් යන්න Cambridge History of China හි දක්නට ලැබේ; ලෞ යන්න ඒ. සී. මෞලිගේ Rulers of China (1957) හි දක්නට ලැබේ. අක්‍රමවත් අක්ෂර වින්‍යාසයක් භාවිතා වන විට, අනෙක් ක්‍රමවත් (ලූ) ලෙස තැබේ. මෙම ක්‍රම දෙක අනන්‍ය අතර, එකවිට භාවිතා නොවේ.
 සෙසු මිං අයිතිවාසිකම් පාන්නන් අතර හන්හි ඩිංවූ කුමරු (චූ බෙන්ලි, 1646–1663) සහ හුවායි කුමරු (චූ චැංක්විං, 1648–1661) දැක්විය හැක.
 මිං කුමරකු වන චූ ෂුගුයි විසින් 1683 තෙක් අවසන් දකුණු මිං අධිරාජයාගේ නාමයෙන් තුංනිං රාජධානියේ කටයුතු පවත්වාගෙන යන ලදී.

මේවාත් බලන්න
 චීන ඉතිහාසයේ රාජවංශ
 චීන පාලකයින් ලැයිස්තුව

මිං

මිං රාජවංශයේ අධිරාජවරුන් ලැයිස්තුව


John VII may refer to:

 Pope John VII, Pope from 705 to his death in 707
 Patriarch John VII of Constantinople (died prior to 867), Patriarch from 837 to 843
 John VII of Jerusalem, Greek Orthodox Patriarch of Jerusalem from 964 to 966
 John VII, Count of Harcourt (1369-1452)
 John VII Palaiologos (1370–1408), Byzantine Emperor for five months in 1390
 John VII of Werle (c. 1375–1414)
 John VII, Count of Oldenburg (1540–1603)
 Johann V-VII, Duke of Mecklenburg-Schwerin (1558–1592)
 John VII, Count of Nassau-Siegen (1561–1623)

See also
 John 7, the seventh chapter of the Gospel of John
 Ioannes VII (disambiguation)

John 07

John VII


Le CityPark (ou St. Louis City Stadium et Centene Stadium pendant sa phase de construction) est un stade de soccer situé à Saint-Louis, au Missouri.

Histoire

Projet de construction
Le , le groupe  annonce une nouvelle proposition de construction d'un stade spécifique au soccer sur le même terrain à côté de la . Le nouveau groupe de propriété est dirigé par la famille Taylor, fondatrice d' basée à Saint-Louis, et , PDG de  également basé à Saint-Louis et copropriétaire du Saint Louis FC.

Contrairement aux propositions précédentes, le groupe de propriétaires n'a demandé aucun financement public pour le stade. Le stade serait financé par des fonds privés et appartiendrait à l'équipe, l'entretien est financé par une taxe sur les billets et les articles vendus au stade. Le stade proposé comptera environ  places et sera financé par le secteur privé pour 250 millions de dollars. Le groupe est en négociations pour une pause sur la taxe de 5% de la ville sur les  ou les billets facturés pour les événements sportifs, un arrangement similaire aux accords donnés aux autres franchises sportives professionnelles de la ville.

La proposition a reçu un large soutien de la part de responsables publics, notamment du gouverneur du Missouri, Mike Parson, de la mairesse de Saint-Louis, , et de l'ancien exécutif du comté de Saint-Louis, . Le dossier de candidature répond à tous les critères mis de l'avant par la MLS, y compris un soutien financier solide, le soutien du gouvernement local, une solide base de fans de soccer et un stade spécifique au soccer au centre-ville avec accès au transport en commun.

Le , le conseil des gouverneurs de la MLS approuve une proposition d'élargissement à 30 équipes et a donné le feu vert aux responsables de la ligue pour entamer des  avec le groupe de propriété de Saint-Louis. Quelques jours plus tard, le groupe a publié des rendus de son stade proposé dans le quartier . Fruit d'une collaboration entre Snow Kreilich Architects et la firme de design mondiale HOK, les plans pour le stade comprennent un stade ouvert au nord et à l'est, pour  places dans la première phase et  places dans une future expansion. Puis, le , la Major League Soccer attribue une équipe d'expansion à Saint-Louis.

Le , le groupe dévoile un plan élargi qui s'étendant maintenant sur trois pâtés de maisons au nord de
. Il prévoit un stade de  places au nord de Market à la place des bretelles d'autoroute le long de la . Les terrains d'entraînement et les autres installations de la franchise seraient coincés au sud de Market entre les  et  rues, remplaçant les terrains vides et les bretelles d'autoroute.

Début , le groupe de propriétaires dévoile de nouveaux rendus du stade. Un porte-parole de la franchise a déclaré que la nouvelle conception n'a pas modifié les coûts prévus de développement du stade et des installations d'entraînement, qui sont estimés à 461 millions de dollars. Le , le conseil d'administration de l'État accorde 5,7 millions de dollars en crédits d'impôt pour le projet de stade. Le chiffre approuvé est nettement inférieur aux 30 millions de dollars en crédits d'impôt initialement demandés par la ville de Saint-Louis.

Travaux
Cinq bretelles de l'Interstate 64 ferment définitivement le  pour faire place à la construction du nouveau stade de soccer. La franchise partage une mise à jour de son futur stade et du quartier avec de nouveaux rendus le .

Le , la franchise organise un événement historique ― l'installation de la première poutre en acier ― alors que le club commence l'installation de la structure en acier du stade.

La franchise donne un nouvel aperçu du design et des couleurs des sièges de son stade le . Le , le club désigne la Together Credit Union comme partenaire financier du projet.

La franchise annonce le  que les équipes de construction ont placé la dernière poutre en acier dans la structure du stade, terminant ainsi l'une des premières phases de construction et de préfabrication du projet. Puis, début , la construction du stade s'approche de sa phase finale et doit se terminer en . Entre avril et , la nouvelle pelouse est installée, et les sièges commencent à être installés.

Nom
Le , Centene et le St. Louis City SC ont annoncé un accord de droits de dénomination de quinze ans pour le nouveau stade. Le  suivant, Centene se retire de l'accord de dénomination du stade et le stade est renommé CityPark. Bien que Centene ne soit plus le commanditaire des droits d'appellation du stade, les deux organisations travailleront ensemble sur des initiatives de santé et de bien-être communautaires.

Rencontre inaugurale
La rencontre inaugurale du nouveau stade devait se dérouler le , avec la rencontre entre les réserves du St. Louis City SC et du Sporting de Kansas City à l'occasion d'une rencontre de MLS Next Pro. Le premier match du nouveau stade est reporté après que le système électrique du stade est , par un projet de construction sans rapport avec le stade. La rencontre suivante contre North Texas SC est également annulée. St. Louis City a dépensé des millions de dollars pour résoudre le problème.

Le , la franchise annonce que le courant est de retour, tout comme le premier match du stade. La réserve du St. Louis City, affrontera le Bayer Leverkusen — qui évolue en Bundesliga — lors d'un match amical le mercredi . Le St. Louis City 2 s'est incliné contre le Bayer Leverkusen (0-3) pour son premier match en son nouvel antre. Ainsi, le tout premier joueur à avoir marqué dans cette enceinte ultra-moderne est Callum Hudson-Odoi et Adam Hložek inscrit le premier doublé.

Utilisation du stade

St. Louis City SC
Le stade accueille le St. Louis City SC, franchise de soccer évoluant en Major League Soccer.

La franchise de Saint-Louis organise la  — un festival de musique qui débute le  — célébrant le premier match à domicile de l'équipe, avec en tête d'affiche Metro Boomin et Pee .Wee. Le premier match officiel du St. Louis City a toutefois lieu le lendemain avec l'accueil de Charlotte FC, lors d'une rencontre de la Major League Soccer. Les billets pour le premier match se sont vendus en cinq minutes, malgré le prix de billet le plus élevé de la ligue. Le match se joue devant . Le score final est de 3-1 pour Saint-Louis. St. Louis City SC n'est devenu que la quatrième équipe d'expansion à remporter ses deux premiers matchs. , est le premier buteur en match officiel dans ce stade. Après le but contre son camp de Bill Tuiloma, c'est donc Eduard Löwen qui marque officiellement le premier but de City SC avant la mi-temps. Puis, João Klauss inscrit le troisième et dernier but de son équipe.

Événements sportifs
Le , l'équipe nationale féminine des États-Unis jouera son premier match au CityPark, contre l'Irlande le  suivant. Il s'agit de la sixième fois, que l'équipe féminine américaine joue à Saint-Louis. Avant le début du match, U.S. Soccer organise une cérémonie en l'honneur de Becky Sauerbrunn, pour avoir franchi le cap des 200 sélections — atteint le  contre la République tchèque — devant les partisans de sa ville natale. Le match se joue devant . Alana Cook inscrit l'unique but du match contre l'Irlande, permettant aux Stars and Stripes de s'imposer au CityPark.

Le , la CONCACAF annonce que le CityPark est retenu pour accueillir des matchs du tournoi de la Gold Cup 2023. Il accueille deux rencontres du groupe A de la compétition, le . C'est la première fois que Saint-Louis accueille un match de la Gold Cup.

Galerie

Voir aussi

Notes et références

Liens externes

Équipement sportif achevé en 2022
Stade de soccer au Missouri
Équipement sportif à Saint-Louis (Missouri)
St. Louis City SC

CityPark


Cryptomeria (literally "hidden parts") is a monotypic genus of conifer in the cypress family Cupressaceae, formerly belonging to the family Taxodiaceae. It includes only one species, Cryptomeria japonica (syn.  Cupressus japonica L.f.). It used to be considered by some to be endemic to Japan, where it is known as .  The tree is called Japanese cedar or Japanese redwood in English. It has been extensively introduced and cultivated for wood production on the Azores.

Description

Cryptomeria is a very large evergreen tree, reaching up to  tall and  trunk diameter, with red-brown bark which peels in vertical strips. The leaves are arranged spirally, needle-like,  long; and the seed cones globular,  diameter with about 20–40 scales. It is superficially similar to the related giant sequoia (Sequoiadendron giganteum), from which it can be differentiated by the longer leaves (under  in the giant sequoia) and smaller cones ( in the giant sequoia), and the harder bark on the trunk (thick, soft and spongy in giant sequoia).

