Emily Margaret Watson  (born 14 January 1967) is an English actress. She began her career on stage and joined the Royal Shakespeare Company in 1992. In 2002, she starred in productions of Twelfth Night and Uncle Vanya at the Donmar Warehouse, and was nominated for the 2003 Olivier Award for Best Actress for the latter. She was nominated for the Academy Award for Best Actress for her debut film role as Bess McNeil in Lars von Trier's Breaking the Waves (1996) and for her role as Jacqueline du Pré in Hilary and Jackie (1998), winning the British Independent Film Award for Best Actress for the latter. For her role as Margaret Humphreys in Oranges and Sunshine (2010), she was also nominated for the AACTA Award for Best Actress in a Leading Role.

Watson's other films include The Boxer (1997), Angela's Ashes (1999), Gosford Park (2001), Punch-Drunk Love (2002), Red Dragon (2002), Equilibrium
(2002), The Life and Death of Peter Sellers (2004), Corpse Bride (2005), Miss Potter (2006), Synecdoche, New York (2008), War Horse (2011), The Theory of Everything (2014), Kingsman: The Golden Circle (2017), The Happy Prince (2018) and God's Creatures (2022). For her role in the HBO miniseries Chernobyl, she was nominated for a Primetime Emmy Award and a Golden Globe Award. She won the British Academy Television Award for Best Actress for playing Janet Leach in the 2011 ITV television biopic Appropriate Adult and was nominated for the International Emmy Award for Best Actress for the 2017 BBC miniseries Apple Tree Yard.

Early life
Watson was born 14 January 1967 in London. Her father, Richard Watson, was an architect, and her mother, Katharine (née Venables), was an English teacher at St David's Girls' School, West London. She has an older sister, Harriet.

Watson was brought up as an Anglican. She has described her childhood-self as 'a nice middle-class English girl ... I'd love to say I was a rebellious teenager, but I wasn't.' She is a childhood friend of actress and writer Clara Salaman, and starred in the screen adaptation of Salaman's novel Too Close.

Watson was educated at St James Independent Schools in west London which were founded by the School of Economic Science. Whilst there, she witnessed "incidents of extreme cruelty" that were "very scarring for people going forward in their lives". She attended the University of Bristol, where she obtained a BA (1988, English). Watson subsequently trained at Drama Studio London. In 2003 she received an honorary MA from Bristol University.

Watson was a member of the School of Economic Science until 1996, when aged 29 she was expelled following her part in Breaking the Waves. She describes the organisation as a "very repressive regime" and a "system where you were supposed to think a certain way and you weren't really allowed to think any other way". Breaking out of it, she says, was a "very powerful release" in her life.

 Theatrical career
Watson's career began on the stage. Her theatre credits include The Children's Hour (at the Royal National Theatre), Three Sisters, Much Ado About Nothing and The Lady from the Sea. Watson has also worked with the Royal Shakespeare Company in A Jovial Crew, The Taming of the Shrew, All's Well That Ends Well and The Changeling.

In 2002, she took time off from cinema to play two roles in Sam Mendes' repertory productions of Uncle Vanya and Twelfth Night, first at Mendes' Donmar Warehouse in London and later at the Brooklyn Academy of Music. Her performance was widely acclaimed on both sides of the Atlantic and she was nominated for an Olivier Award for Uncle Vanya.

 Film career
 Film debut
Watson was virtually unknown until director Lars von Trier chose her to star in Breaking the Waves (1996) after Helena Bonham Carter dropped out. Watson's performance as Bess McNeill won her the Los Angeles, London and New York Critics' Circle Awards for Best Actress, as well as the US National Society of Film Critics' Award for Best Actress and nominations at the Academy Awards, the British Academy Film Awards, and the Golden Globe Awards.

 Subsequent career

Watson came to public notice again in another controversial role, that of cellist Jacqueline du Pré in Hilary and Jackie, for which she learned to play the cello in three months, and received another Oscar nomination. She also played a leading role in Cradle Will Rock, a story of a theatre show in the 1930s, directed by Tim Robbins. Though she won the title role of Frank McCourt's mother in the adaptation of his acclaimed memoir, Angela's Ashes, the film underperformed. In 2001, she appeared with John Turturro in The Luzhin Defence and in Robert Altman's ensemble piece Gosford Park.

The following year, she starred as Reba McClane in the adaptation of Thomas Harris's The Silence of the Lambs prequel, Red Dragon, as the romantic interest of Adam Sandler in Paul Thomas Anderson's Punch-Drunk Love and in the sci-fi action thriller Equilibrium with Christian Bale.

In 2004, Watson received a Golden Globe nomination for her performance as Peter Sellers's first wife, Anne Howe, in the HBO film The Life and Death of Peter Sellers. 2005 saw Watson star in four films: Wah-Wah, Richard E. Grant's autobiographical directorial debut; Separate Lies, directed by Gosford Park writer Julian Fellowes; Tim Burton's animated film Corpse Bride, with Johnny Depp and Helena Bonham Carter; and John Hillcoat's Australian Western, The Proposition.

In 2006, Watson took a supporting role in Miss Potter, a biographical drama about children's author Beatrix Potter, from Babe director Chris Noonan, with Ewan McGregor and Renée Zellweger; and also in an adaptation of Thea Beckman's children's novel Crusade in Jeans. In 2007, she appeared in The Water Horse: Legend of the Deep, an adaptation of the Dick King-Smith children's novel about the origin of the Loch Ness Monster.

In 2008, Watson starred with Julia Roberts and Carrie-Anne Moss in Fireflies in the Garden, the Lifetime Television movie The Memory Keeper's Daughter (based on the novel with the same name), and in screenwriter Charlie Kaufman's directorial debut, Synecdoche, New York. In 2009 she appeared in the film Cold Souls, from first-time director Sophie Barthes, and Within the Whirlwind, a biographical film of Russian poet and Gulag survivor Evgenia Ginzburg from The Luzhin Defence director Marleen Gorris. Watson considers Ginzburg her best recent role; however, the film was not picked up for distribution.

In 2010, she starred in Oranges and Sunshine, a film recounting the true story of children sent into abusive care homes in Australia, directed by Jim Loach, and also the following year (2011) in War Horse, an adaptation of Michael Morpurgo's prizewinning novel, directed by Steven Spielberg. In 2011, she played Janet Leach in the ITV two-part film Appropriate Adult, about serial killer Fred West, for which she won a BAFTA.

In 2014, Watson had supporting roles in The Book Thief, alongside Geoffrey Rush and Sophie Nélisse, and the Oscar-nominated film The Theory of Everything, portraying Jane Wilde, Hawking's mother in law, alongside Eddie Redmayne and Felicity Jones. In 2015, she had supporting roles in Testament of Youth, alongside Alicia Vikander and Kit Harington, Eduardo Verástegui's Little Boy and A Royal Night Out, in which she portrayed Queen Elizabeth The Queen Mother. She also received rave reviews for her portrayal of Julie Nicholson in the BBC Drama A Song for Jenny, with experts tipping her to win the British Academy Television Award for Best Actress.

In 2019 she appeared as a nuclear scientist — a composite of several real scientists — in the miniseries Chernobyl.

Watson was appointed Officer of the Order of the British Empire (OBE) in the 2015 New Year Honours for services to drama.2015 New Year Honours List  In 2017, she starred in the BBC mini-series Apple Tree Yard.

 Scriptwriting

In 2007, Mood Indigo, a script written by Watson and her husband, was optioned by Capitol Films. The film is a love story set during the Second World War and concerns a young woman who falls in love with a pilot.

 Missed roles

Director Jean-Pierre Jeunet wrote the character Amélie for Watson to play (Amélie was originally named Emily) but she eventually turned the role down due to difficulties speaking French and a desire not to be away from home. The role made a star of Audrey Tautou. She was also the first choice to play Elizabeth I in Shekhar Kapur's film Elizabeth, the role that won Cate Blanchett an Academy Award nomination.

She is frequently confused with Emma Watson, the actress who plays Hermione Granger in the Harry Potter film series due to the similarity of their names. She has stated that she does not correct anyone who makes that mistake, as she is "quite flattered that people think I'm 21".

 Charity
Watson is a supporter of the children's charity the NSPCC. In 2004, she was inducted into the society's hall of fame for spearheading the successful campaign to appoint a Children's Commissioner for England. Receiving her award in the crowded House of Commons, she spoke out against the possibility that the Children's Commissioner become a figurehead with little real power. She is also one of the patrons of the London children's charity Scene & Heard. In April 2018, Watson presented Maternity Worldwide as her chosen charity on the BBC Radio 4 Appeal.

 Personal life
Watson married Jack Waters, whom she had met at the Royal Shakespeare Company, in 1995. Waters is a former actor who now works as a potter. They have a daughter born in 2005, and a son in 2009. They live in Greenwich, London.

Her mother fell ill with encephalitis shortly before filming commenced on Oranges and Sunshine. Watson returned to London but arrived just after her death.

 Filmography
 Film

Television

 Theatre

 School for Mothers and The Mistake (double-bill of one-act plays), White Bear Theatre, London, 1991
 All's Well That Ends Well (Royal Shakespeare Company, Swan Theatre, Stratford-upon-Avon 1992, later Pit Theatre, London, 1993) as Marianna
 The Taming of the Shrew (Royal Shakespeare Company, Barbican Theatre, London, 1993) as Mrs. Ruth Banks-Ellis
 The Changeling (Royal Shakespeare Company, Pit Theatre, 1993)
 A Jovial Crew (Royal Shakespeare Company, Pit Theatre, 1993) as Amie
 The Lady from the Sea (Lyric Hammersmith Theatre, London, 1994) as Hilde Wangel
 The Children's Hour (Lyttelton Theatre, London, 1994) as Mary Tilford
 Three Sisters (Out of Joint, 1995)
 Othello (1996, theatre)
 Twelfth Night / Uncle Vanya (Donmar Warehouse, 2002 / BAM, 2003)

 Radio
 The Wolves of Willoughby Chase (1994, radio)
 Wuthering Heights (1995, radio series)
 The Glass Piano'' (2010, radio drama about Princess Alexandra of Bavaria)

Awards and nominations

References

External links

 Premiere Magazine: Emily Watson Q&A and podcast
 Emily Watson at the Edinburgh Festival
 Emily Watson at Film Bug

1967 births
Living people
Alumni of the University of Bristol
English film actresses
English television actresses
English stage actresses
English radio actresses
European Film Award for Best Actress winners
Outstanding Performance by a Cast in a Motion Picture Screen Actors Guild Award winners
English Shakespearean actresses
Royal Shakespeare Company members
Actors from Islington (district)
People educated at Notting Hill & Ealing High School
People educated at St James Independent Schools
Alumni of the Drama Studio London
Officers of the Order of the British Empire
21st-century English actresses
20th-century English actresses
Actresses from London
Best Actress Bodil Award winners
Best Actress BAFTA Award (television) winners
National Society for the Prevention of Cruelty to Children people
Best Actress Robert Award winners

Emily Watson


Plaskettova studija je jedna od najpoznatijih šahovskih studija završnice. Ovu je studiju oko 1970. stvorio nizozemski šahovski kompozitor Gijs van Breukelen, iako ju je tek 1997. u časopisu Schakend Nederland objavio engleski velemajstor James Plaskett, otuda i naziv studiji.

Od svih nazočnih za vrijeme rješavanja studije, jedini koji ju je uspio riješiti bio je svjetski šahovski prvak Mihail Talj.

