Buxenus ist der Name eines gallischen Lokalgottes, der nach der Interpretatio Romana mit Mars gleichgesetzt wird.

Mars Buxenus wird in einer einzigen Weiheinschrift aus Velleron bei Carpentras (Carpentorate, römische Provinz Gallia Narbonensis; heute im Département Vaucluse) genannt:
[Iul]ianus Ten[---] / deo / Marti Bu/xeno / [I]ulianus / [v]otum p(osuit)
Das in der Nähe liegende Buisson, im Mittelalter Campus Buxonus, ist nach der Gottheit benannt.

Siehe auch
 Liste keltischer Götter und Sagengestalten
 Keltische Religion
 Keltische Mythologie

Literatur
 Helmut Birkhan: Kelten. Versuch einer Gesamtdarstellung ihrer Kultur. Verlag der Österreichischen Akademie der Wissenschaften, Wien 1997, ISBN 3-7001-2609-3.

 Bernhard Maier: Lexikon der keltischen Religion und Kultur (= Kröners Taschenausgabe. Band 466). Kröner, Stuttgart 1994, ISBN 3-520-46601-5, S. 62.

Einzelnachweise

Gallische Gottheit

Buxenus


Råsted Kirke er sognekirken i Råsted Sogn, Randers Søndre Provsti i Århus Stift.
Den ligger i landsbyen Råsted lidt nord for Randers i Randers Kommune; indtil Kommunalreformen i 1970 lå den i Støvring Herred i Randers Amt.

Beskrivelse af kirken
Det romanske kor og skib er overvejende opført af  kridtstenskvadre. Koret har flad østafslutning og er opført af kridtsten på skråkantsokkel med hjørnelisener og buefrise. Skibet har hjørnelisener, buefriser og sydportal af kridtsten mens murene er bygget af rå granit. De romanske vinduer er bevaret i korets sydmur samt korets og skibets nordmur. De romanske vinduer og den bevarede sydportal har søjlestave med foldekapitæler af engelsk-normannisk type. Våbenhuset er opført i sengotisk tid, tårnet lidt senere. Tårnet har haft vestportal, som nu er tilmuret. Kirken gennemgik en hovedistandsættelse i 1938.

Den oprindelig korbue med kragsten er bevaret. I 1936 afdækkede man kalkmalerierne på triumfvæggen og i koret, som dateres til omkring 1125. De blev restaureret 1939-42 af Egmont Lind. Kalkmalerierne tillægges det såkaldte Råsted-værksted og blev først kalket over i 1665. Langs skibets nord- og sydvæg var stenkonsoller, man kunne sidde på, ellers stod man op. I nyere tid har man genetableret det oprindelige flade loft. En tidligere renæssancealtertavle står nu i Skibsted Kirke, Rebild Kommune. Den blev i 1944 erstattet af et senmiddelalderligt krucifiks fra Nationalmuseet. Den romanske granitfont har glat kumme.

Koret kan deles i længdeaksen øst-vest, mod nord Julen (fødslen), mod syd Påsken (døden). På vestvæggen mod nord begynder en billedfrise med Bebudelsen. Derefter fortsætter frisen på nordvæggen med Besøgelsen og Fødslen, hvor der er kontakt mellem barn og moder, hvilket kom ind i ikonografien omkring 1200, i de tidlige fødselsscener er der ingen kontakt mellem mor og barn. Dernæst følger Josef i en selvstændig arkade og inden vinduet slutter frisen med Kongernes tilbedelse, her ses den tronende Maria med Jesusbarnet, hun er ved at blive et Kristusbillede. Efter vinduet kommer Kongerne hos Herodes. I datidens Herodesspil spørger Herodes kongerne 'Quem Quivitis' (:hvem søger I). I Kvinderne ved graven spørger englen kvinderne på samme måde 'Quem Quivitis' (:hvem søger I). Dette motiv er placeret over for Kongerne hos Herodes.

På østvæggen nord for alteret ses Barnemordet, her er mange sværd. I kongerne hos Herodes og i Barnemordet ses Herodes siddende på en stol med dragehoveder, som ses i flere samtidige udsmykninger på egnen.

På Hjerl Hede Frilandsmuseum har man bygget en kopi af en middelalderkirke efter model af Tjørring Kirke ved Herning. Motiverne er fra Råsted Kirke og malet indvendigt med den teknik, som man mener middelalderens malere har brugt. I denne kopi kan man se de stærke farver, som middelalderens menighed så i deres kirker.

Galleri

Noter

Kilder
 Teksten er baseret på "Råsted kirke"  hos Nordenskirker.dk der har frit materiale. ("Tilladelse til materiale fra Nordenskirker.dk")

Eksterne henvisninger

 Råsted Kirke hos KortTilKirken.dk
 Om kirken side 890 hos Trap, Kongeriget Danmark, 3. udgave, 4. bind : Hjørring, Thisted, Aalborg, Viborg og Randers Amter
 Råsted Sogn  hos side for pastoratets fem sogne, DeFemSogne.dk

Kirker i Randers Kommune
Kirker i Århus Stift
Kirker i Randers Amt

Råsted Kirke (Randers Kommune)


La temporada 1972 de la Japan Soccer League fue el octavo campeonato de Primera División del fútbol japonés organizado por la Japan Soccer League. El torneo se desarrolló en una rueda de todos contra todos desde el 9 de abril de 1972 y el 26 de noviembre de 1972.

El cambio más importante en el Campeonato fue el torneo de Segunda División, por lo cual los mejores ubicados entre la segunda y la undécima posición de la " All Japan Superior Campeonato de Fútbol" jugarían en la nueva categoría del fútbol japonés. En esa temporada se suspende el descenso, para expandir la División 1 para el siguiente Campeonato, por la misma razón que se cancelaron los playoffs de relegacion y los dos primeros equipos de la Segunda División de la JSL, ascenderían a la máxima categoría de la JSL.

El Hitachi gana el título por primera vez en su historia.

Clasificación

JSL Primera División
No hubo descensos para que la Primera División se expandiese a 10 clubes.

JSL Segunda División

Toyota Motors, después conocido como Nagoya Grampus , fue coronado como el campeón inaugural de Segunda División. Tanabe Pharmaceutical, un club de Osaka, le siguió a la expansión a 10 equipos de Primera División. No hubo descensos a las Ligas Regionales, para mantener la Segunda División a 10 clubes

Enlaces externos
 Estadísticas de liga

Japón en 1972
Fútbol en 1972
Temporadas de la Japan Soccer League

Japan Soccer League 1972


حصن هواشوكا هو منشأة عسكرية تابعة للولايات المتحدة الأمريكية في جنوب شرقي ولاية أريزونا على بعد 15 كلم من الحدود مع المكسيك. و هي موقع تمركز الجيش التاسع للإشارة، ومركز الاستخبارات العسكرية بالإضافة إلى نظام اتصالات ثانوي للجيش ومصلحة اختبار الأسلحة ومصلحة اختبار أدوات حرب إلكترونية. وقد سلط الضوء على هذه المنشأة من قبل الإعلام خاصة بعد ظهور إدعاءات بأنها تحوي مركزا للتدريب على التعذيب بعد أحداث سجن أبو غريب. حيث يتم هناك تطوير طرق التعذيب. وتشير بعض التقارير الإعلامية أن الضابطة كارولين وود المسؤولة عن جرائم سجن أبو غريب قد تم ترقيتها ونقلها من العراق إلى الحصن وحيث أصبحت مدرسة لطرق الاستجواب.

المناخ
يظهر الجدول التالي التغييرات المناخية على مدار السنة لحصن هواشوكا:

أعلام
 مايك فالون
 جين كورتيز
 روبرت أ. مكلور
 تيموثي كريمر
 كورنيليوس كول سميث جونيور
 ديفيد ستيوارت باركر
 جون هنري

مراجع

السجل الوطني للأماكن التاريخية في مقاطعة كوتشايز (أريزونا)
تأسيسات سنة 1877 في أريزونا
حصون في أريزونا
حصون في السجل الوطني للأماكن التاريخية في أريزونا
سييرا فيستا (أريزونا)
قواعد جيش الولايات المتحدة
مبان ومنشآت في مقاطعة كوتشايز (أريزونا)
مخابرات عسكرية
مناطق تاريخية في الولايات المتحدة
منشآت عسكرية أسست في 1877
منشآت عسكرية في أريزونا

حصن هواشوكا


Ra'd Suresi (Arapça: سورة الرعد) Kur'an'ın 13. suresidir. Sure 43 ayetten oluşur.

Adını, 13. ayette geçen ve 'gök gürültüsü' anlamına gelen "Ra'd" kelimesinden almıştır. İlgili ayet şöyle der; "13- ""Gök gürültüsü"" O'nu hamd ile, melekler de O'na olan korkularından tesbih ederler.. O, yıldırımları gönderip bununla dilediğine çarpar; onlar ise Allah hakkında çekişip-tartışırlar. O, gücü pek çetin olandır."

Konusu
Surenin ikinci ayeti göğün yükseltilmesinden bahsetmektedir.

Tevrat anlatımlarında sözü edilen Aden bahçesi ile örtüşen ve diğer bazı kavramlar gibi tevrat kaynaklı olduğu düşünülen bir kavram 23. ayette sözü edilen Adn cennetidir. Ancak Tevrat'a göre Adem'in yaratıldığı Aden bahçesi Dünya üzerinde bir bahçedir ve içerisinden Nil, Fırat gibi ırmaklar akar.

Surede başlıca Allah'ın birliği, peygamberlik, öldükten sonra dirilmek ve hesap ile Arap Paganların İslam hakkında ortaya attıkları şüpheler konu edilmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
DİB Ra'd Suresi meali

Sureler

Ra'd Suresi


تحليل الخطاب بالنقد هو أحد المنهجيات المتقدمة في دراسة الخطاب والتي تتعامل مع اللغة كأحد أشكال الممارسات الاجتماعية وتدرس كيف يساهم النص والكلام على خلق السلطة الاجتماعية والسياسية.

وقد أصبح التحليل النقدي للخطاب من المناهج المتبعة للتحليل في العلوم الاجتماعية والإنسانية منذ أن كتب نورمان فيركلاف كتابه اللغة والسلطة عام 1989م.
ولا تعد هذه المنهجية متجانسة ولا موحدة ولا تحصر نفسها في طريقة أو أسلوب معين، ولكن الافتراض التي يتشارك به جميع المهتمين بالتحليل النقدي للخطاب هو أن اللغة والسلطة مرتبطان مع بعضهما ارتباطاً كلياً.

تطور تحليل الخطاب بالنقد
يعد نورمان فيركلاف أول من طور دراسة التحليل النقدي للخطاب، وهي منهجية تعتمد على كثير من المباحث في العلوم الاجتماعية والإنسانية مثل اللغويات النقدية، كما ترتبط بدراسة العديد من النظريات الاجتماعية- كأفكار كارل ماركس وأنتونيو غرامشي ولويس التيسار وميشيل فوكو وغيرهم من المنظرين الاجتماعيين، وذلك لدراسة الأيديولوجيات والروابط السلطوية التي يشتمل عليها الخطاب. ويأتي ارتباط اللغة مع الحالة الاجتماعية من كونها الإطار الوحيد للتعبير الأيديولوجي، ومن كونها ميداناً للصراع على السلطة وعاملاً مهماً فيها.
وهنالك من الباحثين في التحليل النقدي للخطاب الذين اعتمدوا على الجوانب السيكولوجية في الخطاب، حيث يكون يتم تحديد الجانب النفسي-الاجتماعي بين بنية المجتمع والخطاب. كما أن هنالك دور كبير للجانب التاريخي في الدراسات المعنية بالتحليل النقدي للخطاب.

منهجية
لهذا التحليل حسب فيركلاف منهجية بحيث يكون له ثلاثة مستويات: كبير هو النصي واللغوي ومتوسط هو الخطابي وصغير هو العلاقة بالنصوص والخطابات الأخرى. وكل مستوى يوافق بعدا من ثلاثة: الأول بعد النص والثاني بعد الممارسة الخطابية والثالث بعد الحدث الخطابي. على المستوى الأول تحلل أساليب النحو والمجاز والبلاغة، والثاني عوامل إنتاج النص وتوزيعه واستهلاكه، والثالث التيارات المؤثرة في النص.