Endemism
Sugi has been cultivated in China for so long that it is frequently thought to be native there. Forms selected for ornament and timber production long ago in China have been described as a distinct variety Cryptomeria japonica var. sinensis (or even a distinct species, Cryptomeria fortunei), but they do not differ from the full range of variation found in the wild in Japan, and there is no definite evidence the species ever occurred wild in China. Genetic analysis of the most famous Chinese population, on Tianmu Mountain, containing trees estimated to be nearly 1000 years old, supports the hypothesis that the population originates from an introduction.

Outside of its native range, Cryptomeria was also introduced to the Azores in the mid 19th century for wood production. It is currently the most cultivated species in the archipelago, occupying over 12,698 hectares, 60% of the production forest and about 1/5 of the region's total land area.

Biology
Cryptomeria grows in forests on deep, well-drained soils subject to warm, moist conditions, and it is fast-growing under these conditions. It is intolerant of poor soils and cold, drier climates.

It is used as a food plant by the larvae of some moths of the genus Endoclita including E. auratus, E. punctimargo and E. undulifer. Sugi (and hinoki) pollen is a major cause of hay fever in Japan.

Fossil record
The earliest fossil record of Cryptomeria are descriptions based on vegetative organs of †Cryptomeria kamtschatica of the Late Eocene from Kamchatka, Russia and †Cryptomeria protojaponica and †Cryptomeria sichotensis from the Oligocene of Primorye, Russia.
Several fossil leafy shots of †Cryptomeria yunnanensis have been described from Rupelian stage strata of the Lühe Basin in Yunnan, China.

From the Neogene, Cryptomeria is well represented as seed cones, leafy shoots and wood in the fossil records of Europe and Japan. †Cryptomeria rhenana was described from the early Late Miocene to the Late Miocene of Rhein in Morsbach, Germany, from the Early and Middle Pliocene of Northern Italy, to the Middle Pliocene of Dunarobba, Italy and to the Early Pleistocene of Umbria, Italy. † Cryptomeria anglica was described from the Late Miocene of La Cerdana, Spain, to the Late Middle Miocene of Brjánslækur, Iceland and from the Late Miocene to the early Pliocene Brassington Formation of Derbyshire, England. †Cryptomeria miyataensis was described from the Late Miocene of Akita, Japan. Cryptomeria japonica was described from the Late Miocene of Georgia and from the Pliocene of Duab, Abkhazia. It has also been described from the Pliocene of Honshu, Japan, Late Pliocene of Osaka, Japan and from the Pleistocene of Kyushu, Japan.

Cultivation

Timber

Cryptomeria japonica timber is extremely fragrant, weather and insect resistant, soft, and with a low density. The timber is used for the making of staves, tubs, casks, furniture and other indoor applications. Easy to saw and season, it is favoured for light construction, boxes, veneers and plywood. Wood that has been buried turns dark green and is much valued. Resin from the tree contains cryptopimaric and phenolic acid.

The wood is pleasantly scented, reddish-pink in colour, lightweight but strong, waterproof and resistant to decay. It is favoured in Japan for all types of construction work as well as interior panelling, etc. In Darjeeling district and Sikkim in India, where it is one of the most widely growing trees, C. japonica is called Dhuppi and is favoured for its light wood, extensively used in house building.

In Japan, the coppicing method of daisugi (台杉) is sometimes used to harvest logs.

Mechanical properties
In dry air conditions, the initial density of Japanese cedar timber has been determined to be about 300–420 kg/m3.
It displays a Young's modulus of 8017 MPa, 753 MPa and 275 MPa in the longitudinal, radial and tangential direction in relation to the wood fibers.

Ornamental
Cryptomeria japonica is extensively used in forestry plantations in Japan, China and the Azores islands, and is widely cultivated as an ornamental tree in other temperate areas, including Britain, Europe, North America and eastern Himalaya regions of Nepal and India.

The cultivar 'Elegans' is notable for retaining juvenile foliage throughout its life, instead of developing normal adult foliage when one year old (see the picture with different shoots). It makes a small, shrubby tree  tall. There are numerous dwarf cultivars that are widely used in rock gardens and for bonsai, including 'Tansu', 'Koshyi', 'Little Diamond', 'Yokohama' and 'Kilmacurragh.'

The following cultivars have gained the Royal Horticultural Society's Award of Garden Merit (confirmed 2017):
 C. japonica 'Bandai-sugi'
 C. japonica 'Elegans Compacta'
 C. japonica 'Elegans Viridis'
 C. japonica 'Globosa Nana'
 C. japonica 'Golden Promise'
 C. japonica 'Sekkan-sugi'
 Cryptomeria japonica 'Spiralis'
 C. japonica 'Vilmoriniana'

Symbolism
Sugi is  commonly planted around temples and shrines, with many hugely impressive trees planted centuries ago. Sargent (1894; The Forest Flora of Japan) recorded the instance of a daimyō (feudal lord) who was too poor to donate a stone lantern at the funeral of the shōgun Tokugawa Ieyasu (1543–1616) at Nikkō Tōshō-gū, but requested instead to be allowed to plant an avenue of sugi, so that "future visitors might be protected from the heat of the sun". The offer was accepted; the Cedar Avenue of Nikkō, which still exists, is over  long, and "has not its equal in stately grandeur".

 is a large cryptomeria tree located on Yakushima, a UNESCO World Heritage Site, in Japan. It is the oldest and largest among the old-growth cryptomeria trees on the island, and is estimated to be between 2,170 and 7,200 years old.

Cryptomeria are often described and referred to in Japanese literature. For instance, cryptomeria forests and their workers, located on the mountains north of Kyoto, are featured in Yasunari Kawabata's famous book The Old Capital.

Gallery

See also

 Cedar wood
 Great sugi of Kayano
 Houkisugi at Nakagawa
 Sugi no Osugi
 Jōmon Sugi
 List of superlative trees
 Onbashira
 Magewappa a traditional Japanese wood craft using Cryptomeria

References

 Gymnosperm Database: Cryptomeria

Further reading
 Cryptomeria anglica, Boulter and Chaloner, 1968; a fossil species from Pliocene deposits in Derbyshire, England.

External links

 Cryptomeria japonica, Morton Arboretum acc. 560-82*11 & 12
 USDA Forest Service Fact Sheet ST-219 Japanese Cedar (pdf)
 Conifers Around the World: Cryptomeria japonica - Sugi.

Cupressaceae
Endemic flora of Japan
Trees of Japan
Trees of mild maritime climate
Near threatened plants
Garden plants of Asia
Ornamental trees
Monotypic conifer genera

Cryptomeria


بي إي سي 418  وهو مقبس تم إتلاقه عام 2001 من قبل شركة إنتل لوحدات المعالجة المركزية من نوع إتانيوم المستخدمة في الخوادم. ونظرت الشركة في استخدام شق 3 لوحدات إتانيوم، ولكن كان القرار باستخدام بي إي سي 418. وتم لاحقا تبديل هذا المقبس بمقبس بي إي سي 611 (PAC611) المستخدم لوحدات إتانيوم 2.

مراجع

مقابس وحدة المعالجة المركزية

بي إي سي 418


Christopher Doyle (Çince adı: 杜可風) 2 Mayıs 1952 Sidney doğumlu bir görüntü yönetmeni ve HKSC (Hong Kong Society of Cinematographers) üyesidir.

Doyle Wong Kar-wai, Zhang Yimou, Edward Yang ve Zhang Yuan gibi Çinli yönetmenlerle çalışmıştır. Doyle aynı zamanda; Hong Kong ve Okinawa'da çekilen, Asano Tadanobu'nun oynadığı ve Kujaku ya da San tiao ren isimleriyle de tanınan Away with Words adlı bir filmin de yönetmenliğini yapmıştır.

Filmografi (görüntü yönetmeni olarak)
 Dumplings (2006) - yönetmen Fruit Chan
 Invisible Waves (2006) - yönetmen Pen-Ek Ratanaruang
 Lady in the Water (2006) - yönetmen M. Night Shyamalan
 The White Countess (2005) - yönetmen James Ivory
 Eros (2004) - "The Hand" bölümü, yönetmen Wong Kar-wai
 Three... Extremes (2004) - "Dumplings" bölümü, yönetmen Fruit Chan
 2046 (2004) - yönetmen Wong Kar-wai
 Green Tea (2003) - yönetmen Zhang Yuan
 Last Life in the Universe (2003) - yönetmen Pen-Ek Ratanaruang
 Hero (2002) - yönetmen Zhang Yimou
 Six Days (2002) - kısa film, yönetmen Wong Kar-wai
 The Quiet American (2002) - yönetmen Phillip Noyce
 Three (2002) - "Going Home" bölümü, yönetmen Peter Chan
 Rabbit-Proof Fence (2002) - yönetmenPhillip Noyce
 Made (2001) - yönetmen Jon Favreau
 In the Mood for Love (2000) - yönetmen Wong Kar-wai
 Liberty Heights (1999) - yönetmen Barry Levinson
 Away with Words (1999) - yönetmen Christopher Doyle
 Psycho(1998) -yeniden çekim, yönetmen Gus Van Sant
 First Love: The Litter on the Breeze (1997) - yönetmen Eric Kot
 Motel Cactus (1997) - yönetmen Ki-Yong Park
 Happy Together (1997) - yönetmen Wong Kar-wai
 4 Faces of Eve (1996)
 wkw/tk/1996@7′55″hk.net (1996) - kısa film, yönetmen Wong Kar-wai
 Yang ± Yin: Gender in Chinese Cinema (1996) - yönetmen Stanley Kwan
 Temptress Moon (1996) - yönetmen Chen Kaige
 The Peony Pavilion (1995) - yönetmen Chen Kuo-fu
 Fallen Angels (1995) - yönetmen Wong Kar-wai
 Red Rose White Rose (1994) - yönetmen Stanley Kwan
 Ashes of Time (1994) - yönetmen Wong Kar-wai
 The Red Lotus Society (1994) - yönetmen Stan Lai
 Chungking Express (1995) - yönetmen Wong Kar-wai
 The Peach Blossom Land (1992) - yönetmen Stan Lai
 Awakening (1992) - yönetmen Sylvia Chang
 Days of Being Wild (1991) - yönetmen Wong Kar-wai
 Her Beautiful Life Lies (1989) - yönetmen Tony Au
 My Heart Is That Eternal Rose (1987) - yönetmen Patrick Tam
 Soul (1986) - yönetmen Kei Shu
 Noir et blanc (1986) - yönetmen Claire Devers
 That Day, on the Beach (1983) - yönetmen Edward Yang

1952 doğumlular
Avustralyalı görüntü yönetmenleri
Yaşayan insanlar

Christopher Doyle


Skyggen er en dansk kortfilm fra 1975 instrueret af Jørgen Vestergaard efter eget manuskript.

