Ein Tontopffilter ist eine angepasste technologische Entwicklung, die es Menschen in äußerst strukturschwachen Gegenden ermöglichen soll, Wasser aufzubereiten. Es handelt sich dabei um eine Idee, die von dem Materialwissenschaftler Tony Flynn von der Australian National University entwickelt wurde.

Herstellung
Dabei wird fein geriebener ungebrannter Ton mit feinem organischem Material wie Teeblättern, Kaffeesatz oder Reisspelzen vermengt und mit ein wenig Wasser knetbar gemacht.
Nach dem daraus ein entsprechendes Gefäß geformt wurde, lässt man es trocknen und wickelt es in Stroh und Kuhdung ein, bevor man es in Feuer brennt.

Entwicklung
Die Technik wurde bei einem World-Vision-Projekt in Manatuto, Osttimor entwickelt. Dabei zeigte sich der lokale Ton als zu fein, um daraus eine entsprechende keramische Filtermembran mit ausreichenden Flussraten bei niedrigem Druck (Füllhöhe des Gefäßes) herzustellen. Deshalb wurden organische Bestandteile beigemengt, um eine höhere Porosität zu erzielen. Die Poren, die sich so herstellen ließen, waren in der Lage, E-coli-Bakterium um 96,4 bis 99,8 Prozent zu reduzieren.

Einzelnachweise

Wasseraufbereitung
Membrantechnik
Angepasste Technologie

Tontopffilter


Genocide (昆虫大戦争, Konchu daisenso) znanstvenofantastični horor film o tokusatsuu iz 1968. u režiji Kazuija Nihonmatsua.

Glumi
Keisuke Sonoi - Yoshito Nagumo

Yûsuke Kawazu - Joji Akiyama

Emi Shindo - Yukari Akiyama

Reiko Hitomi - Junko Komura

Eriko Sono - Nagumo's assistant

Kathy Horan - Annabelle

Chico Roland - Charlie

Ralph Jesser - Lieutenant Colonel Gordon

Toshiyuki Ichimura - Seborey Kudo

Tadayoshi Ueda - Tsuneo Matsunaga

Hiroshi Aoyama - Toru Fujii

Hideaki Komori - Yokoi

Saburo Aonuma - Detective

Mike Daneen - Aircraft Captain

Franz Gruber - Doctor

Harold S. Conway - Commander

William Douyuak - Correspondent

Proizvodnja
Koscenarist Genocida je Susumu Takaku, scenarist animea i radnji uživo.  Osoblje filma uključuje Shizuo Hirase kao snimatelja koji je također radio na Shochiku filmovima The X from Outer Space i Goke, Body Snatcher from Hell .

Izvori

Vanjske poveznice

Japanski filmovi

Genocide (1968 film)


Zina, aralarında bir nikâh bağı bulunmayan yetişkin bir erkek ile kadın arasındaki cinsel ilişkidir, ancak efendi-cariye ilişkisinde de nikah bağı yoktur ve onlar zina sayılmamıştır.

Zina çoğu toplumun etik anlayışına uygun olmayan cinsel ilişki olarak değerlendirilir. "Zina" tanımı söz konusu cinsel ilişkinin meşru görülmediği anlamını getirir ve tarih boyunca çeşitli kültürler ve dinler zinayı cezayı gerektiren bir suç olarak görmüştür. İbrahimî dinlerde haram ve büyük günahlardan sayılır.

Köken
"Zina" kelimesinin kökeni Aramice "zina etti" anlamına gelen "זְנָא" ("zənā") kelimesinden Arapçaya geçen "زنا" dir.

Hukukî boyut
Dini kanunlarla yönetilmeyen çoğu ülkede suç teşkil etmemekte fakat evli taraflardan birinin dava açması durumunda boşanma sebebi sayılmaktadır. Bazı ülkelerde idama kadar varan cezai yaptırımları bulunmaktadır.

İbrahimi dinlerde

Yahudilikte zina
Yahudilikte "niuf, zenut" gibi İbranice kelimelerle anlatılan zina, suç kapsamında ele alınır. Erken dönemlerde kadın kocanın özel mülkü olduğu görüşünden dolayı zina mülke tecavüz anlamını da taşıyordu.

Zina On Emir'de yasaklanmıştır. Nişanlı kızla zina durumunda recm uygulanacağı Tevrat'ta belirtilmekte, evli kadınla zina durumunda da öldürüleceği kaydedilmektedir.

Dinsel bağlamda zina eden kimsenin kirlenmiş olarak kabul edildiği örnekler mevcuttur. Yaratıcıya karşı işlenen bir suç ve putperestlik olarak da algılanmıştır.

Hristiyanlıkta zina

Hristiyanlıkta zina cinsel ahlaksızlık olarak nitelendirilir ve günahtır. Kutsal Kitap evlilik öncesi her türlü ilişkiyi sıkı biçimde yasaklar. Bir adamın evli olmadığı bir kadını arzulaması da zina kapsamına girer. Matta 5:27-28 buna bir örnektir: "'Zina etmeyeceksin' dendiğini duydunuz. Ama ben size diyorum ki, bir kadına şehvetle bakan her adam, yüreğinde o kadınla zina etmiş olur."