Rješenje

1.Sf6+ Kg7
Ako 1...Kg6 2.Lh5+ slijedi 3.d8=D, jer lovac prekriva važno polje f7.

2.Sh5+ Kg6
Ako 2...Kf7 3.d8=D dobiva; ako 2...Kh7 3.Lc2+ prisiljava kralja na zadnji red, dozvoljavajući d8=D+ s matom unutar nekoliko poteza.

3.Lc2+!!
Zanimljivo, ovaj potez će računala teško pronaći.

3...Kxh5 4.d8=D! Sf7+
Očiti potez, no 4...Kg4 je solidniji potez (5.Df6 dobiva po Ehnu i Kastneru, no pobjeda nije očigledna).

5.Ke6 Sxd8+ 6.Kf5
Bijeli prijeti Ld1+. Nije teško vidjeti da sada slijedi fantastičan cik-cak manevar lovca kojemu se bijeli neće moći oduprijeti unatoč materijalnoj prednosti.

6...e2 7.Ke4 e1=S 8.Ld5 c2 9.Kc4 c1=S 10.Kb5 Sc7
Sada crni može odgoditi mat za jedan potez s 10...Sc6.

11.La4 1-0
Mat u 3 s Ld1 se ne može spriječiti (npr. 11...Se2 12.Ld1 Sf3 13.Lxe2 te 14.Lxf3# ili 11...Sb3 12.Lxb3 Sc2 13.Lxc2 i sada 14.Ld1#), čime je studija riješena.

Izvori

Šah

Plaskettova studija


هنري نوكس  هو جنرال في حرب الاستقلال الأمريكية وأول وزير حرب، وكان مولده في 25 يوليو 1750 في بوسطن وكان من أصل اسكتلندي-أيرلندي. وكان قد قرأ الكثير عن التكتيكات والاستراتيجيات، وانضم للجيش الأمريكي عند اندلاع الحرب وحارب في معركة بانكر هيل، ونظم دفاعات معسكرات الجيش في حصار بوسطن وجلب العديد من العتاد من حصون بحيرة جورج. في ترينتون عبر النهر قبل الفرقة الرئيسية، ونفذ الهجوم ببراعة وتمت ترقيته إلى عميد ورئيس المدفعية في الجيش القاري في اليوم التالي. كان حاضرا في برينستون؛ وكان مسؤولا عن الهجوم الفاشل على معركة جيرمانتاون، وحث نيويورك على القتال في حملة العام 1778، وأظهر مهاراته في معارك معركة مونموث ومعركة يوركتاون، وبعد استسلام كورنواليس تمت ترقيته إلى لواء، وكان مفوضا في عملية تبادل الأسرى.

كانت خدماته جليلة للقضية الأمريكية؛ وكان أحد مستشاري الجنرال واشنطن الثقاة، وارتقت في عهده مكانة المدفعية إلى درجة عالية. من ديسمبر 1783 وحتى يوليو 1784 كان الضابط الأعلى في جيش الولايات المتحدة. وفي أبريل 1783 قام بوضع أساس لجمعية تتألف من الضباط الأمريكيين والفرنسيين الذين شاركوا مع الولايات المتحدة خلال الحرب، وسميت سينسيناتي؛ وكان أول سكرتير عام على هذه الجمعية (1783 – 1799) وفي عام 1805 أصبح نائب الرئيس عليها. كان نوكس وزير الحرب بين عامي 1785 و 1794، وكان أول من يشغل هذا المنصب بعد إنشاء الحكومة الفيدرالية عام 1789. وحث على إنشاء نظام ميليشيا وطنية دون نجاح، حيث يتم إدخال كل المواطنين الذكور فوق 18 وتحت 60 سنة في «القوات المتقدمة» أو «القوات الرئيسية» أو «الاحتياط»، وبسبب هذا، وبسبب صداقته مع واشنطن، فقد هاجمه الجمهوريون بكل عنيف. في عام 1793 بدأ يبني بيته المدعو مونتبليير هاوس في توماستون في مين، حيث كان يعمل بالمضاربة في الأراضي لصالح شركة إيسترن لاند، وعاش هناك في بيته حتى وفاته في 25 أكتوبر 1806.

قراءات أخرى
 مذكرات الجنرال هنري نوكس Memoir of General Henry Knox بقلم ف س دريك (بوسطن، 1873).
 هنري نوكس بقلم نواه بروكس (نيويورك، 1900).

روابط خارجية

مصادر

أمريكيون في القرن 18
أشخاص من ماساتشوستس
أشخاص من نيو ويندسور (نيويورك)
أصحاب أعمال أمريكيون في القرن 18
أمريكيون من أصل إسكتلندي أيرلندي
جنرالات جيوش قارية
حرب الاستقلال الأمريكية
زملاء الأكاديمية الأمريكية للفنون والعلوم
سياسيون أمريكيون في القرن 18
سياسيون من بوسطن
مواليد 1750
مواليد في بوسطن
وفيات 1806
وفيات في أوغوستا (مين)
أعضاء مجلس وزراء إدارة واشنطن
وزراء حرب أمريكيون

هنري نوكس


Somalija je država smješena na Rogu Afrike. Graniči s Etiopijom na zapadu, Džibutijem na sjeverozapadu,  Adenski zaljev je na sjeveru, Indijski ocean na istoku i Kenija na jugozapadu.

Somalija ima površinu od 637.657 km2, teren se uglavnom sastoji od visoravni, ravnica i gorja.

Klima
Zbog blizine ekvatora u Somaliji nema mnogo sezonskih promjena u klimi. Međutim, postoje neke vrlo nepredvidive jake kiše koje se povremeno pojavljuju. Vrući uvjeti prevladavaju tijekom cijele godine uz povremene monsune, vjetrove i nepredvidive kiše. Srednje dnevne maksimalne temperature kreću se od 30 do 40 °C, osim na višim nadmorskim visinama i duž istočne obale gdje se mogu osjetiti učinci hladne morske struje. Na primjer u Mogadishu, prosječni poslijepodnevni vrhovi kreću se od 28 °C do 32 °C u travnju. Neke od najviših srednjih godišnjih temperatura na svijetu zabilježene su upravo u Somaliji. Berbera na sjeverozapadnoj obali ima poslijepodnevnu temperaturu čiji su prosjeci viši od 38 °C od lipnja do rujna. Srednja dnevna minimalna vrijednost obično varira od oko 15 do 30 °C. Najveći raspon klime pojavljuje se u sjevernoj Somaliji gdje temperatura ponekad prelazi 45 °C u srpnju na obalnim ravnicama i padne ispod točke zamrzavanja tijekom prosinca u visoravni. U ovoj regiji, relativna vlažnost kreće se od oko 40 posto u poslijepodnevima, do 85 posto noću, mijenjajući se nešto prema sezoni.

Teren

Na sjeveru Somalije duž obale Adenskog zaljeva, pruža se ravnica čija je širina od otprilike dvanaest kilometara na zapadu do samo dva kilometra na istoku. Prostranom i općenito sivom ovom ravnicom poznatom kao Guban (šljunčana zemlja), križaju se prostrani plitki vodotokovi u kojima se nalazi suhi pijesak, osim u kišnim razdobljima. Kada dođu kiše vegetacija koja je kombinacija niskih grmlja i trava brzo se obnavlja, a Guban na neko vrijeme pruža ispaše za nomadnu stoku.

Iza zaljevske ravnice pružaju se litice visoravni, dio planinskog lanca Karkaar koji se proteže od sjeverozapadne granice s Etiopijom prema istoku do vrha Roga Afrike, gdje završavaja strmim liticama u Caseyr. Prosječna visina ovih planina prosječno je oko 1.800 metara nadmorske visine južno od lučkog grada Berbere, a istočno od tog područja nastavlja se na 1.800 do gotovo 2.100 metara kod Caseyra. Najviša točka zemlje Shimbiris koji se uzdiže na 2.460 metara nalazi se u blizini grada Erigave.
S druge strane planine se spuštaju u uzvišenu visoravan bez višegodišnjih rijeka. Ova regija isprekidanog planinskog terena, plitkih visoravničkih dolina i obično suhih vodotoka u Somaliji je poznata kao Ogo.
Zapadna visoravan lagano se spušta prema jugu i neprimjetno se spaja u područje poznato kao Haud, široki valovit teren koji čini neke od najboljih pašnjaka za somaliske nomade, unatoč nedostatku znatnih kiša više od pola godine. Regija Haud ima veliki značaj jer se u njoj nalazi prirodna udubina u kojoj tijekom razdoblja kiše postoje privremena jezera i ribnjaci.

Haudska zona nastavlja se više od šezdeset kilometara u Etiopiju, a prostrana Somalijska visoravan, koji se nalazi između sjevernih planina Somalije i gorja jugoistočne Etiopije, prostire se na jug i istok preko Etiopije u središnju i jugozapadnu Somaliju.

U jugozapadnoj Somaliji nalaze se dvije jedine stalne rijeke, Jubba i Shabeelle. Od njihovih izvora u Etiopskim gorjima, ove rijeke teku općenito u južnom smjeru, rezajući široke doline na Somalijskoj visoravni dok se spuštaju prema moru. Visina visorvni brzo pada na ovom području. Susjedna obalna zona, koja uključuje niže doline rijeka i proteže se od ravnice Mudug do granice s Kenijem, prosječno je visoka 180 metara nadmorske visine.
Rijeka Jubba ulijeva se u Indijski ocean kod Kismaayoa. Iako rijeka Shabeelle u jednom trenutku gotovo stigla do mora u blizini Merke naglo mjenja tok prema jugozapadu u blizini Balcada (tridesetak kilometara sjeverno od Mogadishua) i teče duž obale više od osamdeset i pet kilometara. Rijeka je trajnica samo do točke jugozapadno od Mogadishua, a nakon toga se sastoji od močvarnih područja i suhih korita te konačno nestaje u pijesku istočno od Jiliba, nedaleko od rijeke Jubbe. Tijekom zimske sezone rijeka Shabeelle može ispuniti svoje korito sve do blizine Jilib i ponekad čak može proći do Jubbe dalje na jugu. Povoljne oborine i uvjeti tla čine cijelu riječnu regiju plodnim poljoprivrednimm područje i središtem najvećeg stalnog stanovništva zemlje.

Široka visoravan koja obuhvaća sjeverni grad Hargeysa, koji ima relativno jake oborine, prirodno je prekrivena šumom, a mjestimično širokim travnjacima. Dijelovi ovog područja bili su pod kultiviranjem od tridesetih godina, većinom pod sirkom i kukuruzom. Te je u 1990-ima ovo bila jedina značajna regija sjedećeg kultiviranja izvan jugozapadne Somalije. Haud južno od Hargeyse pokriven je uglavnom razbacanim stabalima, uglavnom akacijama, te raznim travama.