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Dukkefilm fra Danmark
Danske film fra 1975

Skyggen (film fra 1975)


Diese Liste der Michigan State Historic Sites im Missaukee County nennt alle als Michigan State Historic Site eingestuften historischen Stätten im Missaukee County im US-Bundesstaat Michigan. Die mit † markierten Stätten sind gleichzeitig im National Register of Historic Places eingetragen.

Siehe auch
 Liste der Denkmäler im National Register of Historic Places im Missaukee County

Weblinks
 Historic Sites Online – Missaukee County. Michigan State Housing Developmental Authority.

Belege

Missaukee County
Missaukee County


El etefón (en inglés, ethephon), cuyo nombre sistemático es ácido 2-cloroetilfosfónico, es el regulador del crecimiento vegetal más utilizado. Si bien la Agencia de Protección Ambiental de los Estados Unidos (EPA) lo clasifica como tal, en realidad es el etileno, uno de los productos de la hidrólisis del etefón, el compuesto orgánico activo que ejerce las funciones de regulador.

Historia
El etefón fue sintetizado por primera vez por los investigadores rusos Kabachnick y Rossiiskaya. Actualmente, el etefón es producido por Rhône-Poulenc (Bayer Crop Science), y por Jiangsu Anpon Electrochemicals Co. en China.

Metabolismo del etefón en las plantas
La hidrólisis de este producto químico se produce a pH 5 o superior, liberando ion Cl-, ion fosfato y etileno, un potente regulador del crecimiento y de la maduración. La hidrólisis del etefón se realiza mayormente en la superficie de las hojas de las plantas en las que se pulverizó. La traslocación se produce desde las hojas basales hacia las apicales y hasta el fruto, pero no se registra movimiento en sentido inverso (basípeto). En general, solo un porcentaje pequeño del producto aplicado es absorbido, aunque resulta suficiente para generar el efecto buscado.

Uso experimental
Experimentalmente, se lo ha utilizado con fines múltiples:
 ruptura de la dormición y germinación de semillas (maní, geranio);
 brotación de bulbos (gladiolo);
 retardo de crecimiento y aumento de la tolerancia al frío en plántulas de tomate recién trasplantadas;
 ruptura de la dormición de meristemas basales en rosales;
 inducción floral (ananá); y
 demora de la floración para disminuir el peligro de heladas primaverales (cerezos dulces, ciruelos).

También se lo ha utilizado, con moderado impacto comercial, para:
 el raleo de frutos (manzanos, durazneros);
 lograr la abscisión de frutos a la cosecha (forma de facilitar y concentrar la cosecha, por ejemplo, de árboles productores de frutos secos como en el nogal y el pecán), etc;
 adelantar y uniformar la maduración de frutos climatéricos, aunque su uso comercial es limitado, ya que se prefiere aplicar directamente etileno (o un análogo, como el acetileno) en cámaras cerradas.

Uso comercial
El etefón es usado con frecuencia en trigo, café, tabaco, algodón y arroz con el fin de coadyuvar a la maduración rápida de los frutos. El cultivo del algodón es aquel en el cual el uso del etefón es más importante. El etefón inicia la fructificación del algodón, promueve una apertura temprana y concentrada en el tiempo de sus cápsulas, y mejora la desfoliación, lo cual facilita y vuelve más eficiente la recolección programada. Con la aplicación de etefón, mejoró la calidad del algodón cosechado.

El etefón también es ampliamente utilizado por los productores de ananá para iniciar (forzar) el desarrollo reproductivo de sus frutos (piña). El etefón también se rocía sobre las frutas de piña verde-maduras para desverdizarlas y así cumplir con los requisitos de producción y de comercialización. En frutos de algunas especies, puede ocasionar algún efecto perjudicial sobre la calidad, en particular sobre la textura.

Riesgos de toxicidad
Sin cuestionar la preocupación de muchos grupos ambientalistas por la presunta toxicidad que podría resultar del uso indiscriminado de ciertos reguladores del crecimiento y de los fertilizantes, el riesgo de toxicidad del etefón es bajo si se utiliza correctamente. Por otra parte, el etefón aplicado en la planta se convierte muy rápidamente en etileno, un gas que se encuentra libre en la naturaleza.

De cualquier forma, se deben seguir con precaución los protocolos de aplicación para evitar efectos indeseables, ya que se trata de un producto corrosivo de categoría I, altamente corrosivo incluso en el caso de exposiciones breves. A diferencia de otros compuestos organofosforados puede no llegar a inhibir la acetilcolinesterasa, pero en el caso de exposiciones crónicas (es decir, de largo término) podría comportarse como inhibidor de la colinesterasa, es decir, como una neurotoxina que puede causar problemas cardíacos.

Bibliografía utilizada

Referencias

Fitohormonas
Organoclorados
Fosfonatos

Etefón


زغبة الحدائق   هي  من الحيوانات تتبع ال الزغبات من  القوارض. يوجد في الجزائر ، مصر ، العراق ، فلسطين ، الأردن ، لبنان ، ليبيا ، المغرب ، السعودية ، سورية ، تونس و تركيا . موئله الطبيعي الغابات المعتدلة، أراضي الشجيراة الجافة المدارية والشبه المدارية، المنطقة المتوسطية والمناطق الصخرية.

الوصف
طول زغبة الحدائق مع الذيل حوالي من 10 إلى 15 سم والوزن من 60 إلى 140 غرام . اللون رمادي وأحيانا يشوب الرأس والجزء العلوي من الجسم اللون البني. ولون البطن والأرجل والذقن أبيض. ويوجد شريط أسود يبدأ من الأنف ويمتد حول العينين وينتهي عند بداية الأذنين. والذيل يبدأ من اللون الرمادي الفاتح وينتهاي بالون الأسود والأذنين كبيرتين بالنسبة للجسم وعيانان كبيرتان ومظلمتان .
ونظراً لصغر حجمها إلا أنها يملك عضة قوية وتصدر أصواتاً عالية عند الخوف. ويمكن التمييز بين زغبة الحدائق الآسيوية وزغبة الحدائق الأوربية عن طريق لون الذيل حيث يحتوي ذيل زغبة الحدائق الأوربية على لون البني والأبيض والأسود أما زغبة الحدائق الآسيوية كما ذكرنا يحتوي الذيل على لونيّ الرمادي الفاتح والأسود. حيث أنها متشابهة جداً.

الغذاء
تتغذى زغبة الحدائق الآسيوية على البذور والفواكه والمكسرات والبيض والحشرات وأيضاً صغار الفئران.

التزاوج والتكاثر ودورة الحياة
تبدأ موسم التزاوج لزغبة الحدائق من شهر أبريل إلى يونيو حيث تقوم الأنثى بالصرير بصوت عالِ معلنة إستعدادها للتزاوج. فترة الحمل تكون من 20 إلى 28 يوم وتولد صغار زغبة الحدائق عمياء وخالية من الفرو. ويبدأ الصغار بفتح أعينهم بعد حوالي 18 يوم ويغادرون أعشاشهم في سن الشهرين. ولكنهم ينضجون جنسيا بعد سنة كاملة.
تعيش زغبة الحدائق إلى 4 أو 5 سنوات ولكنها قد تزيد عن ذلك. زغبة الحدائق حيوان ليلي وتبني أعشاشا كروية الشكل فوق الأشجار للنوم فيها خلال النهار وللولادة فيها.

التربية في المنازل
يجب توفير الأغصان والأخشاب والصخور في قفصها وأيضاً صنع الأنفاق لها ووضعها في مكان واسع كي يكون قفصها شبيهاً ببيئتها. كما أن زغبة الحدائق سريعة جداً وعند خروجها من القفص فإن ارجعاها للقفص لن يكون ألا بوضع فخ لها. يجب وضع علبة صغيرة أو ما يشابها في القفص للاختباء فيها. زغبات الحدائق حيوانات عدوانية ومن الصعب ترويضها كحيوانات أليفة وهي بالغة فيجب ترويضها وهي صغيرة. وأيضاً هي حيوانات فوضوية فهي تبعثر محتويات القفص وتقوم بالحفر والنبش ونثر الطعام .

أنواع زغبة الحدائق
 زغبة طويلة الأذن
 زغبة مغربية
 زغبة بلوطية

انظر أيضاً
 زغبة شائعة
 زغبة سمينة
 زغبة أفريقية
 زغبة صينية
 زغبة حرشية
 زغبة فأرية الذيل
 زغبة صحراوية
 زغبة يابانية

مراجع

زغبة الحدائق
أصنوفات سماها يوهان أندرياس واغنر
ثدييات المغرب
زغبة الحدائق

زغبة الحدائق


Novkhani est un village de la région d'Abcheron en Azerbaïdjan.

Histoire
Novkhani a été fondée au . La mosquée Chah Sultan Hussein, construite au , est située dans ce village.

Personnes célèbres

 Lotfi Zadeh  -  mathématicien, informaticien, ingénieur en électricité, chercheur en intelligence artificielle et professeur émérite en informatique.
 Mohammed Émin Résulzadé - homme d'État, personnalité publique et l'un des fondateurs de la République démocratique d'Azerbaïdjan, président du Conseil national azerbaïdjanais (1918).
 Mehdi Huseynzadé - guérillero et éclaireur azerbaïdjanais pendant la Seconde Guerre mondiale. Héros de l'Union soviétique
 Azim Azimzade - peintre et graphiste, fondateur du graphisme satirique azerbaïdjanais, artiste du peuple de la RSS d'Azerbaïdjan (1927).
 Suleyman Rustam -  poète du peuple de la RSS d'Azerbaïdjan (1960).
 Ummulgulsum - poètesse
 Ogtay Sadigzade - peintre

Population
Selon le recensement de 2009, le village a une population de 8 409.