انظر أيضًا
 تحليل الخطاب بحسب فوكو

مراجع

وصلات خارجية
 موقع مختص بقضايا تحليل الخطاب
 البحث في مجال التحليل النقدي للخطاب
 صفحة نورمان فيركلاف
 المناهج النقدية في تحليل الخطاب في الحقول المختلفة

الدوريات المختصة بالتحليل النقدي للخطاب
 الخطاب والمجتمع
 مجلة اللغة والسياسة

النظرية النقدية
تحليل الخطاب
لغويات اجتماعية
منهجية العلوم الاجتماعية

تحليل الخطاب بالنقد


Donald Cameron est un nom pouvant désigner:

Clan Cameron (Écosse)
 (1695 ou 1700-1748), chef de clan et soldat écossais
 (1769-1832), 22 chef du clan
 (1835–1905), homme politique conservateur écossais
 (1876-1951), 25 chef du clan
 (1910-2004), financier et 26 chef du clan
 (né en 1976) homme politique conservateur écossais

Hommes politiques australiens
 (1814-1890), homme politique en Tasmanie
 (1900-1974), libéral du Queensland
 (1879-1960), nationaliste du Queensland
 (1887-1967), nationaliste en Tasmanie
 (1917-1964), travailliste du Queensland
 (né en 1940), libéral du Queesnland
 (1914-1998), travailliste en Australie-Méridionale
 (1878-1962), travailliste et sénateur du Victoria
 (1851-1931), parti du libre-échange en Tasmanie

Hommes politiques canadiens
 (1869-1936), united farmers en Alberta
 (1901-1989), sénateur libéral de l'Alberta
 (ca. 1836-fl. 1882), conservateur de l'Île-du-Prince-Édouard
 (1843-1936), libéral en Ontario
Donald Niel Cameron (1917-2014), progressiste-conservateur en Colombie-Britannique
Donald William Cameron (1946-2001), premier ministre de la Nouvelle-Écosse

Autres hommes politiques
J. Donald Cameron (1833-1918), républicain américain en Pennsylvanie
 (1872-1948), administrateur britannique dans le Tanganyika
 (1877-1962), maire écossais de Dunedin

Divertissement
 (1908-2002), éditeur américain
Donald Clough Cameron (1905/06-1954), écrivain américain
 (1933-2016), journaliste sportif néo-zélandais
 (1937-2020), journaliste et auteur canadien
Donald Cameron, nom de plume de l'auteur irlandais

Sportifs
 (1908-1990), joueur néo-zélandais de cricket
 (1908-1990), joueur néo-zélandais de cricket
 (1927-2003), joueur écossais de rugby
 (né en 1931), joueur australien de football australien
 (c. 1894-1952), entraîneur de chevaux américain
 (né en 1954), joueur australien de water-polo

Autres
 (1894-1972), architecte écossais
Donald Ewen Cameron (1901-1967), psychiatre américain de la CIA
 (1916-1961), marin écossais
 (né en 1926), évêque anglican australien
Donald Cameron, pilote du Vol Air Canada 797

Voir aussi

Cameron, Donald

Donald Cameron


São Martinho de Árvore Portekiz'de Coimbra belediyesine bağlı olan, 3,26 km2 yüzölçümüne sahip, 1.003 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Coimbra'nın bucakları

São Martinho de Árvore


La saison 2022 du championnat du Pérou de football se déroule de février à novembre 2022 avec trois phases : le tournoi d'ouverture, le tournoi de clôture et la phase dite de Play off. Elle porte l'appellation de Liga 1 Betsson pour la deuxième fois.

Tenant du titre, l'Alianza Lima fait le doublé en battant le FBC Melgar en finale du championnat sur un score global de 2-1 (0-1 puis 2-0). Il s'agit du  de champion du Pérou de l'Alianza.

Règlement du championnat 2022
 :  RPP

Le règlement ressemble à celui de 2019, mais avec un nombre impair d'équipes (19). Le système de relégation ne présente aucun changement par rapport à celui de 2021 avec un barrage entre l'antépénultième du championnat et le vice-champion de  alors que les deux derniers sont directement relégués. Le championnat se déroule toujours en trois phases :
 Tournoi d'ouverture : les 19 équipes se rencontrent une fois (18 matchs par équipe avec 19 journées, une équipe étant obligée d'être au repos à chaque journée).
 Tournoi de clôture : les 19 équipes se rencontrent dans l'ordre inverse par rapport au tour précédent.
 Play off : les vainqueurs des tournois d'ouverture et de clôture sont rejoints par les deux meilleures équipes au classement cumulé. Après des demi-finales en matchs aller / retour, la finale se joue également suivant la même modalité. Si une même équipe remportait à la fois les tournois d'ouverture et de clôture, la phase de Play-off serait annulée, le club en question étant automatiquement désigné champion du Pérou. Si une équipe termine parmi les deux premiers du classement cumulé en étant vainqueur de l'un des deux premiers tournois, elle serait automatiquement qualifiée pour la finale.

Les deux premières équipes du classement cumulé ainsi que les vainqueurs des tournois d'ouverture et de clôture sont qualifiées pour la Copa Libertadores 2023, les quatre équipes suivantes sont qualifiées pour la Copa Sudamericana 2023.

Clubs participants

Compétition

Tournoi d'ouverture

|valign=top align=left width=50%|

|}

Tournoi de clôture

|valign=top align=left width=50%|

|}

Classement cumulé

|valign=top align=left width=50%|

|}

L'Alianza Lima, vainqueur du tournoi de clôture et deuxième au classement général, est qualifié directement à la finale du championnat. Le Sporting Cristal, premier au classement général, et le FBC Melgar, vainqueur du tournoi d'ouverture, doivent disputer un barrage (une demi-finale) pour déterminer le deuxième finaliste du championnat.

Barrage de promotion-relégation
L'Unión Comercio, vice-champion de , affronte l'Ayacucho FC,  au classement cumulé, dans un barrage de promotion / relégation dont le vainqueur obtient une place en D1.

L'Unión Comercio s'impose sur un score global de 4-2 et remonte en D1 à partir de 2023.

Play off

Tableau

Demi-finale du championnat

Finale du championnat

Bilan de la saison

Meilleurs buteurs

Notes et références

Notes

Références

Voir aussi

Liens internes
 Championnat du Pérou de football

Liens externes
  Résultats complets sur RSSSF

2022
Pérou
Sport au Pérou en 2022

Championnat du Pérou de football 2022


Gérard Latortue (19 June 1934 – 27 February 2023) was a Haitian politician and diplomat who served as the prime minister of Haiti from 12 March 2004 to 9 June 2006. He was an official in the United Nations for many years, and briefly served as foreign minister of Haiti during the short-lived 1988 administration of Leslie Manigat.

Career
In February 2004, the country experienced a coup d'état which saw the removal and exile of President Jean-Bertrand Aristide; Breaking with the Haitian constitution a "council of the wise" was set up by the international powers to choose a new Prime Minister. Latortue was selected by the council and appointed head of the interim government on 9 March while still living in the United States, and was sworn in on 12 March.

His administration was recognized by the United Nations, the United States, Canada, and the European Union. He was denied recognition by the governments of Jamaica, Saint Kitts and Nevis, Venezuela, and Cuba, as well as the African Union. His government was beset with opposition from the Fanmi Lavalas political party (and with them, a large amount of the Haitian populace); an ongoing flight of foreign capital and human resources (especially by the country's economic elite, which, through the Group of 184, had supported the coup against Aristide and had contributed a significant number of personnel to the subsequent government); and violence by and between gangs, rebels, and militants (especially in Port-au-Prince and its metropolitan area), many of whom are either former members of the Haitian Armed Forces (disbanded by Aristide) or street gang supporters of the Aristide government "Chimere".

The 2006 elections in Haiti, to replace the interim government of Latortue established after the 2004 Haitian coup d'état, were delayed four times after having been originally scheduled for October and November 2005. The elections finally took place on 7 February 2006. The 129 member Haitian Parliament was also elected at this election. Run-off elections for the Chamber of Deputies of Haiti were held on 21 April 2006. In June 2006, Latortue was succeeded by Jacques-Édouard Alexis.

Latortue was the head of the observer mission of La Francophonie in Togo for that country's October 2007 parliamentary election.

Personal life and death
Latortue had three children. His daughter, Alexia, currently serves in the United States Department of the Treasury.

Latortue died after a fall on 27 February 2023, at the age of 88.

References

1934 births
2023 deaths
Prime Ministers of Haiti
Haitian diplomats
Foreign Ministers of Haiti
21st-century Haitian politicians
People from Gonaïves

Gérard Latortue


St. Martin ist eine römisch-katholische Kapelle im oberschwäbischen Katzenhirn, einem Stadtteil von Mindelheim. Sie wurde vermutlich im 18. Jahrhundert am Südwestrand des Weilers errichtet.

Architektur
Der nach Süden ausgerichtete Bau besitzt einen flachgedeckten Raum zu zwei Achsen. Die Fenster besitzen Rundbögen. Anschließend ist eine halbkreisförmige, innen etwas breitere und außen leicht eingezogene Apsis mit zwei Kreisfenstern und Wulstgesimst unter der Decke angebaut. Der alte Fußbodenbelag ist aus quadratischen Solnhofener Platten gefertigt. Die im Norden sich befindliche aufgedoppelte Tür stammt aus dem 18. Jahrhundert. Das Vorzeichen wurde wohl im 19. Jahrhundert angebaut. Dieses Vorzeichen besitzt eine offene Stichbogenarkade im Osten und ein Walmdach. Über dem Nordgiebel befindet sich ein viereckiger, hölzerner Dachreiter des 19. Jahrhunderts mit einer Blechspitze. Am Außenbau befindet sich ein schräges Traufgesims, im Scheitel der leicht eingezogenen Apsis befindet sich eine Lisene.

Ausstattung
Der hölzerne und gefasste Altar stammt aus dem 3. Viertel des 19. Jahrhunderts. Er ist schlicht und neuromanisch mit klassizistischen Reminiszenzen und einem Kastenstipes. Die hohe Predella mit einer Muschelnische befindet sich zwischen den Säulensockeln, darüber ist eine Ädikula aus zwei Paaren schlanker Säulen und einem Dreiecksgiebel zu sehen. Diese umschließen ein Bild des heiligen Martin von Erwin Holzbaur aus dem Jahr 1961.

Das Gestühl stammt aus dem 18. oder 19. Jahrhundert und besitzt geschwungene Brettwangen. Der eiserne und auf einem Holzbaluster sich befindliche Opferstock aus dem 18. Jahrhundert ist mit Bändern und Rosetten beschlagen. In der Kapelle befinden sich zwei gefasste Holzfiguren. Die eine ist ein Missionskreuz. Dieses ist laut Inschrift zur Erinnerung an die Mission 1855 in Mindelheim angefertigt worden. Allerdings ist es eine volkstümliche Arbeit, die Zeichen des Barocks aufweist, weshalb es auch aus dem 18. Jahrhundert stammen könnte. Die zweite Holzfigur zeigt einen knienden, gegeißelten Heiland aus der Mitte des 18. Jahrhunderts.

Eine hölzerne Gedenktafel befindet sich über der Türe. Sie trägt die Inschrift Zum Andenken an die zu Mindelheim im Monete April 1855 gehaltene Mission von den Jesuiten S. K. 1868.

Literatur

Weblinks

Erbaut im 18. Jahrhundert
Martin-von-Tours-Kirche (Patrozinium)
Kapelle im Bistum Augsburg
St. Martin
St. Martin
Kirchengebäude in Europa

St. Martin (Katzenhirn)


Traversarea Alpilor de către Hannibal în 218 î.Hr. a fost unul dintre cele mai importante evenimente ale celui de-al Doilea Război Punic și una dintre cele mai faimoase acțiuni ale oricărei forțe militare în războaiele antice. Ocolind garnizoanele terestre romane și aliate și flota navală romană, Hannibal a reușit să conducă armata cartagineză peste Alpi în Italia pentru a purta război cu Republica Romană.

Context
După înfrângerea flotei cartagineze în Bătălia navală de la insulele Egate, cartaginezii s-au predat și au acceptat înfrângerea în Primul Război Punic. Hamilcar Barca (Barca înseamnă fulger), un membru de frunte al familiei patriotice a barcizilor din Cartagina și un general care s-a remarcat în cursul Primului Război Punic, a căutat să reducă pierderile suferite de Cartagina în Sicilia în fața romanilor. În plus, cartaginezii (și Hamilcar personal) erau supărați pentru pierderea Sardiniei. După ce cartaginezii au pierdut războiul, romanii au impus o pace umilitoare, care urmărea să transforme Cartagina într-un oraș care plătea tribut Romei și își pierdea în același timp flota. Chiar dacă termenii tratatului de pace au fost aspri, romanii nu au putut reduce puterea politică și economică a Cartaginei; Cartagina era cel mai prosper port comercial maritim al acelor vremuri și tributul pe care romanii i l-au impus era ușor de plătit anual, chiar dacă în acea perioadă mercenarii cartaginezi s-au revoltat împotriva orașului stat.

Partidul barcizilor cartaginezi era interesat de cucerirea Iberiei, o țară a căror resurse naturale variate puteau să-i aducă venituri mari și să suplinească bogățiile din Sicilia, care, după sfârșitul Primului Război Punic, erau exploatate acum de romani. În plus, era ambiția familiei Barca, una dintre cele mai importante familii nobile ale patrioților cartaginezi, ca într-o zi să folosească Peninsula Iberică ca bază de operațiuni pentru a duce un război de răzbunare împotriva alianței militare romane. Aceste două obiective mergeau mână în mână și în ciuda opoziției grupării conservatoare față de expediția pe care o plănuia, Hamilcar a hotărât în anul 238 î.Hr. să înceapă cucerirea peninsulei Iberice. A pornit din Cartagina către vest, spre coloanele lui Hercule, unde armata lui a trecut strâmtoarea și a început să ocupe peninsula; în următorii nouă ani Hamilcar a cucerit partea de sud-est a peninsulei. Administrarea provinciilor nou cucerite l-a determinat pe Cato cel Bătrân să remarce că "nu exista niciun rege egal cu Hamilcar Barca".

În 228 î.Hr. Hamilcar a fost ucis, în prezența lui Hannibal, în timpul unei campanii împotriva populației celtice din peninsulă. Ofițerul comandant al marinei, care era atât ginerele lui Hamilcar, cât și membru al partidului patriotic – Hasdrubal "cel Frumos" – a fost ales comandant-șef de către ofițerii armatei din Cartagena iberică. Existau în acea vreme o serie de colonii grecești de-a lungul coastei de est a Peninsulei Iberice, cea mai importantă fiind centrul comercial Saguntum. Aceste colonii și-au exprimat îngrijorarea cu privire la consolidarea puterii cartagineze în peninsulă, realizată ca urmare a conducerii militare și diplomatice abile a lui Hasdrubal. Având nevoie de protecție, Saguntum a cerut ajutor Romei; Roma a trimis o garnizoană în oraș și o misiune diplomatică în tabăra lui Hasdrubal de la Cartagena, informându-l că râul Iberus trebuia să fie granița teritoriului său din Spania. Încheierea tratatului a avut loc în tabăra lui Hasdrubal în anul 226 î.Hr.