Osnovni podaci

Položaj: Rog Afrike, na granici Adenskog zaljeva i Indijskog oceana, istočno od Etiopije
Zemljopisne koordinate: 10°00′N 49°00′E
Površina:
Ukupno: 637.657 km²
Zemljište: 627.337 km²
Voda: 10.320 km2
Površina - komparativna: nešto manja od Teksasa i veća od Ukrajine
Granice:
Ukupno: 2.366 km
Granične zemlje: Džibuti 58 km, Etiopija 1.626 km i Kenija za 682 km
Obala: 3,300 km
Klima: uglavnom pustinja, mogući monsuni
Teren: uglavnom plato koji se diže k brdima na sjeveru
Ekstremni nadmorske visine:
Najniža točka: Indijski ocean 0 m
Najviša točka: Shimbiris 2.460 m
Prirodni resursi: uranij i uglavnom neiskorištene rezerve željezne rude, kositra, gipsa, boksita, bakra, soli, prirodnog plina
Upotreba zemljišta:
Obradive površine: 1,64%
Trajni usjevi: 0,04%
Ostalo: 98,32% (2005.)
Prirodne opasnosti: suša; prašinske oluje preko istočnih ravnica tijekom ljeta, poplave tijekom kišne sezone, sječa, erozije tla, odlaganje otpada, pretjerani izlov ribe

Izvor

Hadden, Robert Lee. 2007. "Zemljopis Somalija: odabrana bibliografija somalijanske geologije, zemljopisa i znanosti o zemlji". Laboratorij za istraživanje i razvoj inženjera, Topografski inženjerski centar (sada poznat kao Army Geospatial Center, US Army Corps of Engineers), u Aleksandriji, VA. Uključuje podatke i citate o geologiji, geografiji, vodi i prometu u Somaliji.

Zemljopis Somalije


زونالنايا ستانتسييا  هي مدينة في مقاطعة تومسك أوبلاست في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 4961 نسمة.

مراجع

مدن مقاطعة تومسك

زونالنايا ستانتسييا (تومسك)


Os rasga-listas eram movimentos de resistência à lei do sorteio de 1874 para o serviço militar obrigatório no Império Brasileiro. Lançados em 1875, quando o alistamento para o sorteio deveria começar, eles conseguiram transformar a lei em "letra morta", adiando indefinidamente o sorteio. A lei abolia o recrutamento forçado até então praticado para as Forças Armadas. O modelo antigo, conhecido como o "tributo de sangue", era conduzido de forma violenta por um Estado com limitada capacidade administrativa e extrativa sobre a população, sendo uma causa da rejeição popular ao serviço militar. Um equilíbrio entre o Estado, poderes locais e trabalhadores livres protegia do recrutamento os trabalhadores inseridos em redes de clientelismo, restringindo o serviço militar à "ralé" da sociedade. O sistema captava poucos recrutas e mostrou-se ineficiente na Guerra do Paraguai (1864–1870). O sorteio era uma reforma modernizante de inspiração europeia, pretendendo tornar o recrutamento mais racional e igualitário. Grande parte da população não considerava justa a igualdade no sorteio e nem confiava nos seus realizadores. O sorteio não mudava a posição isenta dos ricos, mas endurecia as demandas do Estado sobre a população pobre, removendo a proteção clientelística. Seus beneficiários, tanto proprietários de terras quanto trabalhadores, não aceitavam a ameaça ao seu modo de convivência com o antigo recrutamento.

Multidões armadas de sediciosos invadiram as juntas de alistamento e rasgaram seus papéis para impedir o processo. Eles exibiram grande capacidade de ação coletiva e foram limitados no uso da violência. O movimento era popular, com apoio de elites locais e destacada participação feminina (como no Motim das Mulheres). Seu alcance geográfico foi vasto, ocorrendo em dez províncias dos atuais Sudeste e Nordeste, com a maior força em Minas Gerais e no agreste nordestino. Seu caráter era legitimista e reativo, defendendo direitos estabelecidos e a "ordem natural" contra a ameaça da nova lei.  Ele foi típico das revoltas interioranas ocorridas no Brasil a partir de 1870, reagindo às reformas modernizantes. No Nordeste, foi contemporâneo e teve geografia parecida à Revolta do Quebra-Quilos. Uma nova Lei do Sorteio, aprovada em 1908, foi enfim implementada em 1916.

A lei do sorteio de 1874
Os soldados no Brasil oitocentista eram incorporados voluntariamente ou pelo recrutamento forçado, que incidia sobre "vadios, ex-escravos, órfãos, criminosos, migrantes, trabalhadores sem qualificação e desempregados". O serviço militar era considerado degradante pelos pobres livres. O recrutamento, chamado "tributo de sangue", era violento e seguido por uma vida de castigos e baixa remuneração. Ele conseguia captar poucos recrutas, pois era realizado por um Estado (polícia, serviço público e registro civil) débil numa população resistente. A Guerra do Paraguai sobrecarregou o sistema e foi morosa em parte devido à mobilização ineficiente. Na Europa, referência para a elite brasileira, o período após a Guerra Franco-Prussiana (1870–1871) foi marcado pela industrialização, Estados com maior controle sobre a população e exércitos de conscritos, que, após 1–3 anos de serviço, seguiam a uma crescente reserva. O Brasil estava muito distante desse modelo.

A reforma do recrutamento era exigida pela oficialidade militar e discutida pelos parlamentares há décadas. Ela foi enfim obtida com a lei 2.556 de 1874, inspirada no sistema de recrutamento francês. Juntas paroquiais compostas do juiz de paz, vigário e oficial mais graduado da polícia realizariam um primeiro sorteio de homens livres de 19 a 30 anos para seis anos de serviço. As loterias seguintes, realizadas anualmente, escolheriam entre os homens de 19 anos. O sorteio só ocorreria se faltassem voluntários para preencher as fileiras. Os reformadores pretendiam assim modernizar o Exército à imagem europeia, substituindo a "caçada humana" por um sistema mais racional e justo. Para eles, a lei era um grande avanço institucional. O material humano do Exército, e assim, sua capacidade para a defesa nacional seriam melhorados. O governo foi, então, surpreendido por uma reação popular negativa, vinda de quase todas as camadas sociais.

O status social dos sorteados seria mais alto do que os antigos recrutas forçados, e assim, o serviço foi tornado mais atraente com a proibição do castigo corporal e preferências para veteranos na admissão a empregos públicos. A distribuição do fardo militar seria por uma loteria, teoricamente cega, equiprovável e impessoal. Os ricos permaneceriam isentos, enquanto os pobres livres seriam os mais atingidos. Trabalhadores rurais perderiam sua tradicional proteção paternal dos proprietários de terras. Essa proteção clientelística era aceita pelos "pobres honrados", pequenos agricultores que cumpriam suas obrigações familiares e da Guarda Nacional, para os quais o recrutamento forçado era uma forma natural de se diferenciar da camada marginal da população. Os recrutas tradicionais eram considerados a ralé. A igualdade com eles, como aconteceria no sorteio, seria uma situação odiosa. Os protegidos consideravam justa a desigualdade no recrutamento. A sociedade sabia conviver com o recrutamento forçado. Ele cumpria uma função moral, punindo "indivíduos turbulentos, pequenos criminosos,  maridos infiéis, filhos ingratos, trabalhadores pouco diligentes".

Populações até então invisíveis ao Estado e hostis ao censo demográfico seriam alistadas. O sorteio não seria realmente equiprovável e impessoal, pois não se confiava na honestidade dos alistadores. A diferença seria que a isenção, anteriormente regulada pela lei, seria feita escondida, tornando-se objeto de mercado. A ausência da tradicional isenção aos casados criou resistência à lei entre as mulheres, ainda que número de casados até então isentos não era tão grande, pois entre os pobres havia um grande número de uniões ilegítimas e relações de concubinato. O primeiro sorteio seria provavelmente o único com muitos casados. Os proprietários também tinham um conflito de interesse com os reformistas e as Forças Armadas pelo acesso aos trabalhadores. A lei poderia significar a perda de braços nas lavouras e da capacidade de proteger os trabalhadores, filhos e parentes. Outro problema na implementação da lei seria a fraqueza da burocracia estatal.

Sedições contra a lei
As juntas de alistamento deveriam se reunir nas igrejas (centros das atividades públicas) em 1º de agosto de 1875. Com a divulgação da notícia, já surgiam tensões nos meses antecedentes. Os descontentes tinham uma solução simples: destruir os alistamentos. No dia da reunião, multidões em dez províncias invadiram as igrejas, impediram o trabalho das juntas e rasgaram os papéis. Os revoltosos podiam ser desarmados ou carregar paus, foices ou armas de fogo. O uso da violência foi regrado, e os relatos das juntas frequentemente têm a forma de diálogos entre os alistadores e a população. Onde houve resistência da polícia, as invasões resultaram em alguns mortos e feridos. A ação coletiva era bem estruturada e os movimentos às vezes ultrapassavam os limites das freguesias. Muitas juntas não se reuniram por ausência de membros, intimidados pelas ameaças feitas pelos rasga-listas ou em concordância com eles. Havia ausência em especial dos párocos devido à questão religiosa. Há até registros da participação das autoridades nas multidões. A atividade dos rasga-listas continuou ao longo dos meses de trabalho das juntas e reaparecia sempre que o governo tentava implementar a lei. Os alvos foram expandidos para as casas maçônicas, coletorias e impostos municipais. Ataques aos trabalhos de alistamento continuaram por anos, como no Serro, Minas Gerais, em 1881, e em Conceição das Alagoas em 1884.

Os sujeitos históricos do movimento eram anônimos, e muitos fatos não foram registrados. O movimento era popular, mas contava com a conivência ou apoio das elites locais. Pela participação feminina destacada, o movimento também foi chamado de "Guerra das Mulheres". Em Mossoró, Rio Grande do Norte, a organização e execução foram exclusivamente femininas, no chamado "Motim das Mulheres". A distribuição geográfica era ampla, ocorrendo em inúmeras paróquias de Minas Gerais, São Paulo, Rio de Janeiro, Espírito Santo, Bahia, Alagoas, Pernambuco, Paraíba, Rio Grande do Norte e Ceará. No Rio Grande do Sul a maior presença de tropas impediu tumultos, mas o alistamento sofreu muitas manipulações. As concentrações eram em Minas Gerais e no agreste nordestino, ambos marcados pela maior importância do trabalho livre. Minas Gerais tinha também uma população muito dispersa para as tropas defenderem as juntas, e uma tradicional aversão ao serviço militar. Em agosto, as juntas foram atacadas em 78 localidades da província por multidões de 30 a 500 pessoas, com novos conflitos prosseguindo até abril de 1876. A destruição das listas era acompanhada por comemorações festivas nas cidades. As sedições em São Paulo se limitaram às regiões limítrofes a Minas Gerais. No Ceará, província pobre e populosa, com uma carga pesada do recrutamento, a revolta era reflexo da Guerra do Paraguai e circulavam rumores de recrutamento para um novo conflito no Paraguai.

À época, os revoltosos foram acusados de fanatismo, incompreensão e especialmente ignorância. Parte da historiografia considera os rasga-listas como movimentos sociais "pré-políticos" do sertão, associando-os ao cangaço e messianismo. Porém, a população livre tinha seus motivos. O movimento era reativo e legitimista, defendendo direitos estabelecidos e a "ordem natural das coisas" contra o que era considerado uma expansão injustificada das demandas do Estado. Assim, era típico de revoltas pré-industriais na Europa, uma vendée ou jacquerie brasileira. A reforma feria o senso de justiça dos sertanejos, baseado mais nos costumes do que nas leis de um Estado distante. No Nordeste, os rasga-listas tinham geografia semelhante à dos Quebra-Quilos, movimento contrário à implementação do sistema métrico, mas também à nova lei do recrutamento, e da Revolta do Ronco da Abelha e dos "Marimbondos", anos antes. Tinham em comum os temores dos sertanejos com a secularização e racionalização impostas pelas elites europeizantes. Essa inquietação começaria nos anos 1870, com os Muckers e a Revolta do Vintém, terminando nas Guerras de Canudos e do Contestado, décadas depois.