Galerie

Voir aussi

 Bibi-Heybat

Notes et références

Ville en Azerbaïdjan

Novkhani


Völuspá (staronordijski Vǫluspá, Vǫlospá ili Vǫluspǫ́, Proročičino viđenje) prva je i najpoznatija pjesma Poetske Edde. Govori o stvaranju svijeta i njegovom nadolazećem kraju, a tu priču publici govori proročica (völva), prije čega se obraća Odinu. Jedan je od najvažnijih izvora za proučavanje nordijske mitologije. Henry Adam Bellows pretpostavio je da je pjesma nastala u 10. stoljeću i da ju je napisao Islanđanin poganin koji je poznavao kršćanstvo. Također je pretpostavio da je rana publika bila dobro upoznata s "pričom" iskazanom u pjesmi i da joj nije bilo potrebno objašnjavanje.

Pjesma je sačuvana u cijelosti u rukopisima Codex Regius i Hauksbók, dok su njezini dijelovi citirani u Proznoj Eddi. Sastoji se od otprilike 60 fornyrðislaga (vrste kitica).

Očuvanost
Völuspá se nalazi u rukopisu Codex Regius (koji je nastao oko 1270.) i kodeksu Hauksbók Haukra Erlendssona (koji je nastao oko 1334.), a mnogo je strofa iz pjesme citirano ili parafrazirano u Proznoj Eddi Snorrija Sturlusona (koja je nastala oko 1220., a najstariji očuvani rukopis je nastao oko 1300.). Poredak i broj tih strofa razlikuju se u tim izvorima. Neki su urednici i prevoditelji drugačije rasporedili sadržaj. Za kasnija izdanja uglavnom se za osnovu uzima inačicu sadržanu u Codex Regiusu.

Priča

Pjesma počinje time što proročica (völva) traži tišinu od "sinova Heimdallovih" (ljudskih bića) i pita Odina želi li joj recitirati drevnu predaju. Proročica kaže da se sjeća kako su je odgojili divovi rođeni u pradavnim vremenima.

Zatim prepričava mit o stvaranju i spominje Ymira; svijet je bio prazan dok Borovi sinovi nisu uzdigli zemlju iz mora. Asi su tad uspostavili red u svemiru tako što su pronašli mjesta za sunce, mjesec i zvijezde i time započeli ciklus dana i noći. Nakon toga došlo je do zlatnoga doba, kad su asi imali pregršt zlata i s radošću gradili hramove i oblikovali oruđa. Međutim, tad su iz Jotunheima došle tri snažne divice i zlatno je doba završilo. Asi su tad stvorili patuljke, među kojima su najsnažniji Mótsognir i Durinn.

Nakon deset kitica koje opisuju navedene događaje počinje njih šest koje sadrže imena patuljaka. Taj dio pjesme, katkad zvan "Dvergatal" ("Katalog patuljaka"), smatra se umetnutim, te ga zbog toga priređivači i prevoditelji katkad izbacuju iz pjesme.

Nakon "Dvergatala" spominje se stvaranje prvog muškarca i žene i opisuje se Yggdrasil, stablo svjetova. Proročica se prisjeća spaljivanja Gulvajg, koje je dovelo do prvog "narodnog" rata, i bitke između Asa i Vana. Zatim prepričava davanje Freyje divovima, što se uglavnom smatra aludiranjem na mit o divu graditelju, što se spominje u 42. dijelu Gylfaginninga.

Proročica tad Odinu otkriva da zna neke od njegovih tajni i da je žrtvovao svoje oko u potrazi za znanjem. Kaže mu da zna gdje mu je skriveno oko i kako ga je dao u zamjenu za znanje. U nekoliko ga pripjeva pita razumije li je ili bi želio čuti još.

Proročica u inačici pjesme iz Codex Regiusa opisuje ubojstvo Baldra, najboljeg i najljepšeg od bogova, i neprijateljstvo Lokija i ostalih. Tada proriče uništenje bogova; vatra i poplava prekrit će nebesa i zemlju dok se bogovi budu borili protiv svojih neprijatelja. To je "sudbina bogova" – Ragnarok. Opisuje pozive u bitku, smrti mnogih bogova i kako samog Odina ubija veliki vuk Fenrir. Thor, bog gromova i zakleti zaštitnik zemlje, suočava se s Jormungandom, svjetskom zmijom, i pobjeđuje, no nakon toga učini svega devet koraka i pada zbog zmijina otrova. Vidar se suočava s Fenrirom i rastvara mu gubicu prije nego što mu u srce zabije koplje. Bog Frey bori se protiv diva Surtra, koji vitla vatrenim mačem sjajnijim od sunca. Frey gubi.

Na koncu iz smrti i uništenja nastaje prelijepi obnovljeni svijet u kojem žive Baldr i Hodr, a život klija iz zemlje bez sjemena. Preživjeli asi pridružuju se Heniru na polju Idavollu i raspravljaju o Jormungandu, velikim događajima iz prošlosti i runskoj abecedi. Konačna kitica opisuje iznenadnu pojavu zmaja Nidhogga, koji na krilima nosi trupla, nakon čega proročica izlazi iz transa.

Teorije
Völuspá je jedna od pjesama iz "Poetske Edde" o kojoj se najviše raspravlja; nastala je u 10. stoljeću, stoljeće prije pokrštavanja Islanda. Određeni učenjaci tvrde da u tekstu postoje utjecaji kršćanskog svjetonazora, a neki su dijelove teksta povezali sa sibilinskim orakulima. Bellows je 1936. izjavio da je autor Völuspe vjerojatno znao za kršćanstvo i uvrstio ga u pjesmu. Komentirao je da je nastala u 10. stoljeću, što je bilo prijelazno razdoblje između poganstva i kršćanstva; obje su religije u to doba supostojale, nakon toga je kršćanstvo proglašeno službenom religijom na Islandu, a staro se poganstvo toleriralo ako ga se potajno prakticiralo. Zbog toga su se tradicije bolje očuvale na Islandu nego u Skandinaviji. Neki su autori istaknuli da je u tekstu prisutan religijski sinkretizam.

Određeni učenjaci smatraju da su Dvergatal i dio u kojem "Svemogući vlada svime" naknadno uvršteni u pjesmu. Iako su neki poistovjetili koncept "Svemogućeg" (naočigled stranog pojma u nordijskoj mitologiji) s Isusom, Bellows je vjerovao da to nije nužno slučaj.

U popularnoj kulturi

J. R. R. Tolkien, filolog upoznat s Völuspom, poslužio se imenima iz Dvergatala za nazive patuljaka i čarobnjaka Gandalfa u fantastičnom romanu Hobit.
Strofe iz Völuspe izvode se kao pjesme i borbeni pokliči u televizijskoj seriji Vikinzi.

Izvori

Bibliografija
 Bugge, Sophus (1867.). Norræn fornkvæði. Christiania: Malling. Dostupna na internetu
 Dronke, Ursula (1997.). The Poetic Edda svezak II Mythological Poems. Oxford: Clarendon Press.
 Eysteinn Björnsson (ed.). Völuspá. Dostupna na internetu
Gunnell, Terry i Annette Lassen, eds. 2013. The Nordic Apocalypse: Approaches to Völuspa and Nordic Days of Judgement. Brepols Publishers. 240 stranica.
 McKinnell, John (2008.). "Völuspá and the Feast of Easter," Alvíssmál 12:3–28. (pdf)
 Sigurður Nordal (1952.). Völuspá. Reykjavík: Helgafell.
 Thorpe, Benjamin (tr.) (1866.). Edda Sæmundar Hinns Froða: The Edda Of Sæmund The Learned. (2 sveska) London: Trübner & Co. Norroena Society Dostupna na internetu

Vanjske poveznice

Sestrinski projekti

Prijevodi na engleski jezik
Voluspo Prijevod i komentari Henryja Adamsa Bellowsa
Völuspâ Prijevod Benjamina Thorpea

Inačice na staronordijskom
Völuspá – inačica Sophusa Buggea s komentarima i tekstovima iz rukopisa
Völuspá inačica Eysteinna Björnssona s tekstovima iz rukopisa
Völuspá inačica Guðnija Jónssona

Svjetska književnost

Völuspá


හෝ ගානා පොකුණ යනු,  ඉන්දික ෆර්ඩිනැන්ඩු විසින් අධ්‍යක්ෂණය කරන ලද   ශ්‍රී ලාංකික ලමා සංගීතමය චිත්‍රපටයකි (නාට්‍යමය චිත්‍රපටය).  31වන චිකාගෝ ජාත්‍යන්තර ලමා චිත්‍රපට උළෙලෙහිදී එය වෙත ගුරුවරුන්ගේ තේරීම ත්‍යාගය පිරිනැමුණු අතර, 38වන ලූකාස් ජාත්‍යන්තර ලමා උළෙලෙහිදී හොඳම වෘත්තාන්ත චිත්‍රපටය සඳහා සම්මානයත්  සහ 55වන ස්ලීන් චිත්‍රපට උළෙලෙහිදී සිටි ඔෆ් ස්ලීන් සම්මානයත් ලැබිණි.  චිත්‍රපටය සඳහා ලෝක දොරට වැඩුම ෂැංහයි ජාත්‍යන්තර චිත්‍රපට උළෙලෙහිදී සිදුවූ අතර  හැනෝයි ජාත්‍යන්තර චිත්‍රපට උළෙලෙහිදී එය නිල තේරීම වශයෙන් සඳහන් කෙරිණි.

සම්පිණ්ඩනය
උමා (අනුසුයා සුබසිංහ) නම් නව ගුරුවරියක් ශ්‍රී ලංකාවේ දඹුල්ල අසබඩ ඈත ගම්මානයක  පාසැලකට පත්ව එන්නේ ඇයගේ පළමු පත්වීම වශයෙනි. පාසැලෙහි ශිෂ්‍යයන් කිහිප දෙනෙකු සිටින අතර, විදුහල්පති (ලූෂන් බුලත්සිංහල) සහ උමා පමණක් ගුරුවරුන් වෙති. උමාගේ උපකාරයද සහිතව ශිෂ්‍යයෝ ඔවුන් පෙර කිසි දිනෙක සිතෙහි හෝ නොමැවූ විශාල දේ පිළිබඳ ක්‍රමයෙන් සිහින මවති.