În anul 221 î.Hr. Hasdrubal a fost ucis de un asasin. În acel an ofițerii armatei cartagineze și-au exprimat susținerea pentru fiul de 29 de ani al lui Hamilcar, Hannibal, alegându-l comandant șef al armatei. Preluând comanda (confirmată retroactiv de Senatul Cartaginez) armatei pe care tatăl său o deținuse în cursul celor nouă ani de lupte montane grele, Hannibal a declarat că avea de gând să ducă la bun sfârșit proiectul tatălui său de cucerire a Peninsulei Iberice, care fusese primul obiectiv în planul provocării unui război cu Roma în Italia pentru a o învinge acolo.

Hannibal a petrecut primii doi ani la comanda armatei sale căutând să îndeplinească ambiția tatălui său și înăbușind în același timp mai multe potențiale revolte provocate în urma morții lui Hasdrubal, care amenințau siguranța posesiunilor cartagineze deja cucerite până acum. El a atacat tribul olcazilor și a cucerit capitala lor, Althaea. Mai multe triburi învecinate au fost uimite de vigoarea și rapacitatea acestui atac și s-au supus de bună voie cartaginezilor. El a primit tribut de la toate aceste triburi recent subjugate și s-a întors cu armata la Cartagena iberică, unde și-a recompensat trupele cu daruri și a promis mai multe daruri în viitor. În următorii doi ani Hannibal a supus întreaga Iberie de la sud de râul Ebru, cu excepția cetății Saguntum, care, fiind sub protecția Romei, nu figura în planurile lui apropiate. Catalonia și Saguntum erau acum singurele zone ale peninsulei care nu se aflau sub stăpânirea lui Hannibal.

Relațiile externe ale Romei
Hannibal era la curent cu politica romană și a considerat că era momentul oportun pentru a ataca Roma. El avea spioni gali în toate colțurile Republicii Romane, inclusiv în cercurile apropiate Senatului Roman. În anii care trecuseră de la sfârșitul Primului Război Punic (264-241 î.Hr.) romanii și-au consolidat stăpânirea în Peninsula Italică prin ocuparea unor poziții geografice strategice și și-au extins controlul asupra Siciliei, Corsicii și Sardiniei.

În acea perioadă romanii se aflau în război cu galii padani de mai mult de un secol. Boii au purtat un război cu romanii începând din anul 238 î.Hr. până în anul 236 î.Hr. În 225 î.Hr. populațiile native din nordul Italiei, văzând că armata romană pornise iarăși într-o expediție pentru ocuparea teritoriului lor, au trecut la atac, dar au fost înfrânte. Romanii erau hotărâți să-și extindă hotarele până la poalele Alpilor. În 224 î.Hr. boii s-au supus hegemoniei romane, iar în anul următor anarii s-au supus, de asemenea, romanilor. În anul 223 î.Hr. romanii s-au angajat într-o altă luptă cu galii, de această dată cu tribul insubrilor. Romanii au suferit inițial pierderi semnificative împotriva insubrilor în timp ce încercau să traverseze un vad în apropierea confluenței dintre râurile Pad și Adda. După ce armata romană și-a stabilit tabăra în acea regiune, fără a desfășura nicio acțiune decisivă timp de câteva zile, consulul roman aflat la fața locului a decis să negocieze o înțelegere cu insubrii. Ca urmare a armistițiului recent încheiat, romanii au putut mărșălui liberi către teritoriul aliaților lor, cenomanii. Cu toate acestea, odată ce s-a aflat în siguranță pe teritoriul cenomanilor, armata romană s-a îndreptat din nou către teritoriul insubrilor și de această dată a fost victorioasă.

În anul 222 î.Hr. celții au trimis o solie la Senatul Roman pentru a încheia un tratat de pace. Considerând că aveau ocazia să obțină un triumf, consulii (Marcus Claudius și Gnaeus Cornelius) au respins energic solia de pace, iar galii s-au pregătit pentru un război cu romanii. Ei au angajat 30.000 de mercenari de dincolo de Alpi și au așteptat sosirea romanilor. După începerea campaniei militare legiunile consulare au mărșăluit din nou către teritoriul insubrilor. A avut loc o luptă grea în apropiere de Mediolanum, care s-a încheiat cu trecerea comandanților revoltei galilor de partea romanilor. Galii padani au fost astfel subjugați și transformați în aliați ai Romei.

Pregătiri
Hannibal, care era conștient de situația externă dificilă a Romei, a trimis câțiva soli la triburile galice de pe valea râului Pad. În anul 220 î.Hr. el a început să poarte discuții secrete cu galii padani (denumirea acestui trib provine de la faptul că locuiau pe valea Padului, pe care romanii îl numeau "Padus"), iar solii săi au obținut promisiuni de ajutor în bani, alimente și ghizi locali.

Aceste solii aveau scopul de a stabili un loc sigur pentru trecerea lui Hannibal din Alpi către valea râului Pad. Hannibal nu cunoștea Munții Alpi, dar știa suficient ca să-și dea seama că traversarea munților va fi dificilă. Câțiva cercetași i-au oferit informații cu privire la acest lanț montan și a aflat astfel despre dificultățile întâmpinate acolo de gali. Nu își dorea să traverseze acest lanț montan și să coboare apoi în valea râului Pad cu trupe prea obosite pentru a mai putea lupta.

Hannibal aflase suficiente lucruri despre Alpi ca să înțeleagă că pantele de coborâre ale Alpilor erau mai abrupte decât pantele de ascensiune. Acesta a fost unul din motivele pentru care a vrut să aibă aliați în rândul populațiilor pe al căror teritoriu urma să treacă.

Romanii au tratat rău populațiile galice pe care le cuceriseră recent, distribuind pământurile lor coloniștilor romani și luând alte măsuri lipsite de scrupule pentru a se asigura de loialitatea triburilor proaspăt cucerite. Insubrii, al căror teritoriu tribal se întindea la poalele Alpilor, și boii, care locuiau pe valea râului Pad, au primit cu satisfacție vestea invaziei plănuite de Hannibal. În plus, o mare parte a Peninsulei Iberice era populată cu triburi galice înrudite, iar acești gali serveau în armata lui Hannibal. Ar fi fost într-adevăr ușor de stabilit relații apropiate cu aceste triburi nemulțumite, mai ales după ce Hannibal ar fi coborât din Alpi și ar fi ajuns pe teritoriile lor, iar insubrii, boii și populațiile din celelalte triburi ar fi putut vedea și vorbi cu comandanții militari cartaginezi. Polybius a spus următoarele despre planurile lui Hannibal:

Și-a condus acțiunea cu un discernământ desăvârșit pentru că a constatat cu precizie caracteristicile deosebite ale țării în care urma să ajungă și comportamentul ostil al locuitorilor săi față de romani; el a avut, de asemenea, îndrumători și călăuze prin trecătoarele dificile care se aflau pe drumurile străbătute de localnici, oameni care împărtășeau cu el aceleași speranțe.

Asediul cetății Saguntum

După încheierea pregătirilor, Hannibal a încercat să-i convingă pe locuitorii cetății Saguntum să treacă de partea lui, intenționând, astfel, să declare război Romei prin intermediul aliatului ei. Nu dorea să se considere că el a fost cel care a rupt pacea, de aceea a recurs la o serie de tertipuri pentru a-i provoca pe saguntini să atace Roma. Cu toate acestea, saguntinii s-au mulțumit doar să trimită o misiune diplomatică la Roma în care s-au plâns de comportamentul războinic al cartaginezilor. Senatul roman a trimis, la rândul său, o delegație în Iberia pentru a încerca să rezolve problema pe cale diplomatică. Hannibal a tratat fățiș cu dispreț oferta romană, sperând că astfel va determina delegația senatorială să declare război. Delegația romană nu s-a lăsat totuși păcălită, deși știa că declanșarea războiului este iminentă. Membrii delegației s-au întors la Roma și au informat Senatul că Hannibal era pregătit și intenționa să atace curând Republica Romană. Senatul a luat o serie de măsuri pentru a fi pregătit pentru viitorul conflict cu cartaginezii. O revoltă a ilirilor a fost, înăbușită energic, iar romanii au grăbit construcția mai multor fortărețe în Galia Cisalpină. Demetrius din Pharos a abandonat alianța sa anterioară cu Roma și ataca acum cetățile ilire care fuseseră încorporate în Republica Romană.

Hannibal nu a putut să-și atingă obiectivul pe care-l spera și, după ce a informat în mod fals Cartagina (unde era la putere partidul păcii al inamicilor săi politici) că saguntinii se comportau agresiv cu una dintre cetățile supuse cartaginezilor, Torbola, s-a deplasat către Saguntum și a început să asedieze cetatea fără a mai aștepta vreun răspuns din Cartagina. Membrii Senatului cartaginez au purtat discuții aprinse în care s-a solicitat ca Hannibal să fie predat romanilor, iar acțiunile sale militare să fie dezavuate. Cu toate acestea, populația cartagineză susținea prea mult conflictul declanșat de Hannibal pentru ca Senatul să ordone încetarea războiului.

Asediul cetății Saguntum s-a desfășurat pe parcursul a opt luni, iar romanii nu au trimis saguntinilor niciun ajutor în ciuda faptului că erau obligați să o facă prin tratatul de alianță încheiat cu ei. Romanii s-au implicat într-un război cu ilirii și nu au tratat amenințarea cartagineză din Iberia cu atenția pe care o merita.

După asediu, care s-a încheiat cu cucerirea Saguntumului, Hannibal i-a vândut pe toți locuitorii cetății ca sclavi și a împărțit militarilor săi veniturile obținute din aceste vânzări. În plus, toate prada capturată prin jefuirea cetății a fost trimisă în Cartagina și distribuită populației pentru a-i câștiga sprijinul pentru războiul declanșat de Hannibal. Restul comorilor orașului au fost adunate separat cu scopul de a fi folosite pentru expediția plănuită de Hannibal.

Marșul prin Pirinei

Hannibal a petrecut iarna ce a urmat după asediul orașului Saguntum în Cartagina, timp în care și-a lăsat militarii să plece în permisii în localitățile lor de origine. Acordarea permisiilor avea scopul de a menține un moral cât mai ridicat al armatei sale pentru viitoarea campanie, pe care o considera a fi foarte dificilă. El l-a lăsat pe fratele său, , responsabil cu administrarea Iberiei cartagineze și cu apărarea acestui teritoriu împotriva romanilor. În plus, a efectuat un schimb de trupe, trimițând trupele originare din Iberia în Africa și trupele originare din Africa în Iberia. Urmărea astfel să reducă dezertările și să-și asigure loialitatea trupelor, în timp ce el însuși era ocupat cu distrugerea Romei. El i-a lăsat, de asemenea, fratelui său mai multe nave.

Hannibal a prevăzut că ar avea probleme dacă ar lăsa teritorii iberice în stăpânirea unor aliați ai Romei. Romanii aveau mai mulți aliați în această țară, iar Catalonia ar fi putut deveni un cap de pod pentru debarcarea romanilor în Iberia. Înainte de a pleca în expediția sa pe cale terestră către Italia, generalul cartaginez trebuia să cucerească și să supună întregul teritoriu iberic, neavând intenția să abandoneze Iberia odată ce ar fi ajuns în Italia. Hannibal a optat pentru o campanie rapidă de cucerire a Iberiei și și-a împărțit armata în trei coloane, care aveau scopul de a supune în același timp întreaga regiune.

După ce a primit informații despre traseu de la cercetași, precum și mesaje de la triburile celtice care locuiau în vecinătatea Alpilor, Hannibal a pornit la drum cu 90.000 de infanteriști proveniți din rândul mai multor populații africane și iberice și cu 12.000 de cavaleriști. De la Râul Ebru până în Munții Pirinei cartaginezii au fost nevoiți să lupte cu patru triburi autohtone: illergeții, barguzii, aeronosii și andosinii. Au fost capturate câteva orașe pe care Polybius nu le precizează. Această campanie s-a desfășurat rapid pentru că armata cartagineză nu dorea să piardă mult timp în această regiune. Polybius raportează pierderi grave suferite de armata lui Hannibal. După ce a supus această regiune, Hannibal l-a lăsat acolo pe , pentru a supraveghea teritoriile cucerite și mai ales tribul barguzilor în care nu avea încredere din cauza asocierii lor cu romanii. El i-a lăsat fratelui său 10.000 de infanteriști și 1.000 de cavaleriști.

În acest moment timpuriu al campaniei, Hannibal a decis să trimită acasă încă 10.000 de infanteriști și 1.000 de cavaleriști, urmărind astfel două scopuri: a vrut să lase în spate o armată care să-i rămână loială și a vrut ca restul ibericilor să creadă că șansele de succes ale expediției erau mari și prin urmare să fie mai înclinați să se înroleze în trupele de întăriri pe care intenționa să le cheme în cursul expediției sale. Forța militară rămasă consta din 50.000 de infanteriști și 9.000 de cavaleriști.