As multidões davam vivas à monarquia, à Igreja Católica e à velha lei, apresentando-se como restauradoras da ordem. A nova lei era chamada de "bárbara", tendo vindo para "escravizar o povo". Os rasga-listas se diziam defensores da religião e eram hostis à maçonaria, refletindo a ruptura entre o Estado e a Igreja ocorrida na questão religiosa. Em alguns lugares eles eram favoráveis ao Partido Liberal pelas lideranças contrárias à lei. Porém, o descontentamento ia além de questões religiosas e partidárias.

Resultados
A lei de 1874 tornou-se "letra morta". A resistência na elite e grupos populares foi muito grande. O sorteio no Exército foi adiado graças a um ligeiro aumento no número de voluntários em 1875–1876 e cortes no efetivo em 1877–1880. O recrutamento forçado estava formalmente abolido, mas a polícia obrigada os presos a se alistarem como voluntários. A elite política, que também se beneficiava do patronato, soube recuar. Aumentou o consenso ao redor do recrutamento forçado, melhor do que o sorteio no equilíbrio entre o Estado, elites locais e pobres honrados. Em 1903, uma tentativa de sortear empregados do setor marítimo para a Marinha foi recebida com uma greve dos portuários e abandonada. O sistema antigo perdurou até uma nova lei do sorteio. A demanda pela modernização militar permanecia, e o sorteio foi aprovado em 1908, mas também encontrou dificuldades. O primeiro sorteio pela nova lei só foi realizado em 1916.

Referências

Citações

Fontes

Ligações externas

Revoltas no Brasil
História do Império do Brasil
Revoltas camponesas
1875 no Brasil

Rasga-listas


Aleksandar Knežević (en ), né le  à Banja Luka en Yougoslavie (aujourd'hui en Bosnie-Herzégovine), est un joueur puis entraîneur de handball.

Biographie

Palmarès

Club

Compétitions internationales
 Vainqueur de la Coupe de l'IHF (C3) (1) : 1991

 Compétitions nationales
 Vainqueur de la Coupe de Yougoslavie (1) : 1992
 Vainqueur du Championnat de RF Yougoslavie (1) : 1999

Équipes nationales

  médaille de bronze au Championnat du monde junior en 1989
  médaille d'agent aux Goodwill Games de 1990
  médaille d'or aux Jeux méditerranéens de 1991

  médaille de bronze au Championnat d'Europe 1996
  au Championnat du monde 1997
  aux Jeux olympiques de 2000 à Sydney

Notes et références

Liens externes

Handballeur yougoslave
Handballeur bosnien
Handballeur serbe
Handballeur aux Jeux olympiques d'été de 2000
Naissance en décembre 1968
Naissance à Banja Luka
Naissance en RS de Bosnie-Herzégovine
Joueur de l'USM Gagny
Joueur du Frisch Auf Göppingen

Aleksandar Knežević


HMS Devonshire was the first of the  destroyers and the first Batch 1 ship of the Royal Navy. The ship was built by Cammell Laird in Birkenhead near Liverpool. With a displacement of 5,440 tonnes (6,850 tonnes full load), Devonshire was named after the English county of Devon. She was launched on 10 June 1960 and delivered to the navy two years later.

Operational service
[[File:HMS Devonshire, 1962 (IWM).jpg|left|thumb|A Seaslug missile roars away from HMS Devonshire'''s twin launcher for the first time. At this early stage of firing, the boosters can be seen still attached to the weapon, May 1962]]
In 1962 Devonshire was commissioned and became the first operational Royal Navy ship to fire the Seaslug missile. Following work up, she sailed for the Mediterranean, followed by a return to her home port of Portsmouth.  From here she then sailed for Bermuda and the United States.  She returned to Portsmouth just before the end of 1962.
Captain George Cunningham Leslie OBE, served as Commanding officer from 1965 to 1966.

On 31 August 1966, Devonshire collided with the tanker British Sovereign off the mouth of the River Elbe. No-one was injured on either ship.

Captain Peter Buchanan served as Commanding Officer from 1973 to 1974. Devonshire was involved in patrol duties in the Persian Gulf and the Caribbean Sea, but was not involved in any armed conflict of the United Kingdom. Like the other first batch of County-class ships, Devonshire was fitted with the Seaslug anti aircraft missile defence system. She attended the 1977 Silver Jubilee Fleet Review off Spithead when she was part of the First Flotilla.

Decommissioning and disposalDevonshire was decommissioned under defence cuts in 1978, though was immediately offered for sale to Egypt, but the sale did not go through.  Laid up in Portsmouth harbour for six years, the ship was used as a target, first for testing the new Sea Eagle anti-ship missile, then sunk by  as a target on 17 July 1984 (two days after the Sea Eagle test) in the North Atlantic, whilst testing the Mark 24-Mod-2 Tigerfish torpedo.

References

Publications

  Marriott, Leo, Royal Navy Destroyers since 1945, Ian Allan,
  McCart, Neil, 2014. County Class Guided Missile Destroyers'', Maritime Books.

External links

firing of Seaslug from HMS Devonshire

County-class destroyers of the Royal Navy
Ships built on the River Mersey
1960 ships
Cold War destroyers of the United Kingdom
Maritime incidents in 1984

HMS Devonshire (D02)


Hardcore is a 1979 American neo-noir thriller crime-drama film written and directed by Paul Schrader and starring George C. Scott, Peter Boyle, Season Hubley, and Dick Sargent. Its plot follows a conservative Midwestern businessman whose teenage daughter goes missing in California. With the help of a prostitute, his search leads him into the illicit subculture of pornography and, later, snuff films.

Schrader had previously written the screenplay for Martin Scorsese's Taxi Driver (1976), and began developing Hardcore with executive producer John Milius the same year for Warner Bros. After Warner bought out Schrader's contract and took control of the project, Warren Beatty became attached as the star and producer of the film. Clashes between Beatty and Schrader resulted in Beatty dropping out of the production, after which Scott was cast in the lead role. The film was shot on location in several California cities, including Los Angeles, San Francisco, and San Diego, as well as in Schrader's hometown of Grand Rapids, Michigan.

Hardcore was released in February 1979 by Columbia Pictures.

Plot
In November 1977 Jake Van Dorn is a prosperous local businessman in Grand Rapids, Michigan, who has strong Calvinist convictions. A single parent, Van Dorn is the father of a seemingly quiet, conservative teenaged girl, Kristen, who inexplicably disappears when she goes on a church-sponsored trip to Bellflower, California. With the help of his brother-in-law, Wes, Van Dorn hires Andy Mast, an eccentric private investigator in Los Angeles, to locate Kristen.

After five months pass, in April 1978, Mast unexpectedly visits Van Dorn in Grand Rapids, and shows him an anonymously-produced 8 mm stag film he located in a Los Angeles sex shop. The film, which shows Kristen having sex with two young men, shocks and disturbs Van Dorn, who comes to believe that his daughter has been kidnapped and indoctrinated into sex work. Van Dorn travels to Los Angeles, visiting various sex shops and peep shows in hopes of locating Kristen.

With no results from Mast's investigations, the Los Angeles Police Department, or even from Los Angeles' sex shopkeepers and "rap parlor" women, a desperate Van Dorn posts an advertisement and disguises as a pornography producer in the Los Angeles Free Press, hoping to find information about his daughter. After many porn actors visit Van Dorn's motel, a scraggly actor named "Jism Jim", who was in the 8 mm stag film with Kristen (who Jake then beats up), appears and knows where she might be. Jim directs Van Dorn to Niki, a prostitute and occasional porn actress whom he claims may know Kristen's whereabouts. Upon meeting, Niki says she has seen Kristen before and may be able to find her through her connections. Van Dorn pays Niki to accompany him in his search. Chasing a rumor that Kristen was now filming porn in Mexico, their uneasy alliance moves from Los Angeles to San Diego, and the two gradually warm to each other; Niki feels protected by Van Dorn because he is a man who does not see her as merely a sex object, and he is able to speak openly to her about his deepest feelings, such as his wife leaving him. The two also discuss their wildly different views on religion and sex.

The unlikely pair ends in San Francisco, where Van Dorn learns that Kristen may be in the hands of Ratan, a dangerous sadomasochistic porn player who also procures snuff films on the black market. Niki directs Van Dorn to Tod, a dealer and associate of Ratan. The two meet in a sex shop, where Van Dorn feigns interest in Ratan's latest snuff film, of which Tod arranges a screening in a backroom of the shop. Fearing the film may show the murder of his own daughter, Van Dorn reluctantly agrees to view it. Van Dorn is horrified by the footage, which shows Ratan stabbing a man to death before slashing the throat of a Mexican prostitute in a Tijuana motel room, but is relieved that the victim is not Kristen.

Van Dorn returns to the hotel where he is staying with Niki, and asks that she divulge Tod's address. Niki, having grown close to Van Dorn and secretly hoping he can help her escape her life on the streets, finds herself fearful of being forgotten once Van Dorn locates Kristen. As a result, she initially refuses to tell him Tod's address. Van Dorn loses his temper and strikes her, after which she reluctantly reveals the information.

Van Dorn tracks Tod to a seedy bondage fetish house and forces Tod to tell him where he can find Ratan. When Tod refuses, Van Dorn viciously beats him, and he ultimately offers Ratan's location. Van Dorn and Mast track Ratan to a nearby nightclub, where Kristen and he are observing a live sex show. When Van Dorn confronts Ratan, Kristen flees and Ratan slashes Van Dorn with a knife. Mast shoots Ratan as he flees the nightclub, and Ratan collapses and dies in the entryway to a porn theater as horrified pedestrians watch just as the police arrived.

In the nightclub basement, Van Dorn finds a cowering Kristen. He tells her he will take her home from the people he believes forced her into pornography, but she responds with anger, stating that she made her decisions of her own volition, and that she felt loved and appreciated in a way that the emotionally distant Van Dorn never offered. Despondent and tearful, Van Dorn asks her if she really wants him to leave her, but she admits that she does not. As the two prepare to return home, Tod is arrested and taken into police custody, Van Dorn spots Niki among the crowd of onlookers. He begins to make a token offer of gratitude, but it is clear to both that her usefulness to him, and thus their relationship, is now over. She walks away, resigned to continuing her life on the streets.

Cast

Production

Development
Paul Schrader partly based the screenplay for Hardcore on his own experience growing up in the Calvinist church in Grand Rapids, Michigan, where he studied theology at Calvin College. Having recently written the screenplay for Martin Scorsese's Taxi Driver (1976), Schrader began preparing Hardcore alongside executive producer John Milius at Warner Bros. After a shift in the studio's management, Schrader was paid a sum of $500,000 to terminate his contract, after which Warren Beatty was attached as both the star and producer.

Milius later commented on the project, stating it was "a wonderful script that turned out to be a lousy movie. I blame Paul's direction for that." In the original version of the screenplay, the film ended with Jake never locating his daughter, and later learning of her death in a car accident.

Casting
Beatty clashed with Schrader in the pre-production stages of the film, resulting in Beatty leaving the project in August 1976. Beatty had wanted Schrader to reshape the script so that his character was searching for his missing girlfriend rather than his daughter, as Beatty felt he was too young at the time to portray the father of a teenager. According to director Schrader, "He wouldn't take me as a director... No good. I held out. I turned down a very large sum of money. I went after [George C.] Scott and I got him. One of the greatest actors in the world."

Schrader originally cast Diana Scarwid in the role of Niki, but the studio rejected her for the role, deeming her not attractive enough, after which Season Hubley was cast. Ilah Davis, a first-time actress, was cast as Kristen Van Dorn as Schrader felt "she was not conventionally beautiful, and was the sort of person who could be lured by flattery," mirroring her character's story.