එක් දිනෙක උපුලී නම් අන්ධ ගැහැණු දරුවෙකු, ඇය නොදුටු සිහිනය ඇයගේ පාසැල් මිතුරන් වන සූකිරි සහ උක්කුන් සමග හවුලේ බෙදා ගනියි. එය ක්‍රමයෙන් ගම්මානය පුරාම සිහිනය බවට පත් වෙයි. මෙම සිහිනය සැබෑ කර ගැනුමට යද්දී දරුවන් සහ උමා විසින් අනේක උපද්‍රවයන්ට ලක් වෙති. පෙර කිසි දිනෙකු ඔවුන් නොදැක සිටි දෙයක් පිළිබඳව පාසැලෙහි දරුවෝ යොමු වෙති. මෙම ඉලක්කය කුඩා විප්ලවයකටද මග පාදයි.

සංගීත ස්වර මාලාව
චිත්‍රපටයෙහි ස්වර මාලාව සහ ගීත  රචනාකොට මෙහෙයවන ලද්දේ  දිනේෂ් සුබසිංහ විසිනි.  තේමා ගීය "රෑට පේන කිරි හාවා" සඳහා ගායනය සැපයුවේ ත්‍රිෂාල විජේතුංග විසින් වන අතර පසුබිම් ගායනය  දෙව්මිනි ප්‍රනාන්දු, දිනිත් රිද්මිකා, භානුක සෙනෙවිරත්න සහ නිෂාමි නයිසරා විසින් සැපයිණි.

හඬ පථය
චිත්‍රපටයෙහි හඬ පටය, එම් එන්ටර්ටේන්මන්ට් මියුසික් තුලින් නිකුත් කෙරිණි. හැනෝයි චිත්‍රපට ජූරිය සහ චිකාගෝ මාධ්‍යවේදීන් විසින් සංගීත ස්වර මාලාව අගය කොට සැලකිණි. හඬ  පථය පටිගත කෙරුණේ රජීව ජයවික්‍රම විසින් වන අතර එහි අවසන් නිමාව චෙන්නයි හිදී සිදු කෙරු‍ණේ සෂික රුවන් මාරසිංහ විසිනි.

සම්මාන සහ අභිධාන

ජාත්‍යන්තර සම්මාන

ශ්‍රී ලාංකික චිත්‍රපට උළෙලවල්

4වන දෙරණ සන්සිල්ක් චිත්‍රපට සම්මාන 2016
2016 මැයි 14 දිනදී නෙළුම් පොකුණ රංග ශාලාවෙහිදී පැවති 4වන දෙරණ සන්සිල්ක් චිත්‍රපට සම්මාන 2016 තුලදී හෝ ගානා පොකුණ චිත්‍රපටය සඳහා අභිධාන නවයක් සහ සම්මාන හයක් හිමි විය

* ජූරි සම්මාන

* අනුසුයා සුබසිංහ සඳහා විශේෂ සම්මානය.

* වැඩිම ආදායම් ලබන චිත්‍රපටය

ජනසාර්ථකත්වය

චිත්‍රපටය විසින් දින 100 නිමා කල අතර 'පත්තිනි' චිත්‍රපටයෙහි නිකුතු දිනය වන තුරු එය දින  147 දක්වා ධාවනය වූයේ  ශ්‍රී ලාංකික සිනමාවෙහි විශාල ජනසාර්ථකයක් බවට පත් වෙමින් වන අතර 4වන දෙරණ සන්සිල්ක් චිත්‍රපට උළෙලෙහිදී  වැඩිම ආදායම් ලබන චිත්‍රපටය සම්මානය ලැබීය.

නළු නිළි සහ කාර්ය මණ්ඩලය
චිත්‍රපටය අධ්‍යක්ෂණය කරන ලද්දේ ඉන්දික ෆර්ඩිනැන්ඩු විසිනි. එය නිෂ්පාදනය කරන ලද්දේ කුසුම්සිරි ලියනාරච්චි, යශෝධරා සරත්චන්ද්‍ර, දයානන්ද ලියනාරච්චි, ශ්‍යාමා අතුකෝරල, බිමල් ප්‍රනාන්දු, නිරෝෂා ප්‍රනාන්දු සහ ගීතා මුතුමාල විසිනි. ප්‍රධාන කැමරාකරණය කරන ලද්දේ චන්න දේශප්‍රිය විසින් වන අතර සංස්කරණය තිස්ස සුරේන්ද්‍ර විසින් කරන ලදි.

ප්‍රධාන භූමිකාවන් සඳහා රංගන දායකත්වය සැපයුවේ ලූෂන් බුලත්සිංහල, ජයලත් මනෝරත්න, අනුසුයා සුබසිංහ, දයදේව එදිරිසිංහ, ජයනි සේනානායක, හයසින්ත් විජේරත්න, සැනෙට් දික්කුඹුර, ගීතා කාන්ති ජයකොඩි, අමා විජේසේකර සහ ජගත් චමිල විසිනි.

ආශ්‍රිත

බාහිර සබැඳි
 නිල වෙබ් අඩවිය
පෝස්ට් ප්‍රඩක්ෂන්

හෝ ගානා පොකුණ (ද සිංගිං පොන්ඩ්) ඇට් ස්ලීන් ෆෙස්ටිවල්
සිංගිං පොන්ඩ් ඇට් හැනෝයි ඉන්ටර්නැෂනල් ෆිල්ම් ෆෙස්ටිවල්
ද සිංගිං පොන්ඩ් ඇට් මොනෑෂ් යුනිවර්සිටි ආට් නිවුස්
 Cinema.lk හී හෝ ගානා පොකුණ
හෝ ගානා පොකුණ ඔන් දි අයිලන්ඩ්
හෝ ගානා පොකුණ ඇට් ද නැෂනල් ෆිල්ම් කෝපරේෂන්
ශ්‍රී ලාංකික චිත්‍රපට
සිංහල-භාෂා චිත්‍රපට
2005 චිත්‍රපට
2005 ගණන් වල නාට්‍යමය චිත්‍රපට

හෝ ගානා පොකුණ


Comisia de la Veneția este un organ consultativ al Consiliului Europei, alcătuit din experți independenți în domeniul dreptului constituțional. A fost creată în 1990, după căderea Zidului Berlinului, într-o perioadă de nevoie urgentă de asistență constituțională în Europa Centrală și de Est. Numele oficial al comisiei este Comisia Europeană pentru Democrație prin Drept, dar, datorită locului de întâlnire în Veneția, Italia, unde au loc patru sesiuni pe an, este denumită în mod obișnuit Comisia de la Veneția.

Comisia de la Veneția este un organism al Consiliului Europei și nu ar trebui să fie confundată cu instituțiile Uniunii Europene.

State membre

A început cu 18 state membre, iar în curând toate statele membre ale Consiliului Europei au aderat la Comisia de la Veneția și, din 2002, statele din afara Europei pot deveni, de asemenea, membri cu drepturi depline. Începând cu 13 iulie 2014, Comisia numără 60 de state membre - cele 47 de state membre ale Consiliului Europei și alte 13 țări. Belarus este membru asociat și există cinci observatori. Autoritatea Națională Palestiniană și Africa de Sud au un statut special de cooperare similar cu cel al observatorilor. UE, OSCE / ODIHR și IACL / AIDC (Asociația Internațională de Drept Constituțional) participă la sesiunile plenare ale Comisiei.

Structura organizatorică

Membri
Comisia de la Veneția are mai mult de o sută de membri numiți de statele membre și reprezentanți ai observatorilor și ai organizațiilor cu statut special. Membrii sunt "cadre universitare superioare, în special în domeniul dreptului constituțional sau internațional, judecători ai curților supreme și constituționale sau membri ai parlamentelor naționale".  Membrii Comisiei sunt numiți de către statele membre pentru o perioadă de patru ani, cu posibilitatea realegerii.

În timpul mandatului, concedierea unui membru este dificilă; aceasta poate avea loc numai în baza demisiei sale sau a unei rezoluții a Comisiei însăși. În mai multe rânduri, un membru al Comisiei a fost rechemat prematur, care, din anumite motive, și-a pierdut încrederea unui stat membru. Cu toate acestea, de fiecare dată Comisia se afla pe partea principiului independenței și refuză să acorde cererea.

România este reprezentată la Comisia de la Veneția de actualul ministru al Justiției, Tudorel Toader, iar supleant este consilierul prezidențial Bogdan Aurescu.

Biroul Comisiei

Comisia alege, dintre membrii săi, un birou format din președinte, trei vicepreședinți și alți patru membri. Mandatul membrilor Biroului este de doi ani, cu posibilitatea realegerii.

La 10 decembrie 2017, pentru a cincea oară consecutiv, reprezentantul Italiei, Gianni Buquicchio, funcționar de rang înalt al organismelor Consiliului Europei, a fost ales președinte al Comisiei.

Vicepreședinții Comisiei:
 Herdis Kjerulf Þorgeirsdóttir (Islanda) prim-vicepreședinte
 V. Bílková (Cehia)
 M. Frendo (Malta)

membri:
 C. Bazy-Malaurie (Franța)
 J. M. Castella Andreu (Spania)
 I-W. Kang (Coreea de Sud)
 Talia Khabrieva (Rusia)

Secretariat și servicii de organizare
În conformitate cu statutul Comisiei, serviciul său organizațional și tehnic este furnizat de Secretariatul General al Consiliului Europei. În cadrul său, există un secretariat permanent al Comisiei, cu sediul la sediul Consiliului Europei de la Strasbourg.

Secretarul Comisiei este ales de Secretarul General al Consiliului Europei. Începând cu 24 februarie 2010, Thomas Markert este secretarul Comisiei.

Metoda de funcționare
Membrii Comisiei se întrunesc de patru ori pe an (în martie, iunie, octombrie și decembrie) la reuniunile plenare din Veneția la Scuola Grande di San Giovanni Evangelista. Aceste reuniuni vizează, în principal, sintetizarea activităților desfășurate pe tot parcursul anului, la grupurile de lucru și la subcomitetele de lucru și a problemelor apărute.