Coloana principală (coloana din dreapta) era condusă de Hannibal și transporta comorile, bagajele și toate materialele de război necesare. Avea un rol capital și nu era o coincidență faptul că Hannibal i se alăturase. Atâta timp cât  nu avea nave care să-l țină la curent cu mișcările exacte ale romanilor, Hannibal a vrut să fie prezent acolo în cazul că romanii urmau să debarce pentru a încerca să-i atace armata la ascensiunea sau coborârea prin Pirinei. Această coloană a trecut Ebrul în dreptul orașului Edeba, și și-a continuat drumul direct de-a lungul coastei maritime prin Tarraco, Barcino, Gerunda, Emporiae și Illiberis. Toate aceste oppidumuri au fost capturate și a fost lăsată acolo câte o garnizoană.

Coloana a doua (coloana centrală) a traversat Ebrul în dreptul opidumului Mora și de acolo informațiile cunoscute sunt destul de rare. A traversat mai multe văi din această regiune și a avut ordinul de a supune orice trib care se opunea înaintării sale. În cele din urmă, după ce și-a îndeplinit misiunea, s-a alăturat coloanei principale.

Coloana a treia (coloana din stânga) a traversat Ebrul în zona confluenței cu râul Sicoris și a înaintat de-a lungul văii râului către zonele montane. A îndeplinit aceeași misiune ca și primele două coloane. Atunci când a plănuit fiecare dintre aceste marșuri, Hannibal s-a asigurat că râul Rubrucatus se afla de-a curmezișul drumului fiecărei coloane, așa că dacă oricare coloană s-ar fi aflat într-o situație dezavantajoasă celelalte coloane puteau mărșălui în susul sau în josul râului pentru a-i veni în ajutor.

Campania s-a desfășurat pe parcursul a două luni și a avut costuri foarte mari pentru armata cartagineză. În cursul celor două luni de campanie Hannibal a pierdut 13.000 de oameni.

Marșul către Ron
Marșul cartaginezilor către Ron după coborârea Pirineilor nu era cu nimic remarcabil. Acest marș trebuie să fi fost o plăcută schimbare de ritm pentru cartaginezi, care în lunile anterioare iulie și august supuseseră populațiile sălbatice care trăiau în Pirinei. Istoria Peninsulei Iberice este presărată cu numeroase exemple de rezistență acerbă a populațiilor indigene din aceasta zonă împotriva oștilor invadatoare, precum Războiul Peninsular (1808-1814) purtat împotriva oștilor lui Napoleon. Topografia accidentată a acestei regiuni oferă multe avantaje acțiunilor de rezistență. Regiunile străbătute de oștile cartagineze aveau opinii diferite cu privire la cartaginezi și romani, precum și la trecerea armatei lui Hannibal pe teritoriile lor. Unele dintre aceste triburi s-au manifestat prietenos și au susținut cauza lui Hannibal, în timp ce alte triburi i s-au opus. Iscusința lui Hannibal în purtarea de discuții cu aceste populații iese în evidență din faptul că, pe parcursul marșului său, nu au fost menționate ciocniri armate în această regiune în ciuda lipsei de omogenitate a conducerii politice a triburilor autohtone. El a discutat cu conducătorii fiecărui trib pe teritoriul căruia a mărșăluit, folosindu-și numai mijloacele proprii de convingere precum farmecul său personal și banii pe care-i oferea cu dărnicie.

Colonia grecească Massilia (aflată pe teritoriul orașului modern Marsilia), un centru comercial prosper, s-a aflat un timp sub influența romanilor, iar romanii și-au instalat aici proprii coloniști. Locuitorii Massiliei se temeau de sosirea armatei cartagineze și au încercat în acest sens să influențeze triburile native de pe malul stâng al Ronului (malul estic) să sprijine cauza romanilor. Au reușit să-i convingă, iar barbarii din această țară trebuiau să creeze probleme cartaginezilor cu ocazia traversării Ronului.

Publius Scipio, unul dintre consuli în anul 218 î.Hr., a primit ordin de la Senat să-l înfrunte pe Hannibal pe valea râului Ebru sau în munții Pirinei. Senatul Roman i-a trimis în acest scop 60 de nave. Cu toate acestea, consulul nu s-a putut deplasa cu viteza pe care situația i-o impunea. Când a ajuns în valea râului Pad a fost împiedicat să înainteze de o revoltă a triburilor galice recent cucerite. Fuseseră înființate anterior mai multe colonii în regiunea Padului, iar acest fapt provocase o nouă răscoală a boilor și insubrilor, care aflaseră că Hannibal se îndrepta către ei. În loc să folosească legiunile în expediția iberică plănuită, Senatul a ordonat ca ele să fie trimise către regiunea Padului sub comanda unui pretor, iar în acest timp consulul trebuia să recruteze și să organizeze noi legiuni. Formarea unei armate noi era o sarcină destul de ușoară pentru romani. Existau mulți cetățeni calificați pentru serviciul militar așa că administrația a trebuit doar să-i informeze pe cetățeni că erau necesari mai mulți soldați. Mulți romani, fiind obligați să servească în armată la un moment dat, efectuaseră încă din tinerețe instrucție militară și erau pregătiți să fie încorporați în cadrul legiunilor.

În cele din urmă, după ce a reușit să strângă legiunile noi – într-un ritm mult mai lent decât cel pe care i-l cerea urgența situației – Publius Scipio a început să navigheze pe Marea Tireniană, pornind de la Ostia (portul maritim al Romei). În acele vremuri nu existau busole, iar navigatorii aveau obiceiul să-și conducă navele de-a lungul coastei și să se oprească noaptea în porturi pentru aprovizionare. Deci, după ce a navigat spre nord de-a lungul coastei peninsulare (italiene) și s-a îndreptat apoi spre vest către Peninsula Iberică, consulul a ordonat flotei să facă popas la Massilia. Flota romană a navigat timp de cinci zile de la Ostia la Massilia. Când a ajuns acolo, consulul a aflat de la coloniștii greci, spre surprinderea sa, că Hannibal nu mai era în Catalonia, așa cum anticipase el, ci se afla la nord de orașul lor, pe cealaltă parte a Ronului, la aproximativ patru zile de marș.

Traversarea Ronului

Multe marșuri ale lui Hannibal sunt dezbătute de istorici, care nu s-a pus de acord cu privire la ele și la traseul pe care l-a urmat în traversarea Alpilor. Cu toate acestea, istoricii moderni acceptă că Hannibal a stabilit tabăra armatei sale pe malul de vest al Ronului și a plănuit clar și a executat precis trecerea râului.

În timp ce Roma s-a comportat într-un mod pasiv și și-a abandonat aliații din Catalonia în stăpânirea cartaginezilor, coloniștii din Massilia, aliați ai romanilor, au provocat triburile de pe malul stâng (estic) al Ronului împotriva cartaginezilor. După sosirea primelor iscoade cartagineze în vecinătatea Massiliei, consulul a abandonat expediția iberică pe care o plănuise și s-a gândit în schimb să împiedice cât de bine putea traversarea Ronului de către Hannibal. În acest sens, el a trimis o coloană de 300 de călăreți la nord, pe malul stâng (estic) al Ronului, cu ordinul de a afla poziția exactă a armatei lui Hannibal. Hannibal a fost informat în același timp că romanii tocmai sosiseră în Massilia cu una dintre armatele lor  consulare (22.000 de pedestrași și 2.000 de călăreți).

Hannibal a profitat de ura mai veche a celților de pe malul drept (vestic) al Ronului față de romani și i-a convins să-l ajute în traversarea acestui obstacol natural. A obținut de la ei mai multe nave care puteau să navigheze pe mare și un număr mare de luntre de toate felurile, care puteau fi manevrate de locuitorii indigeni ai acestei provincii. Pe lângă achiziționarea acestor ambarcațiuni, el i-a convins să-l ajute să construiască alte bărci. Activitatea de pregătire a trecerii Ronului a durat două zile.

Un trib de gali numit cavari aștepta trecerea armatei cartagineze pe malul stâng al Ronului. Acest trib amenajase o tabără fortificată pe cealaltă parte a râului și aștepta ca armata lui Hannibal să traverseze râul pentru a o ataca. Nu există nici o îndoială că Hannibal cunoștea traversarea râului Hidaspes din India de către Alexandru cel Mare, care era aproape similară din punct de vedere strategic și tactic. Hannibal și-a alcătuit planul conform acestui model vechi (care este considerat ca un mod clasic de traversare a râului, pe care-l învață chiar și cadeții de la instituțiile militare din perioada modernă) și i-a ordonat unuia dintre locotenenții săi, Hanno, fiul lui Bomilcar, să se deplaseze către nord pentru a trece Ronul printr-un loc pe care îl considera potrivit și apoi prin marșuri forțate să se îndrepte către sud și să atace oastea barbară în timp ce grosul armatei cartagineze traversa râul.

În ziua și în noaptea după ce toate luntrele au fost construite și adunate Hanno a ordonat trupelor sale să vină pe malul râului și, ghidat de localnicii gali, s-a deplasat aproximativ 40 km în amonte la Pont St. Esprit, unde era o insulă care împărțea Ronul în două brațe înguste. Hanno a decis să traverseze râul pe aici și a ordonat să fie construite luntre și plute din materialele care erau disponibile. Corpul de armată cartaginez a tăiat copaci și a legat buștenii cu funii aduse de la depozitele armatei. Prin aceste mijloace, militarii lui Hanno au traversat râul și s-au deplasat imediat către sud pentru a ajunge la tabăra barbarilor.

În acest timp Hannibal a terminat pregătirile pentru traversarea Ronului. Mișcările cartaginezilor erau intenționat vizibile și zgomotoase deoarece Hannibal ordonase ca pregătirile să fie făcute fără nicio preocupare pentru păstrarea secretului, știind foarte bine că corpul de armată al lui Hanno mărșăluia deja la sud pe malul stâng (estic) al Ronului pentru a-i ataca pe cavari. Pregătirile au fost concepute pentru a distrage atenția cavarilor de la deplasarea corpului nordic și a concentra atenția asupra pregătirilor lui. La trei zile după plecare, Hanno a ajuns pe malul unui afluent al Ronului și a dat semnalul convenit anterior pentru ca Hannibal să știe că unitatea sa a ajuns la destinație. Hannibal a ordonat imediat trecerea râului. Militarii micului corp de armată au observat că armata principală se afla în apropiere și, văzând că a început trecerea râului, s-au pregătit să-i atace pe cavari chiar în timpul traversării.

Traversarea râului a fost plănuită atent pentru a fi cât mai ușoară posibil. Fiecare detaliu a fost bine gândit. Cavaleria grea se afla un pic mai departe, în amonte, și în luntrele cele mai încăpătoare, astfel încât bărcile în care Hannibal avea cea mai puțină încredere erau conduse spre malul stâng (estic) în spatele ambarcațiunilor mai mari și mai robuste. În ceea ce privește caii, cei mai mulți dintre ei înotau de-a curmezișul râului lângă marginile laterale și pupa fiecărei luntre. Cu toate acestea, unii cai au fost așezați în luntre înșeuați complet și gata să fie folosiți imediat, astfel încât, odată ce luntrele ajungeau la mal, puteau acoperi debarcarea infanteriei și a restului armatei în timpul organizării lor pentru a-i ataca pe barbari.

Văzând că oastea cartagineză traversează Ronul, cavarii au părăsit fortificațiile și și-au masat trupele pe mal în apropierea locului de debarcare al cartaginezilor. Militarii celor două oști au început să strige și să se batjocorească unii pe alții. Aceste zgomote puternice au avut rolul de a-i încuraja pe proprii oșteni și de a provoca la luptă armata inamică. Adesea în antichitate, pentru a-și intimida inamicul, militarii primeau ordinul să-și lovească scuturile cu armele și să scoată în același moment strigăte puternice pentru a produce un volum mare de zgomot.

Chiar în acest moment, în timp ce armata cartagineză își batjocorea inamicul din bărci și cavarii îi provocau să vină pe malul stâng, a apărut corpul de armată al lui Hanno și i-a atacat din spate și de pe flancuri pe cavari. Un mic detașament al trupelor lui Hanno a avut misiunea de a incendia tabăra cavarilor, în timp ce majoritatea trupelor i-au încercuit pe cavarii luați prin surprindere. O parte dintre cavari s-au grăbit să se întoarcă la tabără pentru a o apăra, dar majoritatea au rămas în locul unde așteptau debarcarea a ceea ce credeau ei că este întreaga armată a lui Hannibal. Trupele cavare s-au divizat, iar Hannibal, care se afla într-una dintre primele bărci, a debarcat pe malul stâng al Ronului în mijlocul cavarilor surprinși și confuzi și și-a condus oamenii cu o voință energică împotriva inamicilor. Aproape nicio urmă de rezistență nu mai rămăsese; cavarii s-au retras în dezordine tot mai departe de falanga cartagineză ordonată disciplinat.

În timp ce lupta efectivă a durat doar câteva minute, Hannibal a petrecut cinci zile plănuind această operațiune periculoasă și riscantă din toate punctele de vedere, asigurându-se că era pregătit pentru a face față trupelor inamice și că lăsase cât mai puțin posibil la voia întâmplării.

De la Ron către Alpi

Hannibal trebuia să ajungă cât mai repede la Alpi pentru a nu fi surprins pe drum de venirea iernii. El știa că dacă ar fi așteptat primăvara pe partea opusă a munților, romanii ar fi avut timp să adune o altă armată. Aflase informația că armata consulară își stabilise tabăra la gura Ronului. El a trimis 500 de călăreți din Numidia pe malul de est al râului pentru a obține informații mai exacte cu privire la forțele masate acolo care îl așteptau. Călăreții lui Hannibal s-au întâlnit cu 300 de călăreți romani care fuseseră trimiși în susul râului în același scop. Numizii au fost învinși, iar 240 dintre ei au fost uciși în înfruntarea celor două echipe de cercetași; romanii au pierdut 140 de călăreți. A avut loc o urmărire până în tabăra cartagineză, care era aproape asamblată cu excepția elefanților, care aveau nevoie de mai mult timp pentru a fi trecuți peste râu. Văzând că Hannibal nu a traversat râul cu întreaga armată, cercetașii au gonit înspre coastă pentru a-l alerta pe consul. După primirea acestei informații, consulul și-a trimis armata în susul râului în bărci, dar militarii romani au ajuns prea târziu.