Filming
Principal photography of Hardcore took place on February 6, 1978 largely in Los Angeles, San Francisco, and San Diego, with additional photography occurring in Schrader's hometown of Grand Rapids, Michigan, where part of the film is set. Schrader featured his own childhood church and a factory where he was employed as filming locations, and also cast his parents in uncredited bit parts. By Schrader's account, the shoot in Grand Rapids was unpleasant, as locals expressed disapproval for the film and its depiction of the community as highly provincial and socially antiquated.

By Schrader's account, Scott was in low spirits while shooting the film, which Schrader attributed to his recent commercial failures directing Rage (1972) and The Savage Is Loose (1976). "George, at this time, was not a terribly happy man," said Schrader. In his contract, Scott stipulated that the production include five break days for the actor due to his drinking problem at the time. Scott and Schrader often clashed on set, with Scott once proclaiming that, while a great writer, Schrader was a terrible director and that the film "was a piece of shit."

Release

Critical response
Despite arguing that the climax lapses into action film cliches, Roger Ebert nonetheless gave the movie a four-out-of-four-star review for its "moments of pure revelation", particularly in the scenes between Scott and Hubley. Gene Siskel gave the film three-and-a-half stars out of four and called it "both a rich film of ideas and of strikingly real characters". He thought George C. Scott gave "one of his finest performances" in the film. Variety called it "a very good film" and predicted that no matter what each individual audience member's attitudes toward pornography and religion were, "nobody's going to be bored". Vincent Canby of The New York Times wrote in a mixed review that Schrader "demonstrates an extraordinary sensitivity to the realities of the American heritage that are seldom even thought about on screen, much less dramatized. His characters are complex. Unfortunately the melodrama seldom matches their complexity. It is blunt, clumsy—melodrama that seems not to reflect life but the ways lives are led in the movies."

Pauline Kael of The New Yorker was negative, explaining that Taxi Driver worked because "the protagonist, Travis Bickle, had a fear and hatred of sex so feverishly sensual that we experienced his tensions, his explosiveness. But in Hardcore, Jake feels no lust, so there's no enticement—and no contest. The Dutch Reformation Church has won the battle for his soul before the film's first frame." She added, "there something a little batty about the way Jake strides through hell swinging his fists, like a Calvinist John Wayne." Charles Champlin of the Los Angeles Times called the film "strong but finally disappointing stuff", explaining, "Quite apart from the plot concoctions that leave reality so far behind, the exasperation of Hardcore is that the confrontation has never quite come off. The daughter, whose feelings are presumably crucial to an understanding of the story, is never more than a cipher and a symbol." Gary Arnold of The Washington Post called it "absorbing but unsatisfying", finding that the reconciliation at the end "violates too much of what we've been led to believe".

The film was condemned by the United States Catholic Conference for its profanity, nudity, and depiction of Christianity.

On Rotten Tomatoes, the film has an approval rating of 76% based on 29 reviews, with an average rating of 6.7/10. The site's consensus states: "Director Paul Schrader's preoccupations with alienation and faith are given a compelling avatar in George C. Scott's superb performance, although some audiences may find Hardcore too soft to live up to its provocative promise."

Accolades

Home media
Hardcore was available on VHS during the 1980s from Columbia Pictures Home Entertainment and later RCA/Columbia Pictures Home Video. In the 1990s, it was reissued on Columbia TriStar Home Video. In 2004, the film received a DVD release from Sony Pictures Home Entertainment.

In August 2016, the film received a U.S. release on Blu-ray from Twilight Time in a limited edition of 3,000 copies. The disc has a commentary track from Schrader and critics Eddy Friedfeld, Lee Pfeiffer, and Paul Scrabo.
Jack Nitzsche's soundtrack for Hardcore has never been officially released, but Twilight Time's Blu-ray re-issue features an isolated score audio track.
The British distributor Indicator Films released a limited edition region-free Blu-ray and DVD combination set in 2017, which was followed by a standard Blu-ray-only release in 2018. In June 2023, Kino Lorber announced a forthcoming special edition Blu-ray scheduled for release on August 22, 2023.

The film has also been available for streaming and digital download through Amazon.com, Apple's iTunes Store, Vudu, and other online media.

See also
 List of media set in San Diego

References

External links

1979 films
1979 crime drama films
American crime drama films
American neo-noir films
Columbia Pictures films
1970s English-language films
Films about father–daughter relationships
Films about missing people
Films about pornography
Films about prostitution in the United States
Films about religion
Films about runaways
Films about single parent families
Films about snuff films
Films directed by Paul Schrader
Films produced by Buzz Feitshans
Films scored by Jack Nitzsche
Films set in California
Films set in Los Angeles
Films set in Michigan
Films set in San Diego
Films set in San Francisco
Films shot in Los Angeles
Films shot in Michigan
Films shot in San Diego
Films shot in San Francisco
Films with screenplays by Paul Schrader
Juvenile sexuality in films
1970s American films
English-language crime drama films

Hardcore (1979 film)


Earth's Radiation Balance
පෘථිවියේ විකිරණ සමතුලිතතාව

පෘථිවියේ විකිරණ සමතුලිතතාව යනු පොළවට ලඟාවන හා පොළවෙන් බැහැර වන තාප කිරණ වල සමතුලිත භාවය ඉහත දැක්වෙන්නේ ශුද්ධ කිරණ සමතුලිතතාව හා ඇල්බෝඩෝ මනින උපකරණයකි. එය CNRI වන Kipp and Zonen වේ.

පොළවට පතිත වන කිරණ ලඝු තරංගය වේ. (Short ware) පහත ඇති සමීකරණය ලඝු තරංග සමතුලිතය (Q2) වේ.

	Qs	=	G - R = D + H - R  හෝ ප්‍රභානුපාතය (Albedo) = G (1-a)
•	G	=	පොළොවේ විකිරණ
•	D	=	සෘජු කිරණ
•	H	=	විසිරණ කිරණ
•	R	=	පොළොවෙන නැවත කිරණ ආපසු හැරීම
•	a	=	ප්‍රහානුපාතය

පෘථිවි තලයත් වායුගෝලයත් තාප කිරණ මුදා හරි. මේ නිසා සුර්ය කිරණ සමග උපපරිපතනය (Overlap) සිදු වේ. මෙය දිගු තරංග වේ  (q1)

	Q1	=	AE = AO - AG
•	AE	=	ඵලදායි කිරණ
•	AO	=	පො‍ළෝ පෘෂ්ඨයේ සිට එන කිරණ
•	AG	=	හරිතාගාර ආචරණය

ඉහත දැක්වෙන සමිකරණ දෙක යොදා මුළු ශක්තීන් ප්‍රමාණය මැනිය හැක.
Qt = Qs - Q1 = G - R- AE

මෙහි ඇති අපහසු කාර්යය වනනේ,මෙහි අභ්‍යන්තර හා පිටත සාධක විකිරණ සමතුලිතතාව බලපෑවිට නිවැරදි පිළිතුර ලබා ගැනීමයි. අභ්‍යන්තර සාධක වන්නේ යමහල්, ජෛව විද්‍යාත්මක ක්‍රියා, මානව ක්‍රියාකාරකම්ය.

	පිටත සාධක වන්නේ හිරැ කිරණය. හරැගේ සාමාන්‍ය විකිරණ නිෂ්පාදනය 25% යැජි වි ඇකි බව සොයාගෙන ඇත.

	අභ්‍යන්තර හා පිටත සාධක තුල සහ සම්බන්ධතාවය ඇති. හිරැ කිරණ වැඩි වු විට සාමාන්‍ය උෂ්ණතාවය ඉහල ගොස් ජලය දරා ගැනීම වැඩි වේ. මේ මගින් වලාකුළු ඇති වේ. මේ නිසා ප්‍රභානුපාතය වැඩිවේ. මෙය සංකීර්ණ වන්නේ ඉහත සාඛ නිසාය.  මේ නිසා මේ සංකල්පය ඉතා වැදගත් වේ.

පෘථිවියේ විකිරණ සමතුලිතතාව


148. længdegrad kan henvise til:

 148. vestlige længdekreds
 148. østlige længdekreds

148. længdegrad


Bitka kod Pákozda vođena je 29. rujna 1848. godine između Mađara i snaga pod vodstvom hrvatskog bana Josipa Jelačića (koji je ujedno bio i general u vojsci Austrijskog Carstva). Mađarska revolucionarna vojska sukobila se sa snagama pod Jelačićevim vodstvom otprilike na pola puta između jezera Balaton i Budima, u trokutu omeđenom ugarskim naseljima Pákozd, Sukoró i Pátka. Ishod bitke bio je neodlučen, no obje strane tvrdile su da je pobjeda pripala njima što je također preneseno i u tadašnjemu tisku.

Bitka
Dana 7. rujna 1848. godine, nakon neuspješnih pregovora s Mađarima, Jelačić je objavio rat ugarskom ministarstvu i 11. rujna s oko 50.000 hrvatskih vojnika prešao Dravu. Hrvatska vojska sastojala se od graničara, uglavnom od pozivnika trećeg i četvrtog reda, kao i dijela narodnih straža. Prešavši Dravu kod Varaždina vojnim putem pripojio je Međimurje Hrvatskoj, pod krilaticom: "Što Bog dade i sreća junačka!", ušao je u Čakovec proglasivši Međimurje opet sastavnim dijelom matice-zemlje Hrvatske. Krenuvši prema Budimu i Pešti, Jelačićeve postrojbe sukobile su se s ugarskima kraj Pákozda i Valencea 29. rujna 1848. godine.

Bojno polje kod Pákozda nalazilo se otprilike 10 kilometara sjeveroistočno od grada Stolnog Biograda. Ban Josip Jelačić prethodno je vršio prodor iz smjera Hrvatske u smjeru Budima i Pešte, a mađarska revolucionarna vojska pomicala se s njemu suprotne (sjeverne) strane jezera Balaton. Njegov cilj bio je brzo prodrijeti prema Budimu i slomiti revoluciju. Među glavnim zapovjednicima Mađarske revolucionarne vojske u toj bitki bili su János Móga, Richard Guyon i Mór Perczel. Napadi austrijskih i hrvatskih postrojbi na mađarski bojni položaj potrajali su taj dan do pada mraka i to redom bezuspješno. Padom mraka ban Jelačić zatražio je trodnevno primirje od mađarskih zapovjednika. Mađari su to jedva dočekali i povukli se zadovoljni prema Stolnom Biogradu usput si pripisujući pobjedu nad austrijskim i hrvatskim postrojbama. Time je završila bitka kod Pakozda. Vojnički gledano ishod bitke bio je neodlučen, jer iako su Mađari odbili sve napade nisu poduzeli i nisu ni pokušali ni jedan protunapad u kojem bi uništili protivnika.

Nakon bitke Jelačić se s vojskom uputio prema Beču, gdje je odigrao znatnu ulogu u gušenju tamošnjeg ustanka.

Povezani članci

 Hrvatska u Revoluciji 1848.
 Revolucija u Habsburškoj Monarhiji 1848.
 Kraljevina Hrvatska pod Habsburzima

Izvori

Hrvatske novovjekovne bitke
Habsburška vojna povijest
Mađarska vojna povijest
Mađarske bitke

Bitka kod Pákozda


Hababam Sınıfı Üç Buçuk, 2005 yapımı Türk korku-komedi filmi. Filmin yönetmenliğini Ferdi Eğilmez yapmıştır.