İslam'da zina
İslam'da zina eden kadına zaniye, zina eden erkeğe ise zani denir. İslam'a göre büyük günahlardan sayılır.

İslam dinine göre Cürhüm kabilesinden İsâf b. Yâlâ adında bir kişi Zeyd kızı Nâile'ye âşık olmuş, kabileleri hac için Mekke'ye geldiğinde Kâbe'ye girerek orada cinsel ilişki yaşamaları üzerine ikisi de taş haline gelmiştir. (İsaf ve Naile putları)

Zinanın haram ve suç olduğu Kur'an'da çeşitli ayetlerde ifade edilir. İslam erkeğin çok eşliliğine izin verir, ayrıca erkeğin cariye ile ilişkisine de sınırlama bulunmamaktadır.(Mü'minun suresi,5-7)

İslamda Zina cezai ve ahlaki yaklaşımlarla ele alınır. Cezai yaklaşımları fıkıh ve şeriat belirler. İki ayette zina şirk ve adam öldürme gibi büyük günahlar arasında zikredilir. Ayrıca bir başka ayette de zina eden erkekle zina eden kadına yüzer sopa vurulması emredilir ve zina eden kimsenin ancak zina edenle veya bir müşrikle evlenebileceği vurgulanır.

Kur'an'da zina cezası

"Onlar/ Müminler, mahrem yerlerini günahlardan korurlar. Yalnız eşleri ve ellerinin altında bulunan cariyeleri ile ilişki kurarlar." (Müminûn; 5-6)

Nur Suresinde cezalandırma ile ilgili şu sözler bulunur:

Şeriata göre cinsel suçlar ve cezaları:

Zina: Kur'an'a göre 100 sopadır. Zina yapan cariye ise o zaman da bu cezanın yarısı kadar ceza alır. Ancak hadislere göre bekarlara 100 sopa, evlilere ise recm cezası verilir. Şeriat yasalarında tecavüz de zina altında değerlendirilmektedir. Mezhepler arasında tecavüz tanımında farklılık vardır. Farkın temel nedeni tecavüzün erkekler arasındaki bir ilişki için de geçerli olup olmadığı üstünedir. Evlilik içi tecavüz, İslam fıkıhçılarının çoğunluğu tarafından tecavüz (اغتصاب; āġtṣāb) olarak sınıflandırılmamaktadır. Hanefîler; kocanın, uygun bir nedeni olmadan kendisi ile cinsel ilişkide bulunmak istemeyen karısını zorla cinsel ilişkiye sokabilmesine izin verir. Diğer mezheplerde ise ne zorlama cinsel ilişki için özel izin verilmiş, ne de evlilik içi tecavüze bir ceza uygulanmıştır.

Kazf: İffetli kadına yapılan zina isnadı, 80 sopa ile cezalandırılır ve şahitliği kabul edilmez. (İlgili madde: İfk Olayı)

Diğer cinsel suçlar:

Eşcinsellik: Şeriat hukukunda eşcinselliğin ölünceye kadar hapis, 100 sopa ya da recm şeklinde mezheplere göre farklılıklar gösteren tâzir cezaları bulunmaktadır. (İlgili madde: İslam'da eşcinsellik)

Küçüklerle cinsel ilişki (Çocuk evliliği/Pedofili) şeriatta suç olarak tanımlanan bir eylem olmuştur. Genel anlayışa  göre Muhammedin Aişe ile nikahlanması örnek alınarak ergenliğe giriş 14. yaş kabul edilerek,ergenliğin üzerinden 4/6 yaş geçmiş genç kızlar ile yapılan nikah ve evlilikler meşru kabul edilir.

Hayvanlarla cinsel ilişki (Zoofili) için ise Ebû Dâvûd, Tirmizî, Nesâî'nin hadis derlemelerinde yer alan, Muhammed'in söylediği bir söz şu şekildedir:

Ahlaki değerlendirmeler:

 " Zinaya yaklaşmayın, çünkü o, şüphesiz bir hayasızlık, iğrençlik, kötü bir yoldur." (İsra Suresi: Ayet 32)
 ''Fuhşun açığına da, gizlisine de yaklaşmayın." (En'am suresi, 151)
 " Zina eden erkek, zina eden veya müşrik olan bir kadından başkası ile evlenemez; zina eden bir kadınla da ancak zina eden veya müşrik olan erkek evlenebilir. Bu, müminlere haram kılınmıştır." (Nur Suresi: Ayet 3);
 ''Murdar kadınlar murdar erkeklere, murdar erkekler murdar kadınlara; namuslu kadınlar namuslu erkeklere, namuslu erkekler namuslu kadınlara yaraşır. Bunlar, (namuslular) onların dediklerinden çok uzaktırlar. Kendilerine bir bağışlanma ve değerli bir rızık vardır.'' (Nur Suresi: Ayet 26)
 " Mü'min erkeklere söyle, gözlerini haramdan sakınsınlar, ırzlarını korusunlar. Bu davranış onlar için daha nezihtir. Şüphe yok ki, Allah onların yaptıklarından hakkıyla haberdardır." (Nur Suresi: Ayet 30)
 ''Mü'min kadınlara da söyle, gözlerini haramdan sakınsınlar, ırzlarını korusunlar.'' (Nur suresi, 31)

Nur ve furkan surelerinde tevbe edip ıslah olanların zina günahının affedileceği konu edilir:

Zina Tövbesi

Hatalardan ders çıkarmak ve pişmanlık duyarak tövbe etmek, manevi bir arınma sürecine adım atmak için önemli bir adımdır. Zina gibi büyük bir günahta olsa tövbe edilmelidir. Tövbe, kişinin içsel bir dönüşümüne ve Allah'ın affına ulaşmasına sağlayacaktır.