Confruntat cu iarna care se apropia și cu triburile ostile, consulul a decis să se întoarcă în Italia și să aștepte sosirea armatei lui Hannibal după coborârea din Alpi. Cu toate acestea, conform ordinelor Senatului, consulul i-a ordonat fratelui său, Gnaeus Scipio, să transporte o mare parte a armatei în Spania. Consulul a propus atacarea liniilor de comunicații și de aprovizionare ale lui Hannibal, care erau prea extinse și vulnerabile. În ciuda sistemului tactic consacrat (formarea și desfășurarea trupelor etc.), romanii erau obișnuiți să lupte respectând ordinea următoare: marș, gruparea trupelor și atac. Ei nu respectau adesea ordinea marșului, nu știau cum să forțeze lupta prin tăierea liniilor de comunicații ale inamicului și nu cunoșteau care era flancul strategic al inamicului într-o bătălie. Istoria romană veche conține numeroase cazuri în care armatele consulare au fost masacrate de armatele altor popoare din cauza faptului că nu au fost luate măsuri de precauție care să preîntâmpine producerea acestor situații.

După trecerea întregii sale armate pe malul stâng al Ronului, Hannibal și-a prezentat oastea lui Magilus și altor căpetenii ale triburilor galice de pe valea Padului. Obiectivul lui Hannibal era de a inspira încredere militarilor săi față de expediția planificată, arătându-le pe căpeteniile galilor padani care își oferiseră ajutorul. Comunicând prin intermediul unui interpret, Magilus a vorbit despre sprijinul pe care galii padani cuceriți recent de romani îl ofereau cartaginezilor și misiunii lor de distrugere a Romei. Apoi Hannibal s-a adresat el însuși propriilor ofițeri. Entuziasmul trupelor a fost amplificat de cuvântarea inspiratoare a lui Hannibal.

Hannibal a ordonat infanteriei sale să înceapă marșul a doua zi după organizarea taberei, fiind urmată de caravanele de aprovizionare. Neștiind că romanii urmau să se îndrepte spre Italia, el a ordonat cavaleriei sale să acopere marșul pe flancul sudic dinspre mare. Cavaleria lui ar fi format un paravan care ar fi fost folosit pentru a proteja grosul armatei cartagineze de avangarda romană care ar fi înaintat către ea din acea direcție. Ar fi urmat să aibă loc ciocniri între cavaleria cartagineză și cercetașii romani, care ar fi oferit timp armatei cartagineze să se organizeze. Ciocnirea anticipată nu a mai avut loc. Hannibal se afla în acest timp în ariergardă cu elefanții, deoarece a presupus că grosul armatei romane va înainta cel mai probabil dinspre vest, deoarece se afla în spatele lui. Ariergarda cartagineză era bine organizată și condusă pentru a putea față unei încăierări cu armata romană, în timp ce corpul principal de infanterie și cavalerie putea să intre în luptă împotriva romanilor dacă aceștia din urmă ar fi atacat din acea parte. Această situație, de asemenea, nu a mai avut loc.

Potrivit ordinului de marș pe care îl elaborase Hannibal s-a îndreptat către Insula, un teritoriu stăpânit de un trib galic. Corpul de infanterie care pornise în față a mărșăluit timp de șase zile către regiunea Isère, deplasându-se circa 20 km pe zi. Cavaleria și ariergarda au mărșăluit doar patru zile, deplasându-se circa 30 km pe zi. În această perioadă, armata cartagineză a parcurs aproximativ 120 km.

Când armata lui Hannibal a ajuns la Insula, galii de acolo se aflau în mijlocul unui conflict civil. Dintr-un motiv oarecare Hannibal a ales să-l susțină pe Brancus, cel mai în vârstă dintre cei doi pretendenți la șefia tribului. După înfrângerea pretendentului mai tânăr și mai puțin popular, el a încheiat o alianță cu Brancus. Tribul galic i-a oferit proviziile care îi erau necesare pentru expediția în Alpi. În plus, el a beneficiat de protecția diplomatică a lui Brancus. Astfel, Hannibal nu a trebuit să se mai apere de alte triburi până când a ajuns la poalele Alpilor.

Ascensiunea Alpilor

Potrivit istoricului Teodor Ayrault Dodge, armata lui Hannibal a mărșăluit în direcția muntelui Du Chat spre satul Aquste și de acolo către Chevelu, pentru a traversa muntele Du Chat. Acolo el a constatat că trecătorile fuseseră fortificate de alobrogi. A trimis mai întâi iscoade pentru a stabili dacă existau slăbiciuni care să le creeze dificultăți. Iscoadele au constatat că barbarii stăteau în tabără doar în timpul zilei și părăseau poziția fortificată în timpul nopții. Pentru a-i face pe alobrogi să creadă că nu intenționează să organizeze un atac nocturn și că și-a stabilit tabăra de-a lungul munților, el a ordonat să fie aprinse cât mai multe focuri de tabără. Cu toate acestea, odată ce alobrogii au părăsit fortificațiile, el a condus trupele sale de elită până la fortificațiile lor și a preluat controlul asupra trecătorii.

Ascunzându-și oamenii într-un tufiș montan de pe o costișă, care se înălța chiar deasupra și la dreapta traseului de marș al lui Hannibal, acesta și-a poziționat arcașii și prăștiașii pe o stâncă aflată la aproximativ 30 de metri deasupra drumului. Această stâncă era un loc excelent pentru atacarea unui inamic care mărșăluia în coloană prin trecătoare. Coborârea prin această trecătoare era abruptă, iar cartaginezii au avut parte de o vreme rea în timpul marșului prin această porțiune a drumului, cel mai mult având de suferit animalele de povară. Barbarii, observând mișcarea de trupe, au atacat oricum, în ciuda poziției lor dezavantajoase. Mai multe animale de povară s-au rostogolit în prăpastie în învălmășeala produsă de atacul barbarilor. Acest atac l-a pus pe Hannibal într-o situație dificilă. Cu toate acestea, generalul cartaginez a condus același corp de elită într-un nou atac împotriva barbarilor. Toți acești barbari au murit în lupta care a urmat, deoarece luptau pe marginea unei prăpastii abrupte, încercând să-și arunce săgețile și lăncile în sus către cartaginezii care înaintau. După ce lupta s-a încheiat, bagajele au fost adunate, iar armata cartagineză și-a continuat drumul la vale către câmpia care începea în apropierea actualului oraș Bourget.

Istoricul Teodor Ayrault Dodge afirmă că această câmpie avea lățimea de 6-9 km în cele mai multe locuri și nu era apărată aproape de nimeni din moment ce toți apărătorii staționau în trecătoarea muntelui Du Chat. Hannibal și-a condus armata către orașul actual Chambéry, pe care l-a ocupat cu ușurință, și a confiscat caii, animalele de povară și grânele pe care le-a găsit acolo. În plus, acolo se aflau suficiente provizii pentru rațiile armatei pe o perioadă de trei zile. Găsirea acestora i-a bucurat pe cartaginezi, având în vedere că își pierduseră o mare parte a proviziilor atunci când animalele lor au căzut în prăpastie, în cursul luptei din trecătoare. Hannibal a ordonat apoi ca orașul să fie distrus pentru a le arăta barbarilor din această regiune ce vor păți dacă i se vor opune așa cum a făcut acest trib.

El și-a stabilit tabăra acolo pentru a permite oștenilor săi să se odihnească după deplasarea lor istovitoare și pentru a aduna cât mai multe provizii. Hannibal s-a adresat apoi armatei sale și a spus militarilor că apreciază efortul pe care l-au depus și moralul ridicat pe care îl aveau, în ciuda caracterului dificil al acțiunii pe care urmau să o întreprindă.

Cartaginezii și-au continuat apoi marșul și în apropierea actualului oraș Albertville i-au întâlnit pe centroni, care au adus daruri și vite și s-au oferit să călăuzească trupele cartagineze prin Alpi. În plus, au adus ostatici cu scopul de a-l convinge pe Hannibal cu privire la angajamentul lor față de cauza lui. Hannibal a fost neliniștit și suspicios față de centroni, deși nu și-a arătat fățiș bănuielile, iar centronii i-au călăuzit armata timp de două zile. Potrivit istoricului Theodore Ayrault Dodge, ei au mărșăluit prin Pasul Micul Saint-Bernard în apropierea satului Séez, iar în locul în care pasul s-a îngustat centronii i-au atacat pe cartaginezi. Unii critici militari, în special Napoleon, contestă faptul că ambuscada ar fi avut loc acolo, dar valea prin care mărșăluiau cartaginezii era singura prin care putea trece o populație numeroasă capabilă să călăuzească și în același timp să atace armata cartagineză în marșul ei.

Centronii au așteptat un timp înainte de a trece la atac, lăsând mai întâi jumătate din armata cartagineză să intre în defileu. Atacul executat în acest moment avea scopul să divizeze trupele și materialele de aprovizionare ale lui Hannibal și să facă dificilă organizarea unui contraatac, dar Hannibal, anticipând înșelăciunea pregătită de centroni, a dispus ca elefanții, cavaleria și caravanele de aprovizionare să se afle în partea din față, în timp ce hopliții să se afle în spate. Oștile centronilor erau poziționate pe pantele paralele ale defileului și au folosit acest teren înalt pentru a rostogoli bolovani și a arunca cu pietre asupra armatei cartagineze, omorând mai multe animale. În rândul trupelor captive în trecătoare a domnit confuzia. Cu toate acestea, ariergarda bine înarmată a lui Hannibal s-a oprit la intrarea în defileu, forțându-i pe barbari să coboare pentru a lupta de aproape. Ariergarda a reușit să-i oprească pe atacatori, înainte ca Hannibal și jumătate din armata lui, care nu era separată de el, să fie nevoiți să-și petreacă noaptea lângă o stâncă albă mare, despre care Polybius a scris că "le-a oferit protecție" și care a fost descrisă de William Brockedon, unul dintre cei care au cercetat traseul lui Hannibal prin Alpi, ca fiind "un morman mare de gips [...]; ca poziție militară, ocuparea ei asigură apărarea trecătorii". În dimineața următoare centronii nu se mai aflau în zonă.

Armata s-a odihnit aici timp de două zile. Era sfârșitul lunii octombrie și vreme cu zăpadă, iar lungimea campaniei, ferocitatea luptelor și pierderea animalelor măcinaseră moralul militarilor cartaginezi. De la plecarea lor din Iberia, trupele lui Hannibal marșăluiseră timp de peste cinci luni și armata și-a redus efectivul în mod considerabil. Majoritatea luptătorilor lui Hannibal nu erau obișnuiți cu frigul extrem de pe culmile Alpilor, fiind originari din Africa și din Iberia. Potrivit lui Polybius, Hannibal și-a adunat oamenii și le-a spus că se apropie sfârșitul campaniei lor și că în curând vor ajunge pe valea Padului. În această relatare se spune că el și-a îndreptat mâna către Italia, arătându-le soldaților valea râului Pad și câmpiile din apropierea ei și le-a reamintit de Magilus, care îi asigurase de prietenia și ajutorul galilor. Apoi și-a îndreptat mâna în direcția Romei, sporind entuziasmul militarilor lui. Totuși, valea Padului nu este vizibilă din Pasul Micul Saint-Bernard și este mult mai probabil că Hannibal a indicat doar direcția în care se afla valea Padului, fără ca aceasta din urmă să fie văzută. După cele două zile de odihnă, Hannibal a ordonat armatei sale să înceapă coborârea din Alpi.

Incertitudinea cu privire la pasul traversat
Istoricii nu sunt siguri care a fost pasul prin care Hannibal a traversat Alpii. S-a susținut că el ar fi putut trece prin unul din următoarele pasuri:
 Pasul Micul Saint-Bernard
 Col de Clapier
 Col de la Traversette
 Col de Montgenèvre
 pasul din apropierea Mont Cenis

De exemplu, istoricul John Francis Lazenby a afirmat că Hannibal a trecut prin Col de Clapier, în schimb Theodore Ayrault Dodge a susținut că traversarea Alpilor a avut loc prin Pasul Micul Saint-Bernard.

Coborârea în Italia
Zăpada de pe latura sudică a Alpilor se dezgheață și se topește într-o mai mare sau mai mică măsură în cursul zilei și apoi îngheață din nou în cursul nopții. În plus, partea italiană a Alpilor este mult mai abruptă; mulți oameni au alunecat în această parte a Alpilor și au murit.

La începutul coborârii Alpilor armata cartagineză a ajuns la o porțiune de drum care fusese distrusă pe o distanță de aproximativ 270 de metri, în urma unei alunecări de teren. Hannibal a încercat să o ocolească, mărșăluind pe un teren acoperit cu o mare cantitate de zăpadă – Alpi sunt atât de înalți în acest loc încât nici măcar zăpada din anii anteriori nu se topește. Înaintarea cartaginezilor s-a făcut iarăși în condiții dificile, cu prețul pierderii mai multor animale de povară, până când Hannibal a considerat că acel traseu era imposibil de străbătut de o armată. Cartaginezii s-au întors din drum până în locul unde făcuseră ocolul și și-au amenajat acolo tabăra.