Ünlü Türk yazar Rıfat Ilgaz'ın Hababam Sınıfı adlı öykülerinin sinemaya uyarlanan serilerden biridir. Özellikle 1970'li yıllarda çekilen serileri ile Türk halkının büyük beğenisini toplayan Hababam Sınıfı filmlerinin 2000'li yıllarda çekilen 3. örneğidir. Film yayınlandıktan kısa bir süre sonra IMDb'de gelmiş geçmiş en kötü 5 filmden birisi seçilmiştir ve oldukça eleştirilmiştir.

Konusu
Bir türlü iflah olmayan sınıf,  Özel Çamlıca Lisesi'nin müdür ve öğretmenlerini yeniden çileden çıkarmak üzeredir.

Okul müdürü Deli Bedri Hababam Sınıfı'nı bu kez kesin göndermek niyetindedir. Karısı Deli Bedriye ve oğlu ile beraber okula taşınır. Türlü numaralarla onlardan kurtulmaya kararlıdır. Deli Bedriye'yi de çok geçmeden düşmanları arasına katan Hababam Sınıfı'nı yeni sürprizler beklemektedir. Okul koridorlarında yeni bir kovalamaca başlar.

Oyuncular

 Mehmet Ali Erbil (Deli Bedri)
 Seda Sayan (Bedriye/Süreyya Hoca)
 Şafak Sezer (Ercüment)
 Memet Ali Alabora (Matkap Emre)
 Peker Açıkalın (Psiko)
 Cengiz Küçükayvaz (Kötü Kenan)
 Melih Ekener (Beberuhi)
 Kibariye (Müzik Hocası Muriye)
 Hakan Yılmaz (Feza)
 Dost Elver (Peltek)
 Sümer Tilmaç (Sazan Kamil)
 Zihni Göktay (Yusuf Hoca)
 Hamit Haskabal (Bayır Niyazi)
 Tuncay Akça (Bacaksız)
 Deniz Oral (Sumo)
 Seçkin Piriler (Alara)
 Halit Akçatepe (Güdük Necmi)
 Tuğçe Konak (Dilara)
 Burak Öncü (Hilkat)

Eleştiriler
Bu dönem filmlerinden biri olan Hababam Sınıfı Üç Buçuk, IMDb resmi sitesinde dünyanın tüm zamanlarındaki en kötü 5 filminden biri seçilmiştir. Sinema eleştirmenlerince herhangi bir senaryo taslağına sahip olmayan ve oyuncuların sadece gelişigüzel espri yapması formatına göre oluşturulan, bir tür hareketli stand-up şov olarak gösterilen film aynı zamanda geleneksel Hababam Sınıfı kültüründen çok uzak kalmıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Beyazperde
 film.gen.tr

2005 çıkışlı Türk filmleri
Ferdi Eğilmez'in yönettiği filmler
Kemal Kenan Ergen'in senaryosunu yazdığı filmler
Üç Buçuk
Türk romanlarından uyarlanan filmler
2000'lerde komedi korku filmleri
Türk komedi korku filmleri
Arzu Film filmleri
Türk devam filmleri
2000'lerde Türkçe filmler
Ertunç Şenkay'ın görüntülediği filmler
2005 çıkışlı komedi filmleri

Hababam Sınıfı Üç Buçuk


Rudolf Bucolić (nje. Rudolf Buczolich) (Bijelo Selo, Austrija, 15. svibnja 1934.  13. lipnja 2015.), austrijski kazališni glumac, recitator na hrvatskom jeziku pjesnika gradišćanskih Hrvata, hrvatskog podrijetla i kazališni indentant

Životopis
Rodio se je u Bijelom Selu. U Beču završio dvogodišnji seminar Maksa Reinhardta. Djelovao u kazalištima u Austriji, Njemačkoj i Švicarskoj. Od 1972. je u bečkome Burgtheatru. Glumio u ulogama iz Schillerovih, Goetheovih, Nestroyevih, Hebbelovih, Brechtovih i Millerovih djela, a ističe se uloga Mefista u Goetheovom Faustu. Glumio glavnu ulogu u mjuziklu gradišćanskih Hrvata Pir na selu. Mnogo radio na očuvanju hrvatskog jezika.

Bio je oženjen s pjevačicom i glumicom Elisabeth Ofenböck.

Nagrade i priznanja
Dobitnik niza državnih nagrada, među ostalim kulturna nagrada savezne zemlje Gradišća 1998. godine.

Izvori

Gradišćanski Hrvati
Kazališni glumci
Austrijski glumci

Rudolf Bucolić


Gobstones es un lenguaje de programación diseñado para la enseñanza de ideas básicas de programación. Fue utilizado por primera vez en una materia de Introducción a la Programación de la Universidad Nacional de Quilmes en el año 2009. Se diferencia de otros lenguajes dedicados a tal fin, como puede ser Logo, debido a varias características. La más importante es que busca orientar al programador a un pensamiento denotacional (el "qué" de los programas), en lugar del tradicional pensamiento operacional (el "cómo" o secuencia de instrucciones). Otra de esas características es que el pasaje de este lenguaje a otros utilizados en la industria resulta más sencillo, pues posee conceptos fundamentales comunes a todos los lenguajes (pero con una separación mucho más clara que en ellos), y por la utilización de una sintaxis similar a la de estos. La sintaxis del lenguaje fue diseñada para ser similar a lenguajes como C y Java (posee bloques de código encerrados por llaves, definiciones de procedimientos y funciones, parámetros por valor, variables exclusivamente locales, etc.).

Su primera implementación fue hecha en el lenguaje Haskell, denominada sencillamente GOBSTONES, para ser usado en el intérprete Hugs a través de comandos de línea, y los resultados se visualizaban exclusivamente en ASCII. Actualmente existen implementaciones en otros lenguajes como Python (denominada PyGobstones) y C++. PyGobstones implementa un ambiente de desarrollo integrado para Gobstones, proveyendo edición del programa, validación de sintaxis, edición de tableros y algunas otras características adicionales. Es la única herramienta que se encuentra activa en su desarrollo.

Su nombre proviene del juego del mismo nombre proveniente de la historia de Harry Potter (cf. http://es.harrypotter.wikia.com/wiki/Gobstones), puesto que en las bolitas son parte fundamental de su universo de discurso.

Universo de Discurso del Lenguaje

Gobstones posee tipos primitivos que intentan ser intuitivos, pertenecientes a un universo de discurso diseñado especialmente para este lenguaje. El componente más notable es el tablero, es una cuadrícula de celdas dispuestas en filas y columnas. Cada celda es un contenedor en el que puede haber bolitas de colores. En la versión actual, existen bolitas de cuatro colores: Azul, Negro, Rojo y Verde.

El tablero que posee un elemento activo, denominado "cabezal", que apunta en todo momento a una celda del mismo. El cabezal puede realizar diversas acciones( siempre sobre una única celda por vez), tales como poner y sacar bolitas de diferentes colores, moverse a otras celdas del tablero y otras. Si el cabezal se mueve a una celda no existente o intenta sacar bolitas de una celda vacía, el programa finaliza de forma anormal.

El lenguaje además posee una diferenciación clara entre comandos y expresiones puras. Los comandos describen acciones que realiza el cabezal sobre el tablero, y por lo tanto generan efectos. Las expresiones se limitan solo a denotar valores (no poseen efectos laterales). El usuario puede definir procedimientos (que dan nombre a comandos nuevos) y funciones puras.

El lenguaje no posee entrada y salida de datos. Al final de la ejecución de un programa Gobstones se visualiza un tablero final que resulta de los efectos descritos en el programa. Esta es una forma de no favorecer el pensamiento operacional, ya que no es sencillo ir viendo los estados intermedios, y así se minimiza la posibilidad de programación por "prueba y error".

Sintaxis y comandos

 Se utiliza la palabra reservada, program, encerrado entre llaves ({ y } )
 La secuenciación de comandos se obtiene colocando los mismos uno a continuación del otro, normalmente en líneas separadas, y opcionalmente terminados con el carácter de punto y coma (;).

Comandos:

 Poner(<color>): indica al cabezal que coloque una bolita del color <color> en la celda actual. Los valores posibles para <color> son los ya indicados: Verde, Rojo, Azul y Negro.
 Sacar(<color>): indica al cabezal que quite una bolita del color <color> en la celda actual, si hay alguna. Cuando el cabezal recibe una orden que no puede ejecutar, toma la acción drástica de autodestruirse, y con el al tablero y todas las bolitas.
 Mover(<dir>):  indica al cabezal que debe moverse una celda en la dirección <dir>, si es posible. Las direcciones posibles (los valores que puede tomar <dir>) son Norte, Sur, Este y Oeste.
 IrAlBorde(<dir>): mueve el cabezal al borde indicado del tablero, en la misma fila y o columna.
 VaciarTablero(): elimina todas las bolitas del tablero.

Enlaces externos
 Página oficial del proyecto
 Haskell
 Python

Referencias

Lenguajes de programación educativos
Software de 2009
Argentina en 2009
Informática en Argentina
Universidad Nacional de Quilmes

Gobstones


Veronica Vaida () este o chimistă româno-americană, profesor la Universitatea din Colorado Boulder. Este un expert în chimia mediului și aerosoli.

Familia și educația
Vaida s-a născut în 1950 în București. Părinții ei erau din Transilvania și s-au întâlnit după al doilea Război Mondial. Mama ei a supraviețuit Lagărului de la Auschwitz, iar tatăl său a fost deținut politic. A mers la o școală maghiară din Cluj și s-a întors în București în 1963, unde a studiat chimia la Universitatea din București. După ce a văzut un post în SUA publicat în 1969, s-a mutat la Universitatea Brown, pentru a lucra pe detectoare pentru raze moleculare. Ea s-a alăturat Universității Yale pentru studii postuniversitare în 1973, dar s-a chinuit să găsească un îndrumător academic deoarece academicienii bărbați erau de opinie că chimia organică era "nepotrivită pentru femei". Îndrumătorul ei original a fost Geraldine A. Kenney-Wallace, care a plecat de la Yale pentru a înființa primul laborator de spectroscopie ultrarapidă la Universitatea din Toronto. În cele din urmă, a obținut doctoratul la Universitatea Yale, în 1977.

Carieră
În 1977, Vaida a devenit un cercetător postdoctoral Xerox la Universitatea Harvard, lucrând alături de Dudley R. Herschbach și Bill Reinhart pe dinamica fotoreacțiilor. A colaborat cu Kevin Peters și Meredith Lackland la Bell Labs. S-a căsătorit cu Kevin Peters în 1978 și a devenit un membru al facultății la Universitatea Harvard în aceeași zi. În 1980 a fost numită membră a Alfred P. Sloan Foundation și savantă Camille și Henry Dreyfus în 1984. Vaida a dezvoltat spectrometria de absorbție răcită cu jet pentru a analiza viața sistemelor reactive, unde dinamica stărilor excitate era complicată din cauza absobției difuze și fluorescenței limitate. A lucrat la un laser excimer, care putea permite grupului său să studieze complexele metalelor de tranziție. S-a mutat la Universitatea din Colorado Boulder, unde și-a construit propriul laborator spectroscopie. A identificat starea excitată a OCIO cu Susan Solomon, în 1989. După colaborarea cu Susan Solomon, Vaida a realizat că studiile sale ale compușilor model ar putea fi utile în chimia atmosferei. Astfel, grupul a continuat să studieze ozonul atmosferic, clustere de apă și gheața polară. A divorțat de Kevin Peters în 1990.