Tövbenin ilk adımı, geçmişte işlenen günahlarla ilgili gerçek bir pişmanlık duymaktır. Bu pişmanlık, kalbin derinliklerinden yükselen bir samimiyetle gelmelidir. İnsan, işlediği günahın yanlış olduğunu tam anlamıyla idrak etmeli ve bu nedenle Allah'a yönelmelidir. Allah'a yönelirken, kişi içtenlikle O'ndan günahlarının affedilmesini ister. Bu dua, gözyaşlarıyla birlikte yapıldığında, samimiyetin en büyük ifadesidir. Gözyaşları, kalbin içinde biriken pişmanlığın dışa vurumu ve bir yeniden doğuş olarak da ifade ediliyor.

Zina konusunda tövbenin sadece sözlerle sınırlı kalmaması gerekir. Kişi, işlediği günaha bir daha dönmemek için kararlılıkla adımlar atmalı ve Allah'ın hoşnutluğunu kazanmak için yaşamını düzeltmelidir. Manevî olarak içtenlikle yapılan tövbelerde günah ne olursa olsun affedilme ihtimali yer almaktadır

Muhammed'in sözleri:

"Zina fakirliğe yol açar."
"Zina toplum içinde yayılırsa, halk, daha önce görülmemiş bulaşıcı hastalıklara maruz kalır."

İslam'da fiiller, sebep oldukları sonuçlara göre hüküm alırlar. Bu çerçevede nâmahrem bir kimseye cinsel arzu ile bakma, dokunma, tutma, öpme ve ilişkiye girme gibi fiillerin hepsi yasaklanmıştır. Kur'an'da zinaya yaklaşılmaması gerektiği belirtilip, zina hayasızlık ve kötü bir yol olarak sayılmıştır. Muhammed bir sözünde "iffet ve iman sahibi bir kadına zina iftirasında bulunmayı" insanı mahveden yedi günahtan biri olarak sayar. Müslüman olmak üzere kendisine gelen kişilerden zina etmeme şartı ile biat kabul etmekteydi. Evlilik hayatını önemli bulan İslam dininin alimleri kişinin yaşamında zina ihtimali yükseldiğinde evlenmenin gerekli olduğu görüşünde birleşmişlerdir.

Tarihte zina

Oğuz Türklerinde zina
920'li yıllarda Türklerinin yaşadığı bölgeye giden Arap seyyah İbn Fadlan, Türklerin zina edeni ortaya çıkardıkları vakit ağaçtan faydalanılan bir teknikle bedenini iki parçaya bölerek öldürdüklerinden söz eder.

Selçuklular döneminde zina
13. yüzyılda Selçuklu devlet adamı Sâdeddin Köpek, II. Gıyâseddin Keyhüsrev'den aldığı ferman ile Ankara'ya giderken Akşehir'de bir kadın şarkıcı ile zina ettiği söylenen Tâceddin Pervâne'yi zincire vurdurup Ankara meydanına getirtmiş ve burada göbeğine kadar toprağa gömülen Pervane, halk tarafından recmedilmiştir.

Memlükler döneminde zina
Memlük Sultanı Kansu Gavri döneminde, suç olarak kabul edilen zinanın cezası recm (taşlayarak öldürmek) idi.

Osmanlı döneminde zina
İslam dininin baskın olduğu Osmanlı'da "şeriat huzurunda sabit olması durumunda" zina bir suç olarak kabul görmekteydi. Suç kabul edilen zina için devlet, başta imam olmak üzere mahalle halkına da zinayı takip yetkisi vermiş idi. Mahalleli, zina ettiğinden şüphelendikleri kişileri görevlilere ihbar edebilecekleri gibi; zina edildiğinden kuşkulandıkları eve baskın yapma, zanlıları yakalayıp ilgililere teslim etme hakkına da sahipti. Yavuz Selim Kanunnamesi, eğer evli bir kişi zina ederse bin akçalık serveti varsa idam edilmediği takdirde 400 akçe cezayı gerekli bulmaktaydı. 1541 yılında Osmanlı devlet adamı Lütfi Paşa zina ederken yakalanan bir kadının cinsel organının dağlanmasını emreder ve bu emrin uygulanmasıyla kadın yaşamını yitirir. İslam toplumlarında zinadan kaynaklı olarak görülen recm (taşlayarak öldürme) örneğinin de görüldüğü Osmanlı'da, 1680 yılında gayrimüslim bir erkekle zina yapan evli bir Müslüman kadın kollarına kadar kazılan bir çukura sokulduktan sonra taşlanarak öldürülür. Rumeli Kazaskeri Beyazîzade Ahmed Efendi'nin recm için fetva vermesiyle tellallar, "iffetine el uzatılmasına izin veren bir kadının taşlanacağı" kararını şehirde okuyup, halkın ibret-i alem için bu infazı seyretmesini istediler. Halkın önünde recmedilen kadının ölümünü dönemin padişahı IV. Mehmed, Fazlı Paşa Sarayı'ndan seyretti. Osmanlı'da zinadan kaynaklanan bir başka idam da Lale Devri'nde yaşanır. Bir gayrimüslim ile zina ederken basılan İstanbullu Müslüman, Şeyhülislamın fetvasıyla boğdurulur ve cesedi denize atılır.