Pentru a putea trece mai departe, Hannibal a ordonat oamenilor săi să repare porțiunea de drum distrusă. Lucrând în schimburi, militarii cartaginezi au efectuat această muncă intensivă sub supravegherea lui Hannibal, care îi încuraja permanent. Au fost puși la muncă atât cei sănătoși, cât și cei bolnavi. A doua zi drumul era într-o stare suficient de bună pentru a permite deplasarea cavaleriei și a animalelor de povară; Hannibal a ordonat acestor trupe să pornească imediat la vale până la linia pădurii de foioase (aflată cu 3200 metri mai jos de vârful cel mai înalt al Alpilor) și să aștepte restul armatei pe pășunile de acolo.

Cu toate acestea, ultimii elefanți ai lui Hannibal, care erau complet lihniți de foame, nu puteau să înainteze pe acest drum. Cavaleria numidiană a lui Hannibal a continuat să lucreze încă trei zile la repararea drumului pentru a permite elefanților să treacă pe acolo. După ce aceste animale au putut merge mai departe, Hannibal a pornit imediat cu ariergarda pe urmele trupelor care coborâseră până la linia pădurilor de foioase. Armata cartagineză a avut nevoie de încă trei zile pentru a mărșălui din acest loc până la "câmpiile din apropierea Padului" și și-a amenajat tabăra într-un loc din apropierea actualului oraș Ivrea. Hannibal s-a axat apoi, potrivit lui Polybius, pe găsirea "celor mai bune mijloace de ridicare a moralului trupelor sale și de refacere a condiției fizice și a vigorii oamenilor și cailor".

Notă de subsol

Note

Lectură suplimentară
 Dodge, Theodore Ayrault. 1994  Hannibal
 Hoyos, B. D. 2003. Hannibal's Dynasty: Power and Politics In the Western Mediterranean, 247–183 BC. London: Routledge.
 Hunt, Patrick. 2017. Hannibal. New York: Simon & Schuster.
 Kuhle, M., and Kuhle, S. 2015. "Lost in Translation or Can We Still Understand What Polybius Says about Hannibal's Crossing of the Alps?—A Reply to Mahaney (Archaeometry 55 (2013): 1196–204)." Archaeometry 57: 759–71. doi: 10.1111/arcm.12115.
 Mahaney, W. C. 2016. The Hannibal Route Controversy and Future Historical Archaeological Exploration in the Western Alps. Mediterranean Archaeology and Archaeometry 16 (2): 97–105. http://doi.org/10.5281/zenodo.53065

Legături externe
 Debate on Alps Crossing

218 î.Hr.
Istoria Alpilor
Al Doilea Război Punic
Hannibal

Traversarea Alpilor de către Hannibal


Leonore Pany (auch: Lenore Pany, Pseudonyme: E. Berthold, Emmy Bertold, Rudolf Treuen, * 8. August 1877 in Hollenburg/Donau; † 24. Februar 1965 in Wien) war eine österreichische Schriftstellerin und Komponistin.

Leben

Leonore Pany war die Tochter eines Seminarprofessors. Sie wuchs in St. Pölten auf, wo sie ab 1889 das Institut der Englischen Fräulein besuchte.
Ihre musikalische Ausbildung erhielt sie am Konservatorium in Krems an der Donau. 1896 ging sie als Erzieherin ins serbische Kragujevac; kurze Zeit später wechselte sie nach Venedig, wo sie als Gesellschafterin in einer italienischen Fabrikantenfamilie wirkte. Eine schwere Erkrankung zwang sie zur Rückkehr nach Österreich. Ab 1902 veröffentlichte sie erzählende Werke in österreichischen und deutschen Zeitschriften. Pany lebte ab 1904 in Wien.

Leonore Panys literarisches Werk umfasst zahlreiche Romane und Erzählungen. Daneben komponierte die Autorin Instrumental- und Kammermusik, Opern und Lieder.

Werke

Weblinks

 Leonore Pany auf der Webseite der Österreichischen Nationalbibliothek

Autor
Österreicher
Geboren 1877
Gestorben 1965
Frau

Leonore Pany


Misanthropic EP je švedskog death metal sastava Dismember. Diskografska kuća Nuclear Blast Records objavila ga je 20. lipnja 1997.

Popis pjesama

Osoblje

 Dismember

 Matti Kärki – vokal
 David Blomqvist – solo gitara
 Robert Sennebäck – ritam gitara
 Richard Cabeza – bas-gitara
 Fred Estby – bubnjevi, produkcija, inženjer zvuka, miks

 Ostalo osoblje

 Tomas Skogsberg – inženjer zvuka (bubnjeve)
 Anders Lindström – snimanje (bubnjeve)
 Peter In de Betou – mastering

Izvori

Albumi sastava Dismember
Albumi iz 1997.
EP

Misanthropic


La Banque Arbuthnot Latham & Co., Limited est une banque privée et banque d'affaires britannique basée près de Moorgate dans la City de Londres. Elle a le statut d'une des 12 maisons acceptantes. Elle vend des services bancaires, de gestion d'investissement et de planification de patrimoine aux particuliers fortunés et à des clients commerciaux.

Histoire
Le 13 mai 1833  Alfred Latham et John A. Arbuthnot créent une entreprise de commerce général, baptisée Arbuthnot Latham, sise au 33 Great St Helen's, Lime Street (près de The Gherkin) dans la City de Londres.

L'entreprise  s'impliquer rapidement dans des opérations de financement et de prêt et devient une banque.

En 1981 la famille Arbuthnot de désengage de sa banque en la vendant à Dow Scandia (consortium  majoritairement détenu par Dow Chemical Company). Et Henry Angest (donateur du parti ) rejoint la banque. Peu de temps après, Dow revend Arbuthnot Latham.

En 1990, l'entreprise avait eu quatre propriétaires distincts  et le nom Arbuthnot Latham avait été retiré. Mais avoir dirigé avec succès le rachat par la direction de Secure Homes (rebaptisé plus tard Secure Trust), Henry Angest achète en 1991 Arbuthnot Fund Managers (et donc le nom Arbuthnot Latham) , puis en 1994 il acquiert Aitken Hume Bank (pour un montant estimé à 3,2 millions de livres sterling).

En août 1994, Aitken Hume Bank est rebaptisée Arbuthnot Latham & Co.

Opérations
Arbuthnot Latham se concentre sur trois pratiques commerciales principales : la banque privée, la banque commerciale et la gestion de patrimoine

Et à partir de mars 2021, Arbuthnot propose des «prêts de rebond» dans le cadre du programme de prêts de rebond (BBLS).

Banque Privée
L'activité de banque privée d'Arbuthnot est structurée comme suit :

 Dirigeants & Entrepreneurs
 Sports, médias et divertissement
 Spécialiste
 Trésorerie

Arbuthnot Latham Manchester, qui possède un important portefeuille de clients de banque privée, aurait fait passer son bilan de 20 millions de livres sterling en 2016 à plus de 300 millions de livres sterling en 2021.

Banque commerciale
L'activité de banque commerciale d'Arbuthnot est structurée comme suit :

 Solutions de prêt
 Acheter pour louer
 Financement immobilier
 Médias
 Spécialistes
 Prêts sur actifs
 Arbuthnot Spécialiste Finance
 Financement d'actifs Renaissance

En 2019, Arbuthnot Latham a remporté le prix de la Banque de l'année de City AM (initialement connu sous le nom de Banque de détail de l'année ), battant Monzo, OakNorth, Barclays et Credit Suisse.

Gestion de patrimoine
L'activité de gestion de patrimoine d'Arbuthnot est structurée comme suit :

 Gestion des investissements
 Planification patrimoniale
 Planification de la retraite

En novembre 2020, le bras d'investissement d'Arbuthnot a reçu le prix d'excellence WealthBriefing MENA Awards " Meilleure banque privée - Offre de gestion de fonds discrétionnaire (DFM) ".

Localisation
Durant son existence, Arbuthnot Latham a eu son siège social dans la City de Londres .

De 2004 à 2014, Arbuthnot était basé à Ropemaker Street ; l'une des anciennes « promenades en corde » qui existaient à la périphérie du Londres médiéval. L'emplacement choisi par Arbuthnot pour s'établir pendant cette période était très proche du gratte-ciel de la ville, CityPoint.

En 2014, Arbuthnot Latham a acquis la pleine propriété d'une propriété dans la rue Wilson, dans le quartier Bishopsgate de la ville, et a déménagé son siège social à cet endroit.

Hors du centre de Londres, Arbuthnot Latham a aussi des bureaux à Gatwick Manchester, Exeter et Bristol.

Jusqu'en 2021, Arbuthnot avait un bureau international basé au Centre financier international de Dubaï. La fermeture de ce bureau a été partiellement attribuée à l'effondrement des revenus d'Arbuthnot à la suite de la pandémie de COVID-19.

Détails
La banque fait partie du « Arbuthnot Banking Group » (anciennement connu sous le nom de Secure Trust Banking Group), coté sur l' Alternative Investment Market (AIM) et antérieurement coté à la Bourse de Londres .

En Avril 2022, l'ex-champion allemand de tennis Boris Becker a été déclaré coupable à Londres de quatre des 24 chefs de poursuites qui lui étaient reprochés en lien avec un prêt de 3,5 millions d'euros accordé par la banque Arbuthnot Latham avant qu'il ne se déclare en faillite personnelle.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des banques
 Liste des banques au Royaume-Uni
 Maison d'acceptation
 Simone Finn

Liens externes

 Site du groupe
 Chaîne Youtube

Bibliographie

Banque ayant son siège au Royaume-Uni

Arbuthnot Latham


Reynaldo Galindo Pohl (Sonsonate, 21 de octubre de 1918 - San Salvador, 4 de enero de 2012) fue un abogado y diplomático salvadoreño. Fue parte del Consejo de Gobierno Revolucionario del año 1948 y presidió la Asamblea Constituyente que redactó la Constitución salvadoreña de 1950.

Biografía
Obtuvo el grado de bachiller en ciencias y letras del Instituto Nacional Francisco Menéndez. Años después participaría en el derrocamiento del general Maximiliano Hernández Martínez como parte del movimiento estudiantil de la Universidad de El Salvador, y el año 1948 fue parte del Consejo de Gobierno Revolucionario tras la deposición de Salvador Castaneda Castro. Para 1950 adquirió el grado de doctor en jurisprudencia y ciencias sociales, y además presidió la Asamblea Constituyente que redactó la constitución de ese año. Bajo el gobierno de Óscar Osorio fungió como Ministro de Cultura Popular, y durante su administración se realizó la primera gran campaña de alfabetización del país, y la fundación de la Academia de Bellas Artes y del Instituto Salvadoreño de Turismo.

Galindo ejerció numerosos cargos públicos a nivel internacional, entre los que cabe mencionar: director del departamento de relaciones de la Unesco (1957 a 1959); miembro de la Comisión Interamericana de Derechos Humanos (1960-1964); secretario general interino y director del departamento jurídico de la Organización de Estados Centroamericanos (ODECA) (1966-1967); representante de El Salvador ante la Organización de las Naciones Unidas (ONU) (1967-1977); jefe de la delegación salvadoreña ante la Organización Internacional del Café (1971-1973); representante de El Salvador ante la Conferencia Diplomática de Naciones Unidas, que negoció la Convención de Viena sobre Derecho de los Tratados, en Viena, Austria (1969); jefe de la delegación salvadoreña en la Tercera Conferencia de Naciones Unidas sobre Derecho del mar (1973-1977); director del departamento jurídico de la Organización de los Estados Americanos  (OEA) (1977-1978); y representante especial del secretario general de Naciones Unidas sobre la situación de los Derechos Humanos y las Libertades Fundamentales en la República Islámica de Irán (1995), entre otros. Recibió condecoraciones de los gobiernos de Francia, República Dominicana, Perú y Guatemala. En El Salvador, el año 2004 fue reconocido como Hijo Meritísimo de la ciudad de Sonsonate, y desde entonces el centro judicial de dicha población ostenta su nombre. Además recibió la Orden José Gustavo Guerrero y la Orden José Matías Delgado, y  el año 2008 la cancillería salvadoreña bautizó a uno de sus salones con su nombre.

En el ámbito cultural, estudió el idioma francés en la Universidad de La Sorbona e Historia del Arte en el Museo del Louvre, mientras residía en el extranjero. Fue académico de número de la Academia Salvadoreña de la Lengua, y su obra escrita comprende: Curso de Teoría General del Estado, Paso inocente y libre navegación, Problemas de las empresas transnacionales, Guion Histórico de la Ciencia del Derecho, El Nuevo Derecho del Mar, Crónica del 32: Recuerdos de Sonsonate, Comentarios a la Sentencia de 1992 sobre la controversia de límites entre El Salvador y Honduras, y La idea del Derecho de Kant: Ensayos sobre el Liberalismo.

Sus padres fueron el dentista Héctor Galindo García y la profesora de idiomas Lilian Pohl de Galindo, de nacionalidad estadounidense. Su hermana, Estella Galindo Pohl, fue la madre del poeta David Escobar Galindo. Contrajo matrimonio con Esperanza Vélez de Galindo.

En 1994 fue parte del tribunal arbitral que resolvió la disputa entre Chile y Argentina sobre el territorio de la Laguna del Desierto.