Activitate
Principala sarcină a Comisiei de la Veneția este de a acorda asistență și consiliere țărilor individuale în probleme constituționale pentru a îmbunătăți funcționarea instituțiilor democratice și protecția drepturilor omului.

Accentul principal al activității Comisiei de la Veneția se referă la proiectele de constituții și amendamente constituționale, însă Comisia acoperă și legea para-constituțională, adică legi apropiate de Constituție, cum ar fi legislația minorităților sau legea electorală. La solicitarea unei curți constituționale, Comisia de la Veneția adoptă, cu titlu consultativ, Avize amicus curiae asupra unor chestiuni de drept constituțional comparat și internațional.

Metoda de lucru
Metoda de lucru adoptată de Comisie în momentul emiterii avizelor este aceea de a desemna un grup de lucru al raportorilor (în primul rând din rândul membrilor săi) care să consilieze autoritățile naționale în pregătirea legii. După discuții cu autoritățile naționale și cu părțile interesate din țară, grupul de lucru pregătește un proiect de aviz cu privire la conformitatea textului legislativ cu standardele democratice din domeniu și cu modalitățile de îmbunătățire a acestuia pe baza experienței comune. Proiectul de aviz este discutat și adoptat de Comisia de la Veneția în cadrul unei sesiuni plenare, de obicei în prezența reprezentanților țării respective. După adoptare, avizul devine public și este transmis organismului solicitant.

Deși avizele sale sunt în general reflectate în legislația adoptată, Comisia de la Veneția nu își impune soluțiile, ci adoptă o abordare non-directivă bazată pe dialog. Din acest motiv, grupul de lucru vizitează, de regulă, țara în cauză și se întâlnește cu diverși actori politici implicați în această problemă pentru a asigura cea mai obiectivă viziune asupra situației. Avizele adoptate de Comisie nu sunt obligatorii, însă sunt în majoritate urmate de statele membre.

Rolul în rezolvarea conflictelor
Un acord politic care soluționează un conflict ar trebui susținut de un text juridic viabil. De asemenea, ar putea fi posibil ca un acord privind un text juridic să favorizeze o soluție politică. Din acest motiv, Comisia de la Veneția acordă o atenție deosebită țărilor care se confruntă sau au trecut prin conflicte etno-politice.

Comisia oferă asistență juridică, de obicei constând în interpretarea legislației în vigoare sau în elaborarea unui proiect de act juridic care ar putea servi drept soluție de compromis acceptabilă pentru părțile implicate. La cererea Uniunii Europene, Comisia a servit în acest rol în timpul conflictelor din Bosnia și Herțegovina, Serbia, Muntenegru, Macedonia și Kosovo. De asemenea, ea a fost implicată în rezolvarea conflictelor privind statutul dreptului internațional al Abhaziei și Osetia de Sud în Georgia și al Transnistriei în Republica Moldova.

Note

Fondări în 1990
Veneția
Consiliul Europei
Drept constituțional
Organizații din Italia
Organizații internaționale
Veneția

Comisia de la Veneția


Pronto, Falei é um filme de comédia romântica brasileiro, produzido pela Imagem Filmes lançado em 8 de dezembro de 2022 nos cinemas brasileiros. O filme é estrelado por Nicolas Prattes e Rômulo Arantes Neto. O roteiro foi escrito por Fabio Danesi e Alexandre Soares Silva a partir de uma ideia da psicanalista Camila Petean. A direção é de Michel Tikhomiroff.

Sinopse
Renato é um jovem tímido e inseguro, que expressa o que verdadeiramente pensa apenas por meio de e-mails. Ele escreve para o colega de trabalho, a namorada e os pais, mas não tem coragem de enviar as mensagens e deixa tudo na pasta de rascunhos. Um dia, sem nenhuma explicação, todos os seus e-mails arquivados são enviados e ele precisa enfrentar as terríveis consequências de ser quem realmente é.

Elenco
 Nicolas Prattes como Renato Schneider
 Rômulo Arantes Neto como Edgar
 Kéfera Buchmann como Janaina
 Duda Santos como Daniella
 Kauê Telloli como Paulo
 Vitor Moretti como Cristiano
 Fábio Herford como Gian
 Bruna Tomio como Larissa
 Juliana Lourenção como Luiza
 Victor Mendes como Thomas
 Bella Marcatti como Secretária
 Felipe Hintze como Marcel
 Bryan Ruffo como Lico
 Fernando Lufer como Jornalista Bar

Produção
As gravações do filme tiveram inicio em março de 2022 e se encerraram em abril do mesmo ano.

Inicialmente o longa recebeu Draft como título para história.

O primeiro trailer do longa foi lançado em 26 de outubro.

Filmes do Brasil de 2022
Filmes de comédia romântica do Brasil
Filmes de comédia romântica da década de 2020
Filmes em língua portuguesa

Pronto, Falei


Les Noces de Cana (titre complet : Les Noces de Cana, avec Jean de Sedano, son fils et son épouse) est une peinture à l'huile sur panneau de bois réalisée par le peintre flamand Gérard David. Peinte au début des années 1500, la toile fait partie de la collection du musée du Louvre.

Description
Des détails du banquet font allusion au sacrifice pascal et à l'Eucharistie (découpe de la viande, coupe tendue). La mariée figure de face, à droite. L'orant-donateur, à gauche, est identifié (depuis 1902) avec le Jean de Sedano représenté un peu plus jeune sur le Triptyque de la famille Sedano (également conservé au Louvre), ce qui conforte l'attribution à David des Noces de Cana, proposée dès 1866-1870 (on prononça jadis les noms de Van Eyck, de Memling…). Jean de Sedano (mort en 1518), marchand castillan (Sedano est une localité voisine de Burgos) établi à Bruges, devint en 1501 membre de la confrérie brugeoise du Saint-Sang pour laquelle ce tableau a pu être peint. Au fond du tableau figure d'ailleurs une probable évocation de Bruges (les Halles). Cependant, la présence d'un Augustin (ou d'un Dominicain) suggère que le tableau a pu avoir une autre destination, même si Sedano a vraisemblablement été le commanditaire de l'œuvre.

Des copies (sans les donateurs) sont conservées à Plasencia (Espagne) et Stockholm.

Références

Liens externes

Tableau de Gérard David
Tableau des années 1500
David
Collection de peintures germaniques et flamandes du Louvre

Les Noces de Cana (David)


Junko Ōnishi ist der Name folgender Personen:

* Junko Ōnishi (Musikerin) (* 1967), japanische Jazzpianistin
 Junko Ōnishi (Schwimmerin) (* 1974), japanische Schwimmerin

Junko Ōnishi


Franz Xaver Joseph Conrad conte von Hötzendorf (n. 11 noiembrie 1852, Penzing  pe lângă Viena – d. 25 august 1925, Bad Mergentheim, înmormântat în cimitirul Hietzing, Viena) a fost una din cele mai importante personalități militare și politice în jurul Primului Război Mondial. La izbucnirea războiului a întreținut rangul de șef pentru întreaga Armată Comune k. u. k. și mai târziu cel de Generalfeldmarschall. Mai departe a jucat un rol important în criza din iulie care a provocat catastrofa din 1914-1918. Generalul care a fost numit membru pe viață al Camerei Superioare al Imperiului Austriac cu titlul "excelență" și adevărat consilier secret imperial, a purtat Marea Cruce al Ordinului Maria Terezia și a fost ultimul "Mare Maestru" (cancelar) al ordinului.

Biografie

Origine și familie
Franz a provenit dintr-o familie de ofițeri și funcționari austrieci. Străbunicul său, consilierul financiar Franz Anton Conrad (1738–1827), a fost înnobilat în 1816 de împăratul Francisc I al Austriei cu predicatul  von Hötzendorf. Numele Hötzendorf își are originea din partea bunicii sale bavareze. Bunicul său Joseph Eugen, consilier economic, a fost căsătorit cu Barbara Postavek. Tatăl său Franz Xaver Conrad von Hötzendorf (1793-1878), un [[colonel de husari k. k., a participat deja la Bătălia de la Leipzig în 1813 și a luptat apoi împotriva revoluționarilor vienezi în Revoluția de la 1848 în Imperiul Austriac. El a fost grav rănit, ceea ce a dus la o amărăciune împotriva revoluționarilor și ideilor propagate de ei. Această atitudine l-a influențat mai târziu și pe fiul său Franz. Deja la pensie s-a căsătorit cu Barbara (n. 1825 – d. 1915), fiica pictorului Josef Kügler, o femeie cu 32 de ani mai tânără.

Generalul s-a căsătorit cu Vilma (1860-1905), fiica directorului de geniu și colonelului k. k. August von le Beau) la 10 aprilie 1886. Soții au avut 4 fii, cu toții deveniți ofițeri: Konrad (porecla: Kurt, 1887–1918) care a murit în urma rănilor primite în război, Erwin (1888–1965), Herbert (1891–1914), căzut pe lângă Rawa-Ruska și Egon (1896–1965). Zece ani după moartea primei neveste (19 octombrie 1915), s-a căsătorit cu Virginia (Gina), născută Agujari, divorțată von Reininghaus (n. 18 februarie 1879 Triest - d. 34 noiembrie 1961, Semmering), (cu care a avusese deja o relație amoroasă de mulți ani) împotriva dorințelor copiilor săi.

Cariera militară

Înainte de Primul Război Mondial
Tânărul Conrad a absolvit școala de cadeți în Hainburg an der Donau (1863-1867), apoi Academia Militară Tereziană din Wiener Neustadt (1867-1871). După terminarea cu mare succes (nota: foarte bine), a fost transferat pe 18 august 1879 ca locotenent de clasa a 2-a la Feldjägerbattalion (batalion de infanterie ușoară) în St. Pölten, frecventând apoi înani 1874 Școala de Război (K.u.k. Kriegsschule), academia militară austriacă din Viena (nota: excelent). În 1876 a fost locotenent de clasa 1 al Statului Major la brigada de cavalerie nr. 6 în Kaschau (astăzi Slovacia). După acea a fost avansat foarte repede. Devenit locotenent-major (Oberleutnant) în 1877, a luat parte la Campania austro-ungară în Bosnia și Herțegovina din 1878-1879, unde s-a distins, fiind onorat de împărat cu o mențiune onorifică și avansat la rangul de căpitan (1 mai 1879). După participarea la combaterea insurgenței în Dalmația (1882), a devenit, la 29 octombrie 1883, șeful Statului Major al Diviziei 11 Infanterie din Lemberg și și-a justificat reputația de mare inovator, de exemplu prin manevre în teren, în loc de exerciții numai pe poligonul de defilare. Dar tot acolo a început să cunoască viitorul unui teatru de război împotriva Rusiei.