Ayrıca bakınız
 Fuhuş
 Hudud Yasası
 HIV/AIDS

Kaynakça

İnsan cinselliği tarihi
İslam terimleri
İslam ceza hukuku
İslam'da kadın
İslam'da haramlar
Arapçadan Türkçeye geçen sözcükler

Zina


Venceslau al II-lea (în cehă Václav, în poloneză Wacław) (n. 27 septembrie 1271, Praga, Regatul Boemiei – d. 21 iunie 1305, Praga, Regatul Boemiei) a fost rege al Boemiei (1297–1305), duce al Cracoviei (1291–1305) și rege al Poloniei (1300–1305) ca Venceslau I. El a fost penultimul domnitor din dinastia Přemyslid.

În copilărie, între 1279 și 1283, Venceslau a trăit în Brandenburg sub supravegherea tutorelui său, Otto al V-lea. Întors la Praga tânărul rege s-a aflat până în 1288 sub influența lui Záviš de Falkenstein. El a reușit să obțină coroana poloneză în 1300. În 1301 a obținut coroana Ungariei pentru fiul său Venceslau al III-lea.

Spre deosebire de tatăl său, Ottokar al II-lea, Venceslau nu a cucerit teritoriile, ci le-a obținut mai ales prin diplomație. De aceea posteritatea l-a considerat până în secolul al XX-lea ca fiind un conducător slab care își datora succesul în primul rând banilor, dar care depindea de consilierii lui. Fiind stăpânul minelor de argint din Boemia, el a avut suficiente resurse pentru a se implica și afirma în politica europeană și pentru a asigura o lungă perioadă de pace în Boemia.

Biografia

Nașterea
Venceslau s-a născut în Cetatea din Praga în 1271 ca mult așteptatul moștenitor al tronului regelui Ottokar al II-lea. Tatăl său a fost rege al Boemiei din 1253 și dobândise  prin forță în 1251 ducatele Austria, Stiria, Carintia și Craina. Prima sa căsătorie cu Margareta de Babenberg a rămas fără urmași. Dintre copiii născuți de a doua sa soție, Cunigunda de Halitsch, doar două fete mai trăiau în 1271: Cunigunda și Agnes. La naștere, Venceslau era singurul fiu legitim, moștenitor al unui teritoriu care se întindea de la Munții Sudeți până la Marea Adriatică.

Regatul lui Ottokar al II-lea s-a destrămat datorită conflictului cu Rudolf I de Habsburg, căruia el nu-i recunoscuse alegerea ca rege romano-german în 1273 și refuzase să recunoască teritoriile stăpânite de acesta ca feude imperiale. În 1275 Rudolf i-a impus interdicția imperială.  În 1276 ostilitatea s-a transformat într-un conflict armat în care Ottokar a fost învins. Cu excepția teritoriilor sale ereditare, el a pierdut toate teritoriile și a trebuit să-i promită lui învingătorului doi dintre copiii săi: Cunigunda urma să devină soția lui Hartmann, fiul lui Rudolf, iar Venceslau urma să se căsătorească cu una dintre fiicele lui Rudolf. Totuși conflictul dintre cei doi conducători a continuat și s-a încheiat în 1278 cu Bătălia de la Marchfeld, în care Ottokar al II-lea a murit. Venceslau, în vârstă de șapte ani, era acum rege al Boemiei.

Prizonieratul

Înainte de Bătălia de la Marchfeld, Ottokar al II-lea a desemnat ca tutore al lui Venceslau pe nepotul său, margraful Otto al V-lea de Brandenburg. La solicitarea Cunigundei, regina văduvă, la sfârșitul verii lui 1278 Otto a intrat în Boemia cu o armată de câteva sute de oameni. Regența lui Otto s-a transformat repede în teroare. Trupele din Brandenburg au prădat țara. După puțin timp nobilimea, biserica și regina văduvă s-au revoltat împotriva lui Otto. În octombrie 1278 Cunigunda i-a cerut lui Rudolf de Habsburg medierea, dar comisia de negociere a confirmat calitatea lui Otto de tutore și conducător al Boemiei. Rudolf a păstrat Moravia sub controlul său pentru încă cinci ani. Pentru a-și asigura puterea, Otto de Brandenburg l-a dus pe Venceslau de la reședința Cunigundei la Cetatea din Praga în ianuarie 1279, însă acest lucru nu a fost suficient. În februarie Venceslau și mama sa au fost mutați la Castelul Bezděz. De atunci, tânărul rege a fost ostatic al regentului.