În 1993 l-a întâlnit pe Adrian Tuck, chimist la Laboratorul Atmosferic de la National Oceanic and Atmospheric Administration. În 1994 i-a fost acordat o bursă Erskine la Universitatea din Canterbury din Noua Zeelandă. S-a căsătorit cu Tuck în 1997 și a continuat să studieze fragmente organice de pe particule de aerosoli. Ea a propus că coagularea și diviziunea aerosolilor permite substanțelor organice să formeze un strat tensioactiv pe suprafața aerosolilor și a realizat că acest lucru este similar cu o bacterie unicelulară.

Grupul ei a început să studieze filme organice la interfața apă-aer, folosind spectroscopia în infraroșu cu reflecție de suprafață pentru a examina diferențele în ionizarea fenilalaninei din interiorul și de la suprafața apei. Doctorandul lui Vaida, Elizabeth Griffith, a constatat că legăturile peptidice de la suprafața apei ar fi generate nonenzimatic. În 2007 a fost numită lector distins la Sigma Xi la  Universitatea din Colorado Boulder. A studiat modul în care lumina soarelui poate oferi abiotic reacții prebiotic esențiale pentru evoluția vieții. În 2018, Journal of Physical Chemistry a publicat un tribut dedicat lui Vaida și cercetării acesteia.

Note

Nașteri în 1950
Chimiști-femei
Românce din domeniul științific
Bucureșteni
Membri ai American Physical Society
Guggenheim Fellows
Absolvenți ai Universității Yale
Oameni în viață

Veronica Vaida


Natalia Morar (en ruso: Наталья Григорьевна Морарь; *12 de enero de 1984) es una socióloga y periodista moldava. En dos ocasiones fue expulsada de Rusia por sacar a la luz tramas de corrupción protagonizadas por altos cargos del Kremlin. En abril de 2009, tuvo activa participación en la organización de las protestas de Moldavia.

Ella tiene un hijo llamada Rem, quién nació el 12 de abril de 2021.

Primera expulsión de Rusia
En 2002 Natalia Norar se trasladó a Rusia con la finalidad de estudiar sociología en la Universidad Estatal de Moscú. Cinco años después, mientras trabajaba como investigadora en la revista rusa "New Times", solicitó también la ciudadanía rusa. Sin embargo, este derecho nunca se le otorgó.

En diciembre de 2007, apenas cuatro meses antes de la fecha marcada para la concesión de la ciudadanía, Morar fue expulsada de Rusia. Las autoridades del país decidieron denegarle el permiso de residencia tras la publicación de "El dinero negro del Kremlin", un artículo en el que explicaba la financiación ilegal de los principales partidos políticos dependientes del gobierno.

Partiendo de una pequeña operación de blanqueo de dinero, Natalia Morar inició su investigación sobre la corrupción de los altos funcionarios del Kremlin en mayo de 2007. A partir de ahí fue sacando a la luz operación de mayor entidad protagonizada, entre otros, por Bortnikov Alexander, jefe adjunto del FSB, que operaba a través del Raiffeisen Zentralbank Österreich AG. A su vez, en ese mismo artículo, Morar acusaba a los servicios secretos rusos de estar detrás del asesinato del opositor Andrei Kozlov.

La expulsión del país y el rechazo a otorgarle la ciudadanía rusa se basó, según fuentes gubernamentales, en una ley que negaba ese derecho a las personas consideradas peligrosas para la seguridad del estado

Intentos por volver a Rusia

Con la publicación del artículo y la posterior expulsión de Natalia Morar, el servicio de Seguridad Federal Ruso abortó todos los intentos de esta por regresar al país. En febrero de 2008 concertó un matrimonio con un periodista autóctono y así poder regresar a Rusia. Sin embargo, este intento tampoco dio resultado. Las autoridades rusas dieron orden de que no se le dejara salir del aeropuerto. De esta manera, tras pasar tres días en la zona de tránsito, tuvo que regresar a Chisináu.

Un mes después, Morar anunciaba que presentaría una queja al Tribunal Europeo de Derechos Humanos. Según la periodista moldava, varios de los derechos humanos de la Convención Europea no habían sido respetados en su caso. En concreto, denunciaba el hecho de que una familia permanecía separada por voluntad del Kremlin.

La protesta moldava

El 6 de abril de 2009, Morar participó en la organización de la concentración frente al Parlamento de Moldavia. Los manifestantes protestaban por la manipulación llevada a cabo por el Partido Comunista en las elecciones legislativas de ese año.

Mediante el uso de las redes sociales, en especial por Twitter, apenas trescientas personas lograron congregar a diez mil frente a la sede de la asamblea moldava. Entre ellos estaban algunos de los principales líderes de los partidos de la oposición.

El cariz violento tomado por la protesta el 7 de abril hizo que Morar se desvinculara del movimiento. En un post de su blog aclaraba que ella había organizado una protesta pacífica y que, por tanto, no se sentía responsable de los actos violentos que estaban teniendo lugar. En los días siguientes instó a los manifestantes a abandonar las prácticas violentas.

Esas declaraciones no evitaron que, el 9 de abril, fuera acusada por las autoridades de la organización y puesta en marcha de los disturbios. Como medida inmediata, fue puesta bajo arresto domiciliario.

En noviembre tuvo lugar el juicio contra los organizadores de la protesta de abril, entre los que, además de Morar, se encontraba Gabriel Stati, hijo del empresario más rico del país. La fiscalía les acusaba de utilizar sitios web y redes sociales para organizar protestas callejeras violentas en Chisináu.

Al fin, el fiscal general Valeriu Zubco retiró los cargos contra Morar y los restantes acusados.

Referencias

Enlaces externos
 "New Times Staffer Non-Grata in Russia". Kommersant. December 17, 2007. Retrieved 2008-05-18.
 "Rusia: La odisea de Natalia Morar en Domodedovo", Global Voices, March 25, 2008.
 "Moldova: civil society activists risk arrest", Amnesty International; April 8, 2009.
 "Moldova asks Ukraine to extradite businessman Gabriel Stati", Wired, April 9, 2009.
 "Una revolución vía Twitter", Ciudad.com, April 15, 2009.

Periodistas de Moldavia
Personas con doble nacionalidad
Mujeres periodistas de Rusia

Natalia Morar


Masanori Hino (né en 1971) est un mathématicien japonais spécialisé dans la théorie des probabilités et le calcul.

Formation et carrière
Masanori Hino a obtenu son doctorat en 1998 d'Ichiro Shigekawa à l'université de Kyoto (avec une thèse intitulée « Spectral properties of Laplacians on an abstract Wiener space with a weighted Wiener measure », Propriétés spectrales des Laplaciens sur un espace de Wiener abstrait avec une mesure de Wiener pondérée) . Il est professeur à l'Université de Kyoto.

Il s'occupe entre autres de l'analyse stochastique et de la géométrie (fractales).

Prix et distinctions
Hino a reçu en 2016 le prix Senior Berwick avec Keisuke Hara pour un travail commun sur la preuve d'une inégalité néoclassique de Terence Lyons.

En 2011, il a reçu le Prix d'Analyse de la Société mathématique du Japon.

Publications (sélection)
Martingale dimensions for fractals, Ann. Probab., vol 36, 2008, p. 971–991. Arxiv
avec Jose A. Ramírez, Small-time Gaussian behavior of symmetric diffusion semigroups, Ann. Probab., vol 31, 2003, p. 1254–1295.
On singularity of energy measures on self-similar sets, Probab. Theory Related Fields, vol 132, 2005, S. 265–290, Teil 2 mit Kenji Nakahara, Bull. London Math. Soc., Band 38, 2006, p. 1019–1032.
Energy measures and indices of Dirichlet forms, with applications to derivatives on some fractals, Proc. London Math. Soc., vol 100, 2010, p. 269–302. Arxiv
Dirichlet spaces on H-convex sets in Wiener space, Bull. Sci. Math., vol 135 2011, p. 667–683. Arxiv
Upper estimate of martingale dimension for self-similar fractals, Prob. Theory and Related Fields, vol 156, 2013, p. 739–793, Arxiv
Measurable Riemannian structures associated with strong local Dirichlet forms, Math. Nachr., vol 286, 2013, p. 1466–1478, Arxiv
Indices of Dirichlet forms, Sugaku Expositions, vol 30, 2017, p. 187–205

Références

Liens externes
 page personnelle

Naissance en 1971
Professeur à l'université de Kyoto
Mathématicien japonais du XXIe siècle
Mathématicien japonais du XXe siècle
Lauréat du prix Berwick
Universitaire japonais du XXe siècle
Universitaire japonais du XXIe siècle

Masanori Hino


ඔබට අවැසි ලිපිය තෝරාගන්න
 ඇසළ මාසය
 ඇසළ උත්සවය
 ඇහැල (ගස)

ඇහැල


Mikkel Thorup (født 22. august 1973 i Aarhus) er en dansk idéhistoriker, der 1. maj 2019 er udnævnt til professor i idehistorie. Han har tidligere været professor MSO i markedskultur ved Aarhus Universitet. Mikkel Thorup forsker inden for politisk og økonomisk idéhistorie, og han er leder for Danmarks eneste forskningsenhed på området. Thorup har desuden beskæftiget sig indgående med identitetspolitik, feminisme og kønsforskning, og han er ofte i medierne.

Opvækst og karriere i Aarhus
Mikkel Thorup er opvokset i forstaden Risskov ved Aarhus og er almen student fra Risskov Gymnasium. I sin ungdom var han medlem af Rød Ungdom og udgav i 1997 bogen Højrefløjens rædselskabinet på Rød Ungdoms Forlag. Han var allerede i sin studietid særligt optaget af de politiske ideers historie, og han blev cand.mag. i idéhistorie og samfundsfag ved Aarhus Universitet i 2002.  I 2006 blev han ph.d. i idéhistorie samme sted på en afhandling om fjendskabets berettigelse med titlen In Defence of Enmity - Critiques of Liberal Globalism, der blandt andet var inspireret af den tyske politiske filosof Carl Schmitt. I 2007 blev han adjunkt og i 2010 lektor ved Afdeling for Idéhistorie på Aarhus Universitet. 1. november 2015 blev han professor MSO i markedskultur samme sted og i 2019 fuld professor. Han var desuden leder af Forskningsenheden for den politiske og økonomiske tænknings historie ved Århus Universitet. I 2012 modtog han et legat fra Veluxfonden til et forskningsprojekt om den økonomiske rationalitets idéhistorie, og i 2015 modtog han 5,5 millioner fra Det Frie Forskningsråd til forskningsprojektet Contested Property Claims: Moral Reasoning about Property and Justice in Practice, Debate and Theory.

Forskning
Mikkel Thorup har et omfattende forfatterskab, der især koncentrerer sig om politisk og økonomisk idéhistorie samt emner som voldens og krigens idéhistorie. Han har skrevet bøger om forbindelsen mellem fortidens pirater og nutidens terrorister, statens idéhistorie, fjendskabet og politiske massemordere. Desuden har han skrevet om racisme, sortes rettigheder og feminisme. Mikkel Thorup har skrevet adskillige bøger og artikler, herunder Antifeminisme - kvindehad i lighedens tidsalder, der er en kritik af modstanden mod feminismen. I 2021 var han desuden medredaktør på bogen Klimaets idehistorie. Senere har han blandt andet forsvaret identitetspolitikken i bogen Kampen om identitetspolitik .