Véase también
Alfredo Martínez Moreno

Referencias

Abogados de El Salvador
Juristas de El Salvador
Escritores de El Salvador
Diplomáticos de El Salvador
Escritores en español
Miembros de la Comisión Interamericana de Derechos Humanos
Miembros de la Academia Norteamericana de la Lengua Española
Relatores especiales de Naciones Unidas
Fallecidos en San Salvador

Reynaldo Galindo Pohl


An Calamagrostis vulcanica in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Jason Richard Swallen. An Calamagrostis vulcanica in nahilalakip ha genus nga Calamagrostis, ngan familia nga Poaceae.

Mabibilngan ini ha Guatemala. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Calamagrostis

Calamagrostis vulcanica


Gregory Areshian (Erevã, 13 de maio de 1949 — Erevã, 2 de agosto de 2020)  foi um arqueólogo e historiador armeno-americano. Foi professor na Universidade Americana da Arménia. Foi diretor adjunto da equipa internacional de arqueólogos que, liderada por Boris Gasparyan, encontrou o sapato de 5 500 anos e a adega/vinícola mais antiga, em Areni.

Areshian ensinou em 14 universidades e institutos americanos, incluindo: a University of California, Los Angeles, University of California, Irvine, University of Chicago, University of Wisconsin, Platteville, e Amherst College. Ele é autor de mais de 150 trabalhos académicos publicados em 5 idiomas, em 12 países. Seriam principalmente dedicados a estudos interdisciplinares em ciências sociais e humanas, com especial foco no Médio Oriente e Arménia, num amplo contexto histórico.

Início de vida
Gregory Areshian nasceu a 13 de maio de 1949, em Ierevan. O seu interesse peculiar por história e arqueologia desenvolveu-se desde muito cedo, a partir dos seus 5 anos de idade. Leu variadas publicações sobre a história da guerra, incluindo o Commentarii de Bello Gallico de Júlio César em francês.

Educação
Areshian concluiu os seus ciclos de licenciatura e mestrado na Universidade Estadual de Erevã, onde ingressou entre 1966 e 1973. De 1973 a 1975, Areshian perseguiu os seus estudos de Doutoramento na Universidade Estadual de São Petersburgo sob a supervisão de Boris Piotrovsky. A sua dissertação denominada de "Ferro no Antigo Ocidente Asiático".
Areshian tinha conhecimento em 9 idiomas: inglês, russo, arménio, alemão, francês, latim, turco, grabar e urartiano cuneiforme.

Festschrift
Em 2017, um Festschrift foi publicado em honra de Areshian, sob o título de Bridging Times and Spaces: Papers in Ancient Near Eastern, Mediterranean and Armenian Studies (Ligando Tempo e Espaço: Ensaios sobre Estudos do Antigo Oriente Próximo, Mediterrâneo e Arménia). Os editores deste volume são Pavel Avetisyan, antigo aluno de Areshian e Yervand Grekyan.

Visão
Areshian revia-se como Eduardiano liberal, que acreditava na liberdade de expressão, porém, sob a condição de que o indivíduo que a praticasse, estivesse devidamente informado sobre a matéria, na qual se debruça. Ele também considerava que liberdade de expressão deve preceder da liberdade de pensamento. Areshian tinha uma abordagem eclética, quer no seu reportório histórico ou arqueológico.

Morte
Areshian morreu a 2 agosto de 2020, devido a complicações relacionadas com o vírus COVID-19 no Centro Médico de Astghik. Três semanas antes teria lhe sido diagnosticado a doença.

Livros
2013 Empires and Diversity: On the Crossroads of Archaeology, History, and Anthropology. Ideas, Debates, and Perspectives, 7, Los Angeles: Cotsen Institute of Archaeology Press, University of California, 256 pages + ill (Editor and contributing author).
1996 Haykakan čartarapetutyan patmut'yun, Hator A (History of Armenian Architecture, Vol. I: The Architecture of Armenian Highlands from the Earliest Times to the 3rd Century AD). Co-authored with K.K. Ghafadaryan, K. L. Hovhannisian, and A.A. Sahinian, Yerevan: HH GAA "Gitut'yun" Hratarakchut'yun ("Gitut'yun" Press of the Armenian National Academy of Sciences), pp. 298 + pl. 48.
1993 Hnagitakan ashkhatank'nerǝ Hayastani norakaŕuytsnerum,1986-1987 t't' peghumneri ardyunk'nerǝ (Archaeological Investigations of Construction Development Sites in Armenia, Excavations Reports for 1986–87), Vol. 1. Co-edited with G.A. Tiratsian and A.A. Kalantarian, Yerevan: Publishing House of the Armenian Academy of Sciences, Pp. 171+ pl. 190.
1992 Editor of Hayastani hnagitut'yun, h. 1: K'ari Dar - Ush Bronzi Dar (Archaeology of Armenia, vol. 1: From the Stone Age through the Late Bronze Age), by S.A. Yesayan, Yerevan: Yerevan University Press.
1990 Mezhdistsiplinarnye issledovanija kul'turogeneza i etnogeneza Armjanskogo nagor'ja i sopredel'nykh oblastej, Sbornik dokladov (Interdisciplinary Studies of Cultural and Ethnic Processes in the Armenian Highland and Adjacent Regions, A Collection of Papers). Co-edited with S.A. Yesayan, Yerevan: Izdatel'stvo Erevanskogo Universiteta (Yerevan University Press), pp. 294.

Artigos
"Further Thoughts on the Uruk Expansion", Current Anthropology, Vol. 31, No. 4 (Apr., 1990), pp. 396–399
Críticas de livros e conferências[edit]
2014 Archaeology and Multidisciplinarity in a Regional and Ethnic Context: An International Conference at the Cotsen Institute. Backdirt 2014, Annual Review of the Cotsen Institute of Archaeology at UCLA, 112–113.
2009 Review of Rouben Galichian, The Invention of History: Azerbaijan, Armenia and the Showcasing of Imagination. London: Gomidas Institute, 2009; Yerevan: Printinfo Art Books, 2009, pp. 119, Journal of the Society for Armenian Studies, Vol. 18, No. 2:136-138.
2007 Review of A. Y. Petrosyan, The Indo-European and Ancient Near Eastern Sources of the Armenian Epic: Myth and History (Journal of Indo-European Studies, Monograph No. 42, Washington D.C.: Institute for the Study of Man), Indo-European Studies Bulletin (UCLA), Vol.12, No. 1: 8-12.
2006 Review of Adam T. Smith and Karen S. Rubinson (editors), Archaeology in the Borderlands: Investigations in Caucasia and Beyond (Cotsen Institute of Archaeology Monograph Series 47), American Journal of Archaeology 110(3): 513 – 514.
2003 Discovering Eurasian Opportunities. Review of the 2002 University of Chicago Conference on Eurasian Archaeology, Backdirt, Newsletter (from 2006 – The Annual Review) of the Cotsen Institute of Archaeology at UCLA, Fall 2002/Winter 2003, p. 8.
1988 Soveshchanie v Otdelenii Istorii Akademii nauk SSSR (A Conference at the Division of History of the Academy of Sciences of the USSR). With L. Abrahamyan, Haykakan SSH GA Lraber hasarakakan gitut'yunneri (The Journal of Social Sciences of the Academy of Sciences of Armenia), no. 6: 93 – 96.
1987 Chetvertyj mezhdunarodnyj simpozium po armjanskomu iskusstvu, Sektsija "Iskusstvo drevnej Armenii. Narodnoe i prikladnoe iskusstvo" (The Fourth International Symposium on Armenian Art, Sessions devoted to Ancient, Folk, and Applied Arts). Sovetskoe iskusstvoznanie (Soviet Studies in Arts), vol. 22, Moscow: "Sovetskij khudozhnik" Press, 440 – 443.
1986 Mijazgayin konferans nvirvac hin Aŕajavor Asiayi patmut'yan, hnagitut'yan, lezvabanut'yan ev banasirut'yan hartserin (International Conference on the History, Archaeology, Linguistics, and Philology of Ancient Western Asia, Charles University, Prague). Patma-banasirakan Handes (Journal of History and Philology), no. 4: 240 – 242.
1977 Gitakan nstashrjan nvirvac Haykakan SSH-um 1975 – 1976 t'.t'. dashtayin hnagitakan hetazotut'yunneri ardyunk'nerin (Conference Devoted to the Results of Archaeological Fieldwork in Armenia, 1975 – 1976). Patma-banasirakan Handes (Journal of History and Philology), no. 3: 261 – 264.

Historiadores

Gregory Areshian


Košarkaški klub Istra je hrvatski košarkaški klub iz Pule.

Povijest
Nastao je na tradiciji triju košarkaških klubova iz 1950-ih: kluba radničke omladine "Uljanik", kluba studenata i omladine "Partizan" i kluba talijanske manjine "Cement". Početkom 1960-ih dolaskom Jože Severa u Pulu počinje organizacijski razvoj košarke, a sezone 1965./66. klub se u kvalifikacijama borio i za ulazak u Prvu jugoslavensku ligu. Najuspješnija generacija je bila 1969. kad je "Istra" ušla u Drugu jugoslavensku ligu. U desetak godina nastupanja tri je puta dospijevala do drugoga mjesta (Jovanović, Živković, Kolarević, Cukerić, Gobo, Sudarević, Dražić, Jelovac, Jerkov, Krizman, Smoković, Sabljić, Salatić, braća Jurić). Nekoliko je puta mijenjao ime: do 1967. bio je "Istragradnja", do kraja 1970-ih "Puljanka", na početku 1980-ih "Gradine" (1991. ušli su u Prvu hrvatsku ligu, a 1994. nastupali u Final four hrvatskog kupa, zajedno sa "Zadrom", "Zagrebom" i "Cibonom"), a od 2000. Košarkaški klub "Istra". U polufinalu kupa nastupio je u sezoni 1996./97. U sezoni 2002–03. izborio je nastup u Prvoj hrvatskoj košarkaškoj ligi. U pola stoljeća klupske košarkaške povijesti dao je nekoliko reprezentativaca (Kolarević, Jelovac, Jerkov, Mofardin) te niz priznatih trenerskih imena (Josip "Joža" Sever, Šešelja, Crnobori, Jovanović). Sezone 1989./90. za Gradine je nastupala legenda Crvene zvezde Zufer Avdija.

KK "Pula 1981" održava memorijalni turnir u spomen na Josipa Severa.

Poveznice
 KK Pula 1981

Izvori

Šport u Puli
Istra

KK Istra Pula


Henry Reginald Courtenay (-) est un évêque anglais de Bristol (1794-1797) et évêque d'Exeter 1797-1803.

Biographie
Il est le fils aîné survivant de Henry Reginald Courtenay, député, qui épouse Catherine, fille d'Allen Bathurst,  comte Bathurst. Il est né dans la paroisse de St. James, Piccadilly, le 27 décembre 1741, et admis à la Westminster School en 1755. Il passe en 1759 à Christ Church, Oxford, où il obtient les diplômes de BA 1763, MA 1766 et DCL 1774.

Ayant pris les ordres dans l'église d'Angleterre, il bénéficie d'un avancement rapide. Le presbytère de Lee dans le Kent et la deuxième stalle prébendale de la cathédrale de Rochester lui sont accordées en 1773. L'année suivante, il est nommé au presbytère de St. George, Hanover Square, et il quitte sa stalle à Rochester ; mais il a une prébende d'Exeter de 1772 à 1794, et il conserve la quatrième prébende à Rochester de 1783 à 1797. Au début de 1794, il est nommé à l'évêché de Bristol, sa consécration ayant lieu le 11 mai ; et après trois ans, il est transféré au siège d'Exeter (mars 1797), tenant l'archidiaconé d'Exeter en commende de cette année-là jusqu'à sa mort, et conservant aussi son presbytère de Londres jusqu'à sa mort. Il meurt à Lower Grosvenor Street, à Londres, le 9 juin 1803, et est enterré dans le cimetière de Grosvenor Chapel.

Famille
Sa femme, Elizabeth, fille aînée de Thomas Howard (2e comte d'Effingham), qu'il épouse en janvier 1774, vit jusqu'au 31 octobre 1815. Ils ont deux fils et quatre filles. Le fils aîné, William, qui travaille comme greffier-assistant du parlement, devient en 1835 le  comte de Devon, le fils cadet est Thomas Peregrine Courtenay.

Mémorial à Powderham

Un monument à l'évêque Reginald Courtenay existe au château de Powderham, siège du comte de Devon, dans la salle à manger victorienne, construite entre 1847 et 1860, sous la forme d'une cheminée héraldique. Il est copié de la cheminée médiévale du palais épiscopal d'Exeter, installée vers 1485 par Peter Courtenay (d.1492) évêque d'Exeter, un fils cadet de Sir Philip Courtenay (1404-1463) de Powderham. Il est érigé par William Courtenay (11e comte de Devon) (d.1888) en mémoire de son grand-père Reginald Courtenay, évêque d'Exeter

Références

Liens externes

Élève de la Westminster School (Londres)
Évêque d'Exeter
Évêque de Bristol
Décès en juin 1803
Naissance en décembre 1741
Décès à 61 ans

Reginald Courtenay (évêque)


Les Ce 4/6 des Chemins de fer fédéraux suisses (CFF) sont une série d'automotrices électriques lourdes pour voyageurs avec commande multiple. Il s'agissait de la première automotrice électrique acquise par les Chemins de fer fédéraux suisses eux-mêmes. Au cours des années 1923 et 1925 à 1927, 19 unités au total furent livrées en deux séries. Les automotrices, appelées en dernier lieu Be 4/6, atteignirent un âge relativement avancé grâce au remplacement, dans les années 1960, de la  d'origine en bois tôlé par une caisse neuve en acier. Ces automotrices eurent une longue carrière d'une septantaine d'années, puisque la dernière unité ne fut mis hors service qu'en 1994. Il n'en subsiste actuellement plus aucun exemplaire.