Se pare că regina nu a fost ținută captivă. Ea a părăsit castelul după două sau trei luni în direcția Troppau, unde se aflau domeniile ei de văduvă. Venceslau a rămas prizonierul lui Otto. La sfârșitul verii anului 1279, margraful l-a scos din țară mutându-l în cetatea Spandau din Brandenburg (astăzi un cartier în Berlin), unde Venceslau a rămas până în 1282. Prizonieratul lui Venceslau a păstrat imaginea descrisă de cronica lui Peter von Zittau ("Königssaaler Chronik") potrivit căreia acesta era ținut înfometat, zdrențuit și în mizerie - ceea ce însă nu a putut fi dovedit. Sigur este că Venceslau al II-lea și Otto al V-lea au avut ulterior un contact strâns și se pare că bazele educației lui au fost puse în acea perioadă. Ulterior el vorbea fluent germană și latină, avea cunoștințe de teologie, drept și medicină și compunea versuri, însă nu a învățat să citească și să scrie.

Pe de altă parte, situația țării s-a înrăutățit în timpul regenței lui Otto. Foametea din Boemia în 1281–1282 (una dintre cele mai grave din Evul Mediu), a fost cauzată de conflictele aflate în desfășurare și de două recolte proaste. Țara a fost devastată de mercenari și de tâlhari, fiind în pericol de a se scufunda în haos. Reprezentanții nobilimii, ai clerului și ai stărilor generale au început negocierile cu Otto pentru readucerea regelui în țară. Aceste negocieri indică o schimbare fundamentală în ordinea statului. În absența unei puteri centrale, nobilimea a apărut pentru prima dată ca reprezentant unic al țării și și-a asumat responsabilitatea pentru soarta acesteia. Primele negocieri în primăvara anului 1282 au eșuat datorită sumei enorme cerute de Otto ca răscumpărare. El a adus prizonierul la Praga, dar a cerut 20 000 în loc de cele 15 000 livre de argint cerute inițial. Venceslau a rămas prizonier în Dresda la curtea margrafului de Meissen. Abia când negociatorii au promis margraviatul din nordul Boemiei ca gaj, Otto l-a eliberat. Pe 24 mai 1283 Venceslau s-a întors la Praga.

Záviš de Falkenstein

Praga a sărbătorit cu entuziasm întoarcerea regelui în mai 1283, dar tânărul de doisprezece ani nu putea încă să guverneze independent. Grupul de nobili care militase pentru eliberarea sa a primit cele mai importante funcții la curte. Liderul lor, Purkart de Janowitz, a devenit șeful curții și implicit educatorul și reprezentantul regelui. Aceasta a durat doar câteva luni. În 1283, Venceslau a rechemat-o pe mama sa Cunigunda la Praga și împreună cu ea, Záviš de Falkenstein a revenit la curte. Cariera burgravului aparținând influentei familii Wittigon din Boemia trecuse deja prin transformări extraordinare până în acel moment. În 1276 Záviš condusese o rebeliune împotriva lui Ottokar al II-lea, iar în 1280 intrase în serviciul reginei văduve și participase la rezistența împotriva lui Otto de Brandenburg. În 1283 el a venit la Praga ca soț al Cunigundei și tată al fiului ei cel mic, Ian. Căsătoria morganatică a fost un scandal, dar fusese încheiată conform legii și era deci valabilă. Tânărul rege a acceptat mezalianța, iar Cunigunda i-a lăsat lui Záviš sarcina pregătirii lui Venceslau. Practic, Záviš devenise astfel conducătorul țării. El însuși nu preluase această funcție, dar în iarna 1283/1284 a dat rudelor și prietenilor săi toate funcțiile importante de la curte. Grupul de nobili rămas fără putere a opus rezistență armată, însă a trebuit să accepte în mai 1284 un armistițiu de patru ani. Căsătoria oficială a fost încheiată de Záviš și Cunigunda între 1283 și 1285, data exactă a rămas necunoscută.

Chiar dacă puterea lui Záviš în Boemia părea inatacabilă, el nu a fost acceptat la curtea regelui romano-german. Acest lucru a fost evident la ceremonia căsătoriei lui Venceslau cu Iudita de Habsburg, fiica lui Rudolf I. Cei doi fuseseră deja logodiți în 1278/1279, dar căsătoria a avut loc abia în ianuarie 1285 la Eger, când mirii aveau 13 ani, vârsta legală pentru cununie. Cu această ocazie Venceslau a fost înfeudat de către socrul său cu teritoriile ereditare ale familiei sale. Záviš nu a fost prezent la ceremonie. Când Rudolf a părăsit orașul Eger, a luat-o pe fiica sa cu el. Abia în vara anului 1287 Rudolf a cedat presiunii părții boeme, iar tânăra regină s-a mutat la curtea din Praga. Un an mai târziu, Venceslau al II-lea a preluat guvernarea. Unul dintre primele sale acte oficiale a fost în 1288 o conspirație împotriva tatălui său vitreg, care se căsătorise din nou la trei ani după moartea Cunigundei și nu părea că va renunța la putere. Venceslau l-a chemat pe Záviš la castel sub un pretext  și l-a închis. În 1290, după doi ani de închisoare, Záviš de Falkenstein a fost decapitat în fața Castelului Hluboká. Se spune că regele, profund religios, a luat greu decizia execuției acestuia. Conform surselor contemporane lui, Venceslau a fondat Mănăstirea cisterciană de la Castelul Zbraslav ca ispășire pentru această decizie.