La 1 noiembrie 1887, a fost numit maior, iar până în septembrie al anului următor a preluat un birou pentru lucrări operative de Stat Major în Viena. Din 10 septembrie 1888 până în toamna anului 1892, Conrad a fost profesor de tactică la Școala de Război din Viena (în acest timp a fost promovat la gradul de locotenent-colonel pe 1 mai 1890) și a scris pentru instruirea mai profundă a elevilor săi cartea Zum Studium der Taktik und des operativen Generalstabsdienstes , Ofițerul a fost un profesor popular, iar mulți dintre studenții săi au fost un sfert de secol mai târziu, în marele război, foarte devotați lui. În octombrie 1892 a fost trimis la Olmütz ca comandant de batalion al Regimentului nr. 93 Infanterie și a fost promovat la gradul de colonel pe 1 mai 1893, De atunci a aparținut comisiei de evaluarea pentru aspiranții ofițeri de Stat Major [10]. De la 16 octombrie 1895 până la 8 aprilie 1899, Conrad era comandant al Regimentului de Infanterie "Kaiser" nr. 1 din Troppau.

În ziua de 1 mai 1899 (rang: de la 5 mai al anului) a fost numit Generalmajor (general-maior), și comandor al Brigăzii Infanterie nr. 55 în Triest (deja la 9 aprilie). În acest oraș a reprimat revolta muncitorilor portuari italieni cu arme și, prin urmare, a obținut convingerea că pretențiile italiene asupra Trentino  și Triest ar fi contrare intereselor austriece și astfel o confruntație în viitor inevitabilă.

În continuare, promovarea ofițerului a fost frapantă: După rangul de Feldmarschalleutnant la 1 noiembrie 1908, a fost avansat numai 2 săptămâni mai târziu, pe 15 noiembrie, la gradul de Feldzeugmeister (general de infanterie).

Deși Conrad avea deja o mare reputație în armata austro-ungară, recunoscut ca cugetător operativ și, de asemenea, datorită metodelor sale moderne de orientare marțială, a fost de mare importanță pentru cariera sa viitoare, că arhiducele moștenitor Franz Ferdinand și liderul al Militärkanzlei (Cancelaria Militară), a început să-l observe și aprecieze în timpul unei manevre în Tirolul de Sud. De acea, Franz Ferdinand, dorind să-și pună propriii oameni de încredere în poziții cheie, l-a convins pe unchiul său, împăratul Franz Joseph al Austriei să-l destituie pe Friedrich Graf von Beck-Rzikowsky ca șef al Statului Major General din cauza vârstei sale avansate și să-l înlocuiască prin Conrad. Astfel, la 18 noiembrie 1906, generalul a fost numit șef al Statului Major General pentru întreaga forță armată. Dar în timpul unor manevre în apropierea frontierei italiene, el a cerut de la împărat să înceapă un război împotriva "Erzfeind" (dușmanului de moarte), Italia. Răspunsul împăratului: Österreich hat noch nie einen Krieg begonnen. (Austria nu a început niciodată un război.)  Atunci Conrad: Ach, Eure Majestät! (Vai, Maiestatea Voastră!) De acea a avut și o discuție crâncenă cu ministrul de externe contele Alois Lexa von Aehrenthal, care a respins războiul preventiv propagat de Conrad categoric. Într-o audiență din 15 noiembrie 1911, împăratul a făcut reproșuri lui Conrad (tradus): "Aceste atacuri persistente, în special reproșurile din cauza Italiei și a Balcanilor, care se repetă mereu, sunt îndreptate împotriva mea, însă politica o fac eu, este politica mea! Politica mea este o politică a păcii. Această politică a mea trebuie acceptată de toții". Această fisură între cei doi bărbați și un scandal cauzat de afacerea lui amoroasă cu Gina von Reininghaus (mai târziu a doua soție) care mai era încă măritată, a provocat destituirea generalului ca șef al Statului Major General de către împărat la 3 decembrie 1911. Datorită dificultăților crescânde din Balcani și în Războaiele Balcanice, a fost din nou numit șef al Statului Major General al tuturor forțelor armate de către Franz Joseph (12 decembrie 1912). În această poziție, Conrad a rămas până la înlocuirea sa în martie 1917, fiind unul dintre cele mai puternice caractere cu forte multă influență din Monarhia Duală.

În Primul Război Mondial
În vara anului 1914, Conrad a fost unul dintre principalii susținători ai unui război imediat împotriva Regatului Serbiei ca răspuns la asasinarea arhiducelui moștenitor Franz Ferdinand în Sarajevo. El a vrut să înceapă imediat atacul după vestea asasinării, dar ministrul de externe Leopold conte von Berchtold și împăratul Franz Joseph au considerat că ar fi necesară o investigație și pregătire diplomatică. Un atac surpriză împotriva Serbiei, cum ar fi fost posibil după ce Germania a confirmat la 5 iulie al anului libertatea deplină de acțiune (cecul în alb din 1914) pentru Monarhia Duală nu a fost aprobat. Starea de război precum excluderea oricărei posibilitate de pace a fost împiedicată de politicieni împotriva voinței sale. Dar acest comportament avea să se răzbune: După ultimatul la adresa Serbiei și decizia împăratului de a declara războiul, generalul a pus accentul principal al armatei austro-ungare asupra Serbiei, dar după intrarea Rusiei în război trebuia să mute părți mari ale trupelor în Galicia, unde era așteptat atacul rus. Întârzierea rezultată drumului lung pentru armatele, dar și subestimarea puterii trupelor țariste a adus în consecință înfrângerea aproape completă a armatei austro-ungare. Cu toate acestea, Conrad a reușit cu sprijinul armatei germane să recupereze părțile din Galiția și Bucovina ocupate de Rusia, începând cu oprirea tăvălugului rus (Russische Dampfwalze) prin armata austriacă în timpul bătăliei de la Limanowa-Lapanow în decembrie 1914. Acest plan de luptă și cel al Ofensivei de la Gorlice–Tarnów de la 2-3 mai 1915 prin armata XI germană precum armatetele austro-ungare III și IV (care, printre alte motive, este recunoscut ca început prăbușirii imperiului țarist), a rezultat din geniul militar al lui Conrad. Mai departe a izbutit să cucerească Serbia și Muntenegru  și să organizeze un front stabil împotriva Italiei. După recucerirea orașului Lemberg, Conrad a fost promovat la gradul de general-locotenent (Generaloberst) la 23 iunie 1915.

Dar cooperarea cu comandamentul superior al armatei germane (Oberste Heeresleitung, OHL) a fost curând tulburată. Pentru Conrad, liderul OHL Erich von Falkenhayn a văzut în aliat doar pe fratele mai slab, pe care refuza să-l recunoască pentru succesele sale, vrând să le aloce contului său, și care era nerăbdător să promoveze hegemonia Germaniei asupra Austriei pentru viitorul sperat. Mai departe, Conrad a vorbit cuvântul întotdeauna strategiei ofensive, Falkenhayn însă a favorizat strategia de epuizare. În primăvara anului 1916, comunicarea personală dintre cei doi șefi militari s-a terminat în permanență. Generalul a cerut în plus integrarea completă a Serbiei și Muntenegrului în monarhie cel puțin ca stat federal inseparabil, cerere cu care președintele maghiar István Tisza nu a fost deloc de acord, deoarece  a temut un dezechilibru în cadrul monarhiei și în consecință înrăutățirea condițiilor de pace după război pentru Ungaria. În februarie 1916, când Conrad dorea să efectueze anexarea Muntenegrului și a Albaniei de Nord față de împăratul, acela a răspuns: Was, das auch noch? Das ist zu viel! (Ce, și încă asta? Asta este prea mult!) Conrad a răspuns: Ja, aber es ist notwendig. Ein selbständiges Albanien ist unmöglich. (Da, dar este necesar. O Albanie autonomă este imposibilă.) Datorită circumstanței că  arhiducele Friedrich, un susținător al lui Conrad, preluase conducerea armatei de la bătrânul împărat (până la 2 decembrie 1916). Mult mai mult i-a lăsat în aproape toate domeniile mănă liberă  și l-a avansat la gradul de Feldmareșal la 25 noiembrie 1916.

La 2 decembrie 1916, tânărul împărat Carol I al Austriei a preluat personal comanda supremă a armatei și Arhiducele Friedrich a acționat până la concedierea sa, la 11 februarie 1917, numai în calitate de adjunct. La 1 martie 1917, Conrad a fost înlocuit, împotriva voinței sale, prin baronul Arthur Arz von Straußenburg ca șef al Statului Major General de către împăratul. Sub conducerea lui Straußenberg influența și acceptanța lui Conrad au scăzut puternic. Astfel de abia după presiunea domnitorului a fost însărcinat ca comandor al corpului de armată "Conrad" (denumit după el) cu preluarea conducerii frontului sud-vestic împotriva Italiei în Tirol, pentru ca italienii să creadă acest front ar urma să fie ținta următoare de atac principal al forțele armate k. u. k. Dar după cele două ofensive nereușite în a doua bătălie de la Piave (15-22 iunie 1918), de la Asiago la Piave inferioară și la Monte Grappa, unde trupele italiene reușesc să împiedice străpungerea frontului spre zona de șes a Italiei la Montello, în ciuda unor greșeli italiene foarte mari și, în legătură cu ele, pierderilor masive de soldați. Conrad a fost eliberat de funcția de comandant al grupului armatei din Tirol la 14 iulie 1918 de Carol. Pentru a nu face această decizie prea aspră, împăratul la ridicat simultan la rangul de conte și la numit colonel (=șef) al tutor gărzilor personale imperiale din Viena. Pentru Conrad, dezmembrarea monarhiei câteva luni mai târziu a fost consecința lipsei de auz care le-au găsit avertismentele și predicțiile sale. Nu a arătat emoții deosebite.