Historique
Comme les premières lignes des CFF avaient déjà été électrifiées, le besoin d'un véhicule électrique pour le trafic de banlieue se fit sentir. Comme celui-ci ne devait pas avoir une puissance très élevée, il pouvait être conçu comme une automotrice et ne devait donc pas être une locomotive.

Pour la construction des automotrices voyageurs pour les Chemins de fer fédéraux suisses, l'industrie pouvait non seulement se prévaloir d'une expérience de plus de vingt ans dans la construction d'automotrices à voie métrique pour une exploitation en courant continu, mais aussi d'une expérience d'environ dix ans dans la construction d'automotrices tant à voie métrique qu'à voie normale pour une exploitation en courant alternatif à haute tension. C'est le cas par exemple :

 des trois automotrices à bagages pour voyageurs à voie métrique  1 à 3 de 1907 d'une puissance de 160 PS du  (LPB), également connu sous le nom de chemin de fer de la vallée de la Maggia,
 des huit automotrices à voyageurs à voie normale BCe 4/4 51 à 58 d'une puissance initiale de 360 PS des années 1909 à 1911 de l'ancien Seetalbahn (STB), à partir de 1922 CFF BCe 4/4 4801 à 4808,
 des trois automotrices voyageurs à voie normale d'une puissance initiale de 450 ch datant de 1910 de la Compagnie Berne-Lötschberg-Simplon (BLS).

Malgré cette expérience, il fallut répartir le poids sur deux essieux porteurs supplémentaires pour que ces automotrices puissent également circuler sur des lignes secondaires. Ce n'est que dans cette configuration que la charge maximale par essieu ne dépassait pas 16 tonnes. Toutes les nouvelles locomotives électriques livrées à l'époque présentaient une charge par essieu d'environ 20 tonnes et ne furent donc pas adaptées à une utilisation sur des lignes secondaires pendant longtemps.

En tant que véhicules de première génération, les automotrices ont atteint un âge très avancé, la dernière n'ayant été mise au rebut qu'en 1995. Dès leur livraison, les automotrices pouvaient être télécommandées à partir d'une deuxième automotrice ou, depuis 1925, à partir des voitures-pilotes qui venaient d'être livrées. Elles ne possédaient toutefois pas de frein électrique et ne pouvaient donc pas conduire seules des trains sur les longues lignes en pente.

La désignation initiale jusqu'en 1947-48 était Ce 4/6 9801 à 9819, puis évolua en Ce 4/6 751 à 769. Pendant plusieurs années après la suppression de la troisième classe en 1956, elles reçurent la désignation Be 4/6, toujours avec le même numéro. Depuis la réorganisation des numéros et des désignations en 1959-60, elles furent désignées Be 4/6 1601 à 1619. Cette dernière désignation – qu'elles conservèrent jusqu'à leur retrait du service – entraîna à diverses reprises des confusions avec les locomotives Be 4/6 initialement acquises par les Chemins de fer fédéraux suisses pour le service des trains rapides au Gothard.

Dernière survivante de la série, la Be 4/6 1613, mise au rebut le , fut utilisée pendant des années comme véhicule moteur du "train des écoles", ce qui lui valut de recevoir une livrée multicolore.

Construction
L'automotrice possédait deux bogies à trois essieux. Au sein de chaque bogie, les deux essieux extérieurs étaient moteurs, tandis que l'essieu central était porteur, afin de maintenir une faible pression sur les deux autres.

Dès le début, les automotrices étaient équipées de la commande multiple de type Vst I et pouvaient être télécommandées aussi bien par une autre automotrice de construction identique que par l'une des automotrices à bagages Fe 4/4 construites un peu plus tard ou par l'une des  acquises à partir de 1925. Elles ne possédaient pas de frein électrique et furent initialement utilisées pendant une longue période pour le trafic de banlieue à Zurich et sur l'arc lémanique. Les véhicules étaient conçus pour une charge remorquée de , qu'ils pouvaient encore tracter à une vitesse de  sur une pente de . Sur une pente de  – la pente de la liaison transalpine par le tunnel de faîte du Saint-Gothard, la charge était encore de 100 t. Des fenêtres simples avec des cadres en laiton de 600 et  de large et les inscriptions sur des plaques en émail habituelles pour l'époque caractérisaient l'aspect extérieur. Enfin, étaient majoritairement utilisées à l'origine comme voitures intermédiaires ou d'accompagnement, les voitures voyageurs à trois essieux et des fourgons à bagages à trois essieux (avec des plates-formes ouvertes aux deux extrémités), un type de construction que les Chemins de fer fédéraux suisses avaient acquis en grand nombre pour renouveler le parc de voitures des compagnies précédentes.

La  était constituée d'un châssis inférieur en fer sur lequel était montée une caisse en bois tôlé. Le transformateur était placé sous le plancher, en dessous de l'unique entrée centrale. Des deux côtés de cette dernière se trouvaient deux compartiments de grande capacité. L'un d'eux était fumeur, l'autre non-fumeur. Les serpentins de refroidissement de l'huile du transformateur, placés à l'extérieur de la caisse de l'automotrice à la hauteur du cadre porteur en dessous des compartiments, étaient remarquables. Aux deux extrémités se trouvait un poste de conduite munis d'une porte frontale sans soufflet d'étanchéité. Le passage entre l'engin moteur et une voiture attelée n'était donc autorisé qu'au personnel. À l'origine, les automotrices possédaient deux pantographes, mais n'en gardèrent qu'un seul lors de leur révision, où elles reçurent une caisse en acier.

Modernisation

Entre 1961 et 1966, les unités 1602 à 1618 furent dotées d'une nouvelle caisse en acier . Cette transformation fut réalisée par les CFF eux-mêmes dans les ateliers principaux de Zurich. Une commande multiple de type Vst IIIe fut installée à la place de l'ancienne commande Vst I. La Be 4/6 1619, fut modernisée dès 1957 et servit de prototype. Cette automotrice conserva la commande multiple de type Vst I. L'automotrice Be 4/6 1601 ne fut pas transformée et fut démantelée à la fin de l'opération de modernisation pour servir de réserve à pièces de rechange. Il est à noter que deux automotrices échangèrent leurs numéros à ce moment : le prototype Be 4/6 1619 fut renuméroté Be 4/6 1615 et la Be 4/6 1615 reçut le numéro 1619.

Notes et références

Notes

Références

Bibliographie
 Claude Jeanmaire, Die elektrischen und Dieseltriebfahrzeuge Schweizerischer Eisenbahnen, volume 10 «Die Triebwagen der Schweizerischen Bundesbahnen (SBB)», Villingen, Verlag Eisenbahn, 1994 .
 Peter Willen, Lokomotiven der Schweiz, Normalspur Triebfahrzeuge, Zürich, Orell Füssli, 1975
 Peter Willen, Lokomotiven und Triebwagen der Schweizer Bahnen, volume 1 "Schweizerische Bundesbahnen", Zürich, Orell Füssli, 1982
 Hans Schneeberger, Die elektrischen und Dieseltriebfahrzeuge der SBB, Band I: Baujahre 1904-1955. Minirex, Luzern, 1995
 Hans Schneeberger, Die ersten elektrischen Personentriebwagen der SBB. in: Schweizer Eisenbahn-Revue 2/1988, Seiten 61–66, 4/1988, Seiten 142–145 und 5/1988, Seiten 177–193

Voir aussi

Articles connexes
 :Catégorie:Automotrice 15 kV
 Fe 4/4 (De 4/4)
 BDe 4/4

Liens externes

 .
 .

Ce 4/6


Poesi midt i 80erne er en dokumentarfilm instrueret af Allan Berg Nielsen efter manuskript af Allan Berg Nielsen.

Handling
Poesi midt i 1980'erne er forkortede uddrag af videoantologien. Poesiens endeløse ocean med 12 digteres oplæsninger, forestillinger og samtaler. Denne adskillige timer lange videoregistrering baserer sig igen på tre to-dages digtermøder som Peter Laugesen...

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1989

Dokumentarfilm fra Danmark

Poesi midt i 80erne


Katma Değer Şaban, 1985 Türkiye yapımı Kartal Tibet'in yönettiği polisiye-güldürü sinema filmidir. İlk gösterimi 1985 yılının Nisan ayında yapılmıştır.

Konusu
Şaban küçükken annesi ölünce babası tarafından Almanya'ya dayılarının yanına gönderilmiştir, babası ile tam 20 yıldır yüz yüze görüşmemiştir. Şaban (Kemal Sunal) özel eğitim almış gizli polistir, sadece polis biriminden bağlantısı olan birkaç üst rütbeli kişi kimliğini bilir ve asla gerçek işini ailesi dahil hiç kimseye söylemez. Aldığı eğitimler yüzünden birçok spor dalında birinciliği vardır, bunları kullanarak babasına yıllarca mektup ve fotoğraflar ile kendisini sporcu olarak tanıtmıştır. Babası çalıştığı yerdeki dolandırıcılık olayında suçlu bulunup, kefaletle dışarı çıkar. Tek başına suçluları bulup olayı çözemeyeceğini düşünür ve Almanya'dan yardımcı olması için oğlu Şaban'ı İstanbul'a çağırır. Babası Türk kültürü ile büyümüş bir genç beklerken, Şaban Avrupa kültürü almış, punkçı çılgın bir tarz ile Türkiye'ye gelir, kendisini herkese şarkıcı olarak tanıtır. Babası Şaban'ın punkçı, rockçı çılgın birisi olarak kendisine yardım edemeyeceğini düşünür ve olaylar gelişir. Filmde entelektüelliğe karşı olanlara, KDV vergi sistemine, devlete gönderme yapılmıştır. Türkiye'de KDV vergi yasası çıktıktan hemen sonra bu film yapılmıştır.

Oyuncular

 Kemal Sunal - Şaban
 Filiz Ersürer - Tülin - (ses. Gül Erda)
 Reha Yurdakul - Kadir - (ses. Sadettin Erbil)
 Sevda Aktolga - Gül - (ses. Ayşin Atav)
 Dinçer Çekmez - Halil
 Eray Özbal - Bülent - (ses. Güner Ümit)
 Seyfettin Karadayı - Hadi Bey - Zafer Önen
 Mürüvvet İşsever - Gül'ün Annesi
 Ali Demirel - Şirket Çalışanı
 Ahmet Açan - Bakkal
 Memduh Ünsal - Komiser
 Hüseyin Güler - (ses. Atilla Yiğit)
 İbrahim Önen
 Taci Erşan
 Adnan Karabacak - Baloncu
 Mehmet Uğur - Halil'in Adamı (ses. Zihni Göktay)
 Niyazi Gökdere - Halil'in Adamı
 Mehmet Yağmur
 Zühal Ardahan
 Ahmet Eskici

Ekip

Firmalar
Uğur Film (Yapım)
Sineray (Film Hazırlık)
Fanatik Video (DVD)

Dış bağlantılar

1985 çıkışlı Türk filmleri
Kartal Tibet'in yönettiği filmler
1980'lerde polisiye komedi filmleri
Konusu İstanbul'da geçen filmler
Uğur Film filmleri
Türk polisiye komedi-drama filmleri
1980'lerde komedi-drama filmleri
1980'lerde Türkçe filmler
Osman F. Seden'in senaryosunu yazdığı filmler
1985 çıkışlı dramatik filmler
1985 çıkışlı komedi filmleri

Katma Değer Şaban


Mit o Jasenovcu, dokumentarni film Romana Leljaka iz 2017. godine. Film se bavi jasenovačkim crnim mitom. Roman Leljak je redatelj i scenarist. Grafičko oblikovanje napravio je Zoran Čapalija - Čaplja. Postprodukciju obavili su Gordana Pintarić i Goran Fistrić.

Izvori

Hrvatski dokumentarni filmovi o Drugom svjetskom ratu
Koncentracijski logor Jasenovac

Mit o Jasenovcu


The Allied Armies in Italy (AAI) was the title of the highest Allied field headquarters in Italy, during the middle part of the Italian campaign of World War II. In the early and later stages of the campaign the headquarters was known as the 15th Army Group; it reported to the Joint Allied command Allied Forces Headquarters (AFHQ), the theatre command for the Mediterranean theatre.

The 15th Army Group was renamed the Allied forces in Italy on 11 January 1944, then Allied Central Mediterranean Force on 18 January 1944 and finally the Allied Armies in Italy on 9 March 1944. The 15th Army Group was commanded by General Sir Harold R. L. G. Alexander until 11 December 1944. Lieutenant General Mark W. Clark, formerly the commander of the U.S. Fifth Army, then took command and the headquarters title was changed back to the 15th Army Group.

The AAI thus controlled the Allied land forces for some of the hardest fighting of the entire war. Operations carried out included: the long stalemate on the Gustav Line with the hard-fought battles of Monte Cassino; the Anzio landings; the liberation of Rome; the assault on the Gothic Line, Operation OLIVE; and ending with Operation GRAPESHOT, in which the 15th Army Group struck again just south of the Po valley.

For all of its life the command consisted of the American Fifth Army, under Lieutenant General Clark and, from December 1944, Lieutenant General Lucian Truscott, and the British Eighth Army, under Lieutenant General Sir Oliver W. H. Leese and, from October 1944, Lieutenant General Sir Richard L. McCreery.

Footnotes

References

1944 establishments in Italy
1944 disestablishments in Italy
Military units and formations established in 1944
Military units and formations disestablished in 1944
Army groups of the British Army in World War II
Allies of World War II
Italian campaign (World War II)

Allied Armies in Italy