Domnia
Atât comparația cu carismaticul său tată, Ottokar al II-lea, cât și evenimentele spectaculoase și scandaloase din tinerețea lui Venceslau al II-lea au determinat modul în care el a fost judecat timp de mai multe secole. Venceslau a fost considerat un conducător slab, iar personalitatea sa a fost descrisă ca nevrotică până la morbidă, interesul posterității pentru perioada sa de domnie fiind unul redus.

În perioada în care Venceslau al II-lea a guvernat independent (1290–1305) Europa Centrală a cunoscut o fază de stabilitate din punct de vedere politic și economic. Spre deosebire de predecesorii săi, Venceslau a guvernat bazându-se pe consilieri și pe diplomație, mai degrabă decât pe război și cuceriri. El nu a putut recâștiga teritoriile stăpânite anterior de tatăl său în regiunile alpine. Politica externă a Boemiei a fost orientată spre nord: spre Marca de Meißen, Pleißenland (regiune în vestul Saxoniei și estul Turingiei), dar mai ales spre Polonia. Ca principe elector, Venceslau a fost unul dintre principalii actori în politica Sfântului Imperiu Roman. Regii romano-germani Rudolf I, Adolf de Nassau și Albert I au fost suzeranii săi. Bogăția și puterea coroanei boeme a făcut din aceștia uneori parteneri de negociere și adesea adversari.

Boemia

Venceslau al II-lea a preluat o domnie relativ stabilă de la tatăl său vitreg. Pentru a pacifica definitiv țara și a ține sub control nobilimea devenită puternică, regele s-a bazat pe consilierii săi, mai ales pe cei ecleziastici. El a pus politica externă în mâinile diplomaților cu experiență: întâi l-a angajat pe episcopul Arnold de Bamberg (1290–1292), apoi pe Bernhard de Kamenz (1292–1296) și pe Peter de Aspelt (1296–1304).

Din punct de vedere economic, în jurul anului 1290 situația Boemiei se stabilizase din nou după declinul din perioada în care Venceslau fusese prizonier în Brandenburg. Dezvoltarea agriculturii datorată creșterii populației prin migrare internă în secolul al XIII-lea și mai ales noile zăcăminte bogate în argint din Kutná Hora, au creat condiții pentru creșterea economică. Încă înainte de 1300 aici era extras 41% din argintul prelucrat în Europa și 90% din argintul prelucrat în Boemia. Pentru a reglementa munca în mine și implicit cea mai importantă sursă de venit a vistieriei, la cererea lui Venceslau al II-lea a fost elaborată între 1300 și 1305 o lege a mineritului ("Ius regale montanorum"), lege care parțial a rămas valabilă până în 1854. În 1300 s-a făcut o reformă monetară pentru creșterea valorii monedei redenumită "groschen de Praga", care s-a impus și în țările vecine datorită stabilității sale. În timpul lui Venceslau al II-lea și al tatălui său, curtea de la Praga a reprezentat un centru cultural important, mai ales pentru literatura germană.

Încoronarea, spectacol strălucitor și demonstrație de putere a cuplului regal, a trebuit amânată de mai multe ori și nu a avut loc până în 1297. Festivitatea s-a încheiat tragic: în a șaptesprezecea zi după încoronare, regina Iudita a murit epuizată dând naștere celui de-al zecelea copil. Continuitatea dinastiei nu a fost asigurată în ciuda numărului mare de copii născuți, cinci dintre ei murind în primul an de viață. Venceslau al II-lea a reușit să încheie alianțe diplomatice prin căsătoriile fiicelor sale: Agnes a fost căsătorită cu Rupert al IV-lea de Nassau (fiul regelui romano-german Adolf de Nassau), Anna cu Henric de Carintia și Margareta cu Boleslav de Legnica. Elisabeta, destinată inițial vieții monahale, a rămas necăsătorită în timpul vieții tatălui ei. Un singur fiu, viitorul rege Venceslau al III-lea a ajuns la maturitate.

Polonia
La scurt timp după începutul domniei sale, Venceslau al II-lea s-a implicat în lupta pentru putere în Regatul Poloniei. Acesta fusese împărțit în ducate și nu rezitase particularismului feudal din secolul al XII-lea. Venceslau a căutat în mod sistematic aliați pentru a-și impune stăpânirea chiar dacă era doar parțială. În 1289 Casimir de Beuthen a fost primul duce polonez care a depus jurământul de vasal al lui Venceslau. În 1291 a câștigat suveranitatea asupra unei mari părți a Ducatelor Opole și Cracovia și a încheiat o alianță cu ducele Boleslav al II-lea al Mazoviei, căruia i-a dat-o de nevastă pe sora sa, Cunigunda de Boemia. În 1292 a cucerit Ducatul Sandomir deținut de ducele Vladislav cel Scurt, cel mai puternic adversar polonez al său, Venceslau devenind astfel cel mai puternic în provincia Polonia Mică.