Epilog
După pensionarea sa la 1 decembrie 1918, Conrad von Hötzendorf a rămas în funcția oficială de cancelar al Ordinului Maria Terezia și a început să scrie cărți despre războiul pierdut și rolul său în opinia sa. Dar s-a îmbolnăvit grav la vezica biliară (având probabil un carcinom). De acea a plecat la o cură în Bad Mergentheim, unde a murit după o criză.

Corpul neînsuflețit a fost transferat la Viena și înmormântat într-un mormânt de onoare [azi mormânt istoric] în Cimitirul Hietzing din Viena. Mai mult de 100.000 de cetățeni au participat la celebrarea funeraliilor pompoase din 2 septembrie și procesiunea de doliu a fost acompaniată pe lângă familia lui Conrad, de sute de foști ofițeri al Statului Major, toți foștii generali, cu toții îmbrăcați în uniformele lor k. u. k., purtând și toate decorațiile lor pe piept, mai departe și toți generalii actuali precum foștii miniștrii imperiali și miniștrii ai republicii. Mai departe au făcut parte detașări din toate armele al Bundesheer (armata republicii).

Valorificare
Conrad a fost o persoană strălucitoare, dar și tragică a Armatei comune, fiind chiar atacat în ultimi ani ca Kriegshetzer (instigator la rãzboi) de politicieni și publiciști de stânga în Austria.

Feldmareșalul a fost departe de realități și detalii materiale, atât în scrierile sale, cât și în ordinele sale militare. Exemple din campaniile sale din Galicia, Serbia și Italia arată că lipsa de atenție acordată vremii și nevoilor trupelor este una dintre cauzele pierderilor enorme pe aceste fronturi (peste 1.800.000 de soldați). Pe de altă parte, capacitățile sale de sinteză și previziunile sale privind transmisiile, mobilitatea trupelor, mecanizarea transportului și războiul aerian folosirea automobilului și telefonului, l-au făcut precursor în domeniul militar. În plus, la fel ca toți colegii săi, s-a afirmat ca susținător al doctrinelor ofensive. Conrad a prevăzut dezastru iminent pentru Armata Austro-Ungară, documentat într-o scrisoare adresată la soția sa din 28 iunie 1914, în care a scris: Es wird ein aussichtsloser Kampf werden, dennoch muß er geführt werden, da eine so alte Monarchie und eine so glorreiche Armee nicht ruhmlos untergehen können. (Va fi o luptă fără speranță, dar trebuie condusă, deoarece o asemenea monarhie veche și o armată atât de glorioasă nu pot să-și facă o ieșire lipsită de onoare din istorie.)

Poate astfel cererea de războaie preventive împotriva Italiei și Serbiei din 1907-1908 trebuie văzute în altă lumină. În prezent sunt denumite mai multe străzi în orașe austriece după el, astfel în Graz și Salzburg precum cazarma din Innsbruck (FM Conrad-Kaserne).

Onoruri (selecție)

Generalul nu a pus niciodată accent pe onoruri și premii. În armată s-a numit mereu numai "Conrad". Totuși a obținut neenumerate din ele, fiind ce mai mult decorat ofițer în întreaga armată austro-ungară:

</div>

Publicații (selecție)

</div>

Note

Bibliografie
 Gina Gräfin Conrad von Hötzendorf: " Mein Leben mit Conrad von Hötzendorf. Sein geistiges Vermächtnis", Editura Grethlein& Co., Leipzig 1935
 August Urbanski von Ostrymiecz: "Conrad von Hötzendorf, Soldat und Mensch", Editura Moser, Graz-Leipzig-Wien 1938
 Oskar Regele: "Feldmarschall Conrad", Editura Herold, Viena-München 1955;
 Rudolf Kiszling: "Conrad von Hötzendorf",  în: 'Heerführer des Weltkrieges, Berlin 1938
 Rudolf Kiszling:: "Conrad von Hötzendorf",  în: Österreichs Feldherrn und ihre Beziehungen zum Deutschtum, Viena 1941
 Alfred von Wittich: "Zur Weltanschauung "Conrad von Hötzendorfs", în: Militärwissenschaftliche Mitteilungen, Berlin 1944
 Kurt Peball (ed.): "Conrad von Hötzendorf. Private Aufzeichnungen aus den Papieren des k. u. k. Generalstabs-Chefs", Editura Amalthea, Viena-München 1977
 Peter Broucek: "Ein General im Zwielicht – Die Erinnerungen des Edmund Glaises von Horstenau", Editura Hermann Böhlaus Nachf. GmbH, Graz 1980
 Jörg C. Steiner: "Schematismus der Generale und Obersten der k.u.k.Armee, Stand 31.12.1918", Viena 1992
 Wolfram Dornik, Hannes Leidinger, Verena Moritz: (Ludwig Boltzmann-Institut für Kriegsfolgen-Forschung): "Des Kaisers Falke - Wirken und Nach-Wirken von Franz Conrad von Hötzendorf", vol. 25, Editura Studienverlag, Innsbruck 2013, ISBN 978-3-7065-5004-8

Legături externe

 Franz Conrad von Hötzendorf, audio
 Funeraliile pentru Franz Conrad von Hötzendorf

Nașteri în 1852
Nașteri pe 11 noiembrie
Decese în 1925
Decese pe 25 august
Conți ai Austriei
Feldmareșali austrieci
Ordinul Militar Maria Terezia
Purtători al Ordinului Leopold (Austria)
Purtători al Ordinului Coroanei de Fier (Austria)
 Decorați cu Medalia Signum Laudis
Decorați cu "Ordinul Crucea de Fier"
Decorați cu Ordinul național "Steaua României" în grad de Mare Cruce
Cavaleri ai Marii Cruci a Ordinului Vulturul Roșu

Franz Conrad von Hötzendorf


ජෛව සිනෙරු යනු ආරක්ෂිත හා ඇලවුම්කාරක උපස්ථරයක් ස්‍රාවය කිරීම මඟින් හඳුනාගත හැකි සංකීර්ණ ක්ෂුද්රි ජීවී සමූහයකි. ඒවා මතුපිට ඇමිණුම් , ව්යුවහීය සමානතා , ජානමය විවිධත්වය, සංකීර්ණ ප්‍රජා අන්තර් සම්බන්ධතා හා බහිස් සෛලීය බහු අවයවික ද්රීව්ය,යන්ගේ සැදුණු ජාලයක් යන කරුණුවලින් අනන්ය් වේ.

ඒක සෛලික ජීවීන් එකිනෙකට වෙනස් හැසිරීම් රටා 2කින් පවතී. පළමුවැන්න වඩාත් සමීප නිදැල්ලේ පාවෙන ප්ලාවාංගමය ජීවීන් වන අතර එකට ද්‍රව මාධ්‍යයේ ස්වායත්තව පාවිය හැකි හෝ පිහිනිය හැකි ඒක සෛලික ජීවීන්ගෙන් සමන්විතය. දෙවැන්න ඝන මතුපිටක් සාදමින් සෛල ළං ළංව ඇහිරී තදින් එකට බැඳුණු ඇමිණුනු තත්වයයි. හැසිරීමේ වෙනස්කම් ආකාර කිහිපයක් හොවා දැක්විය හැක. ඝන පූර්ණ සංවේදන , විශේෂයෙන් විශේෂයට වෙනස් ක්‍රියාකාරකම් උදාහරණ වේ.

References

http://en.wikipedia.org/wiki/Biofilms

ජෛව සිනෙරු


Sam Williams puede hacer referencia a:

 Samuel H. Williams, baloncestista estadounidense, nacido en 1945.
 Samuel Keith Williams, baloncestista estadounidense, nacido en 1959.
 Sam Williams, jugador de rugby australiano.
 Sam Williams, futbolista inglés.
 Sam Williams, jugador de fútbol americano estadounidense.

Sam Williams


San Gabriel, Spanish for Saint Gabriel, may refer to:

North America
Mexico
San Gabriel, Durango
San Gabriel, Guanajuato
San Gabriel, Jalisco
San Gabriel Chilac, Puebla
San Gabriel Mixtepec, Oaxaca

United States
San Gabriel, California
Mission San Gabriel Arcángel in San Gabriel, California
The San Gabriel River (California), site of the 1847 Battle of Rio San Gabriel in the Mexican–American War
The San Gabriel River (Texas), site of the 1839 Battle of the San Gabriels in the Texas-Indian Wars
The San Gabriel Valley in California
The San Gabriel Mountains in California
San Gabriel, Texas

South & Central America
Ecuador
San Gabriel, Ecuador
Guatemala
San Gabriel, Suchitepéquez

Other
Philippines
San Gabriel, La Union

See also
 Saint Gabriel (disambiguation)

San Gabriel


In geometry, coaxial means that several three-dimensional linear or planar forms share a common axis. The two-dimensional analog is concentric.

Common examples:

A coaxial cable is a three-dimensional linear structure. It has a wire conductor in the centre (D), a circumferential outer conductor (B), and an insulating medium called the dielectric (C) separating these two conductors. The outer conductor is usually sheathed in a protective PVC outer jacket (A). All these have a common axis.

The dimension and material of the conductors and insulation determine the cable's characteristic impedance and attenuation at various frequencies.

Coaxial rotors are a three-dimensional planar structure: a pair of helicopter rotors (wings) mounted one above the other on concentric shafts, with the same axis of rotation (but turning in opposite directions).

In loudspeaker design, coaxial speakers are a loudspeaker system in which the individual drivers are mounted close to one another on the same axis, and thus radiate sound along the same axis and roughly from the same point.

A coaxial weapon mount places two weapons on roughly the same axis – as the weapons are usually side-by-side or one on top of the other, and thus oriented in parallel directions – they are technically par-axial rather than coaxial, however the distances involved mean that they are effectively coaxial as far as the operator is concerned.

See also

 Orthogonal
 Perpendicular

References

External links

Geometry

Coaxial