Bøger og antologier

 Kampen om identitetspolitik, 2022
 Klimaets idehistorie, 2021
 Samtidens idehistorie, Aarhus: Baggrund 2021
 Antifeminisme - kvindehad i lighedens tidsalder, 2020
 Uhørt! Idéhistorien læser Donald Trump, Aarhus: Baggrund 2017
 History of Economic Rationalities. Economic Reasoning as Knowledge and Practice Authorities, Cham: Springer 2017
 Du skylder! Om økonomisk og moralsk gæld, Aarhus: Klim 2016
 De uforsvarlige. Politiske massemordere, Aarhus: Aarhus Universitetsforlag 2016
 Intellectual History of Economic Normativities, Palgrave Macmillan 2016
 Statens idéhistorie. Magt, vold og politik, Aarhus: Aarhus Universitetsforlag 2016
 Pengene og livet. historier om marked og moral, København: Informations forlag 2015
 Den franske revolution, Aarhus: Slagmarks skyttegravsserie 2015
 Pro Bono? Winchester & Washington: Zero Books 2015
 The Total Enemy. Six chapters of a violent idea, Eugene, Or: Wipf and Stock 2015
 Jean-Jacques Rousseau, København: Jurist- og Økonomforbundets forlag 2015
 Thomas Hobbes, København: Jurist- og Økonomforbundets forlag 2014
 Distinktion. Scandinavian Journal of Social Theory, vol. 15, nr. 1, 2014, tema: Virtual Money
 Sårbarheder. Globalisering, militarisering og terrorisering fra murens fald og til i dag, Aarhus: Aarhus Universitetsforlag 2013
 Intellectual History. 5 Questions, København Automatic Press 2013
 Den amerikanske revolution, Aarhus: Slagmark 2012
 Kapitalismens ansigter, Aarhus: Philosophia 2012
 Rousseau and Revolution, London & New York: Continuum 2011
 An Intellectual History of Terror. War, Violence and the State, London & New York: Routledge 2010
 Hannah Arendt: Eksistens og religion - tænkning mellem tradition og modernitet, Aarhus: Klim 2010
 Quentin Skinner: Politik og historie, København: Hans Reitzels Forlag 2009
 Jean-Jacques Rousseau: Politiske skrifter, Aarhus: Klim 2009
 Fornuftens perversion. Modoplysning og 200 års krig mod fornuftens herredømme, Aarhus: Aarhus Universitetsforlag 2008 [udkommet på serbisk som Perverzija Razuma, Beograd: Albatros Plus 2013]
 Pirater, terrorister og stater, Aarhus: Klim 2008
 Den ondeste mand i live? Læsninger af og mod Carl Schmitt (Museum Tusculanum 2007)
 Antiterrorismens idéhistorie - stater og vold i 500 år (Århus Universitetsforlag 2007)
 Distinktion nr. 15/2007
 Totalitarisme - venskab og fjendskab (Århus Universitetsforlag)
 Slagmark nr. 48/2007: Begrebshistorie
 Den skotske oplysning (Slagmarks skyttegravsserie 2006)
 David Held: Kosmopolitik (Århus Universitetsforlag 2006)
 Slagmark nr. 43/2005: Carl Schmitt
 Slagmark nr. 41/2004: Kosmopolis
 At tænke globalt (Hans Reitzels forlag 2004)
Højrefløjens rædselskabinet : en bog om Den Danske Forening. Rød Ungdom 1997

Referencer

Eksterne henvisninger

Ansatte ved Aarhus Universitet
Personer fra Aarhus

Mikkel Thorup (idéhistoriker)


Jakob Mathias Pazeller (* 2. Jänner 1869 in Baden, Österreich-Ungarn; † 24. September 1957 in Budapest) war ein österreichischer Komponist und Dirigent.

Leben
Jakob Pazeller geboren als Sohn von Jakob Pazeller und Elisabeth Pichler, die beide aus Gumpoldskirchen stammten und in Baden eine Bäckerei "Cafe Elisabeth Pazeller"- Wassergasse 8. - betrieben. Von 1883–1888 studiert Musik in Wiener Konservatorium auf Fach Violine und Kompositionslehre. Sein Herausforderer war der bekannte Wiener Komponist Carl Ziehrer. Nach der Abschluss in Wiener Konservatorium 1888 Konzertmeister im Orchester Eduard Strauss. Von 1881 in verschiedenen Theater als Dirigent tätig (Teplitz, Kronstadt) 1883 Dirigent im Opernhaus Herrmannstadt. Er wurde bereits mit einem Alter von 26 Jahren Dirigent am Wiener Carltheater. Ab dem Jahr 1886- bis 1906 Militärkapellmeister der K. u. K. Infanterieregiment 33. in Arad. Dort arbeitete er im Wintermonaten mit seinem Orchester im Theater und für die Sommermonate spielte er mit dem Orchester in damals eine der bekannteste Kurort Europas in Herkulesbad.

Sein bekanntestes Stück wurde der 1903 komponierte Walzer "Souvenir de Herkulesbad", Opus 124, den er in seinem Garnisonsort, dem Badeort Herkulesbad (ungarisch Herkulesfürdő, heute rumänisch Băile Herculane), komponierte, mit dem er weltweiten Erfolg hatte und der viele Jahrzehnte - wie auch heute noch- zum Standard-Programm der Kur- und Salonorchester sowie vieler Blasmusikkapellen gehört. Schon nach wenigen Jahren hatte
der Verleger Nádor Kálmán in Budapest mehr als hunderttausend Notenexemplare verkauft, wodurch dieser Walzer zu einem der erfolgreichsten der Donaumonarchie wurde.

Der spanischen König Alfons XIII. bestellte von ihm ein Hochzeitsmarsch, der König zeichnete ihn dafür mit dem Ehrenkreuz I. Klasse im Jahr 1908 aus.

Im Jahr 1906 ging Pazeller als Militärkapellmeister zur Infanterieregiment 38. nach Budapest, wo er bis zu seinem Tod im Jahr 1957 blieb. In dieser Zeit schrieb Pazeller eine Oper, drei Operetten, vier Ouvertüren sowie zahlreiche Walzer, Lieder, Romanze, Intermezzi, Humoreske, Märsche und andere Orchester und Tanzstücke, mehr als 200 Werke.

Durch den Zusammenbruch Österreich-Ungarns verlor der österreichische Offizier, der er als Kapellmeister war, in Ungarn bald an Popularität, obwohl er in Ungarn lebte und auch dort seine Familie hatte. Nach dem Zweiten Weltkrieg wurde er vom kommunistischen Regime unter Zensur gestellt. Dabei verlor er auch seinen Pensionsanspruch. Nur bedingt durch seine Krankheit wurde er nicht deportiert.

Sein Enkel Friedrich Pazeller (1957 Budapest) der ebenfalls Komponist ist, bemüht sich gemeinsam mit dem Verein für Musikforschung und Konzerte 2000 in Baden-Baden, sowie mit der Jakob Pazeller Gesellschaft, Ungarn-  eine "Wiederentdeckung" der Werke seines Großvaters zu gestalten.

Sowohl in Baden, als auch in Budapest und in Herkulesbad wurden Gedenktafeln angebracht. In Zebegény, wo er in Jahren 1929 bis 1938 seine Ferien verbrachte, wurde eine Promenade nach ihm benannt. Im Jahr 2007 wurde in Budapest Bezirk VIII, sowie im Jahr 2022 in Herkulesbad (Băile Herculane-Rumänien) nach ihm Straße benannt.

Familie
Seine Schwester Elsa Pazeller (1881–1949) war kurzzeitig mit dem Komponisten Karl Weigl verheiratet, die austroamerikanische Kinderpsychologin Maria Weigl Piers ist eine Nichte.

Werke (Auszug)
Von seine Werken wurde bis jetzt drei CD-Produktionen veröffentlicht:

 Märsche - HUNGAROTON-Budapest
 Solange der Walzer klingt HUNGAROTON-Budapest
 Liebestanz - FIPA Records Mvl-Baden-Baden

 1898 Ein süßes Wort, ein tiefer Blick, Serenade für Orchester
 1902 Goldregen Walzer Op.133
 1903 Souvenir de Herkulesbad, Walzer, op. 124
 1914 Verbrüderung, Ouverture für Orchester
 1917 Liebestanz, Intermezzo für Orchester
 1920 Delila, Intermezzo für Orchester
 1925 Intermezzo, für Orchester
 1928 Humoresk, für Orchester
 1932 Meisterprobe, Ouverture für Orchester
 1937 Blauer Dunst, Humoreske für Orchester
 1938 Ich war ein König, Romanze für Orchester
 1944 Hörst Du mein Lied, Romanze für Orchester
 1955 Coufette, Humoreske für Orchester
 1955 Donau-Post, Humoreske für Orchester
 1955 Ringelspiel, Humoreske für Orchester
 1956 Freiheitsglocken, Ouverture für Orchester
 1956 Hoffnung, Romanze für Orchester
 5 Fantasien
 Blauer Dunst (Humoresk) Op. 210
 Das vergessene Lied, op. 199
 Denkst du noch manchmal an mich?, op. 128
 Der Rosenkönigin Walzer, op. 123
 Die Komödie des Geldes, op. 159
 Dir werde ich nicht nachweinen, op. 213
 Es ist schon still unter der Dachtraufe, op. 92
 Für mich bist du mein Alles, op. 132
 Keine wie Du, op. 189
 Lachen-tanzen-singen, op. 210
 Leben, solange es Liebe gibt, op. 76
 Liebestanz, op. 122
 Mädel komm doch her, op. 98
 Mein Liebchen komm, Romanze für Orchester
 Nur auf ein Wort noch?, op. 208
 Rumänische Serenade Op. 89
 Schwer ist das Leben in Pest, op. 147
 Solange noch der Walzer klingt, op. 99
 Träume, op. 115
 Traurig ist nur, wer Angst hat zu feiern, op. 94
 Tropenzauber Walzer, op. 125
 Das Zigeunerkind (1915)
 Ein Moderner in Paris (1917)

Literatur
 Wolfgang Suppan, Armin Suppan: Das Neue Lexikon des Blasmusikwesens, 4. Auflage, Freiburg-Tiengen, Blasmusikverlag Schulz GmbH, 1994, ISBN 3-923058-07-1
 Gabriele Wichart: Österreichische Militärkapellmeister. Bio-bibliographische Materialien, in: Studien zur Musikwissenschaft 1988, 159–192. 39;
 Robert Rohr: Unser klingendes Erbe : Beiträge zur Musikgeschichte der Deutschen und ihrer Nachbarn in und aus Südosteuropa unter besonderer Berücksichtigung der Donauschwaben von den Anfängen bis 1918, Passau: Verlag Passavia, 1988.
 Siegfried Lang: Lexikon Österreichischer U-Musik-Komponisten im 20. Jahrhundert, Wien: Österreichischen Komponistenbund (OKB)/Arbeitskreis U-Musik, 1987, 248 p.
 Emil Rameis: Die österreichische Militärmusik von ihren Anfängen bis zum Jahre 1918, ergänzt u. bearb. v. Eugen Brixel. - Tutzing 1976. 208 S., 4 Bl. Abb. (Alta musica 2). ISBN 3-795-20174-8 ISBN 978-3-795-20174-6
 Josef Damánski: Die Militärkapellmeister Österreich-Ungarns. Wien-Leipzig: Paltur 1904. F-A 1936 u. 2 (1978)

Einzelnachweise

Weblinks

 Lebenslauf von Jakob Pazeller auf Klassika

Komponist klassischer Musik (20. Jahrhundert)
Militärmusiker
Komponist (Ungarn)
Militärperson (Österreich-Ungarn)
Person (Budapest)
Person (Cisleithanien)
Ungar
Geboren 1869
Gestorben 1957
Mann

Jakob Pazeller