Politica lui Venceslau al II-lea a suferit un regres în 1295, când ducele Przemysł al II-lea, cel mai puternic om din ducatele Polonia Mare și Pomerania, a fost încoronat în mod surprinzător rege al Poloniei. Cu toate acestea, un an mai târziu el a fost asasinat. În calitate de succesor al acestuia, Vladislav cel Scurt s-a impus inițial ca duce al Poloniei Mari și al Pomeraniei. În 1299, ducele care avea mari datorii financiare a semnat un înțelegere cu Venceslau al II-lea, prin care s-a angajat să depună jurământul de vasal în schimbul unei sume de bani. El nu a respectat promisiunea, după care Venceslau l-a forțat în 1300 să plece în exil. Pe lângă faptul că deținea Polonia Mică, Venceslau al II-lea și-a impus stăpânirea în Polonia Mare, Pomerania, Cuiavia și Polonia Centrală. Doar câteva teritorii poloneze individuale nu erau încă sub controlul său direct (Mazovia, care era însă aliată cu el). Ca măsură de precauție, Venceslau al II-lea a cerut și a obținut consimțământul regelui romano-german Albert I pentru căsătoria cu Richza, singura fiică a regelui ucis, Przemysł al II-lea. Apoi Venceslau a intrat din nou în Polonia cu armata sa acest gest fiind doar o demonstrație de forță, deoarece nu mai exista nicio rezistență serioasă. El a fost încoronat la Gniezno în august 1300 după care a făcut reformele administrative necesare stabilității domniei sale. Printre altele, el a introdus funcția de staroste ca reprezentant regal, funcție care a rămas în uz și după moartea sa. Venceslau a rămas în regat până la sfârșitul anului 1300, când s-a întors la Praga. Ulterior el nu a mai revenit vreodată în Polonia.

Cea de-a doua soție a lui Venceslau avea doisprezece ani în 1300. Deși vârsta ei era deja suficientă pentru căsătorie, a avut loc doar o logodnă. Căsătoria a fost încheiată abia în 1303, când Richza a luat numele de Elisabeta. Din căsătoria lor s-a născut o singură fiică: Agnes. Nu este clar de ce Venceslau al II-lea a rămas văduv timp de șase ani după moartea Iuditei, în loc să se grăbească a avea noi moștenitori legitimi. După autorul Cronicii austriece în rime (Österreichischen Reimchronik), obiceiurile predominante la curtea din Praga în acei ani erau mai degrabă relaxate, sărbătorile erau aproape continue, iar tonul îl dădea amanta lui Venceslau, pe nume Agnes. La urma urmei, exista deja un moștenitor al tronului pentru cele două regate.

Ungaria

Cu puțin timp înainte de moartea lui Venceslau a treia țară, Ungaria, a intrat sub stăpânirea familiei Přemyslid. Moștenitorul tronului, Venceslau al III-lea, fusese deja logodit în 1298 cu prințesa Elisabeta a Ungariei. Când tatăl acesteia, Andrei al III-lea a murit în 1301, Carol Robert de Anjou a ridicat pretenții la tron. Nobilii maghiari au decis în favoarea regelui Boemiei, oferindu-i coroana Sfântului Ștefan. Venceslau al II-lea a ezitat deoarece povara financiară și riscurile erau mari. În cele din urmă, a fost de acord și l-a trimis pe fiul său în Ungaria care a fost ales rege în mai 1301 la Buda și încoronat în august la Székesfehérvár. Pentru a-și ilustra descendența din dinastia Arpadiană, Venceslau al III-lea a luat numele de Ladislau al V-lea.

Domnia aceasta a eșuat după doi ani datorită refuzului papei Bonifaciu al VIII-lea și al regelui Albert I de Habsburg de a-l recunoaște pe Venceslau al III-lea ca rege al Ungariei, în încercarea de a limita puterea familiei Přemyslid. Papa l-a declarat pe Carol de Anjou regele de drept al Ungariei pe 31 mai 1303. Bonifaciu al VIII-lea a murit în septembrie 1303, dar situația nu s-a schimbat în timpul succesorului său, Benedict al XI-lea. Venceslau al II-lea a fost nevoit să negocieze cu regele romano-german. Condițiile puse erau inacceptabile: Albert i-a cerut să renunțe la coroana Ungariei și a Poloniei, la revendicările teritoriale privitoare la Eger, Meissen și Palatinatul superior, pretinzând și o participare la minele de argint din Kutná Hora. Când Venceslau al II-lea a refuzat un astfel de acord, la sfârșitul lunii iunie 1304 Albert I i-a impus interdicția imperială. O confruntare între cele două puteri devenise iminentă. În primăvara anului 1304, Venceslau al II-lea s-a mutat în Ungaria pentru a-și sprijini fiul. Cel mai important consilier al său a trebuit să părăsească țara, iar tânărul rege era de fapt prizonier în propria țară. Confruntarea armată nu s-a concretizat, dar nobilii au schimbat partea și au refuzat să sprijine regele ales. După două luni, Venceslau al II-lea s-a retras la Praga împreună cu fiul său și a renunțat la tronul din Ungaria. La întoarcere, regele s-a îmbolnăvit de tuberculoză, boală căpătată probabil în timpul campaniilor militare.

Venceslau al II-lea a trebuit să facă față unei noi confruntări câteva luni mai târziu. În august 1304 Albert I de Habsburg alături de trupe de cavalerie cumane, au invadat Moravia. Nobilii din Boemia și Moravia erau de partea regelui lor, însă Venceslau al II-lea nu și-a permis nici de această dată să accepte provocarea la luptă. Totuși, armata lui Albert a fost distrusă: minerii din Kutná Hora au otrăvit apa cu praf de argint pe drumul inamicului, iar când Albert a dat ordin ca armata să se retragă deoarece se apropia iarna, trupele boeme au atacat soldații în retragere. Negocierile de pace începute de Venceslau în 1305 nu au mai fost finalizate.

Moartea

Regele a zăcut șase luni înainte de a muri. Deoarece reședința sa din cetate arsese în 1303, bolnav fiind el locuia în casa bijutierului Conrad, în orașul vechi din Praga. Cronica din Königssaal descrie în detaliu modul organizat în care muribundul s-a ocupat de rezolvarea problemelor: și-a plătit datoriile, a asigurat mijloacele existeței viitoare a soției sale și a donat o parte din averea sa bisericii și săracilor. În cele din urmă s-a spovedit și s-a pocăit. După ce Venceslau a murit pe 21 iunie 1305, trupul său a fost adus cu corabia la Mănăstirea Königsaal și îngropat în biserica mănăstirii. Este posibil ca relatarea morții regelui să fi fost scrisă ca bază pentru argumentarea viitoarei sale canonizări care totuși nu a avut loc niciodată.

Când Mănăstirea Königsaal a fost distrusă de husiți, sicriele din cripta regală au fost jefuite, iar rămășițele au fost împrăștiate în biserică. Mai târziu, osemintele au fost colectate și depuse într-un altar din sacristie. La mijlocul secolului al XIX-lea Maximilian Millauer a pus la îndoială proveniența osemintelor, dar paleoantropologul Emanuel Vlček a reușit să confirme autenticitatea lor în a doua jumătate a secolului al XX-lea stabilind că acestea aparțineau într-adevăr regelui Venceslau al II-lea și fiicei sale, Elisabeta de Boemia. Rămășițele lor au fost reînhumate pe 23 iunie 1991 în Biserica Sf. Iacob din Zbraslav (în podeaua presbiteriului).

Venceslau al II-lea a fost penultimul rege din familia Přemyslid. Cu fiul și succesorul său, Venceslau al III-lea, care a fost asasinat în 1306, dinastia s-a stins după peste 400 de ani de domnie în Boemia.

Căsătoriile și descendenții
Venceslau s-a căsătorit de două ori. Pe 24 ianuarie 1285 s-a căsătorit la Praga cu Iudita de Habsburg (1271–1297), fiica lui Rudolf I de Habsburg și a Gertrudei de Hohenberg. Iudita a murit la scurt timp după ce a născut al zecelea copil. Venceslau s-a căsătorit apoi în 1300 cu Elisabeta Richza a Poloniei (1286–1335), fiica lui Przemysł al II-lea (rege al Poloniei din 1295) și a soției lui Richeza a Suediei.

Din căsătoria cu Iudita de Habsburg au rezultat zece copii:

 Přemysl Ottokar (6 mai 1288 – 19 noiembrie 1288);
 Venceslau (1289–1306), căsătorit în 1305 cu Viola de Teschen (1291–1317);
 Agnes (1289–1296), sora geamănă a lui Venceslau;
 Anna Přemyslovna (1290–1313), căsătorită în 1306 cu Henric de Carintia (1265–1335), rege al Boemiei;
 Elisabeta (1292–1330), căsătorită în 1310 cu Ioan de Luxemburg (1296–1346), rege al Boemiei;
 Guta (1293–1294);
 Ioan (1294–1295);
 Ioan (1295–1296);
 Margareta de Boemia (1296–1322) căsătorită în 1308 cu Boleslav al III-lea (1291–1352) duce de Brieg;
 Guta (d. 1297).

Din căsătoria cu Elisabeta Richza a Poloniei a rezultat o fiică:

 Agnes de Boemia (1305–1337), căsătorită în 1316 cu Henric I, duce de Jawor.

De asemenea, Venceslau a avut numeroși copii nelegitimi, printre care Jan Volek (d. 1351), episcop de Olomouc.

Note

Bibliografie

 Kateřina Charvátová: Vaclav II. Král český a polský. Praga, Vyšehrad 2007, ISBN 978-80-7021-841-9.

 Josef Žemlička și U. Schulze: Wenzel II. În: Lexikon des Mittelalters 8 (1977), sp. 2188-2190.

 Příběhy krále Přemysla Otakara II. Zlá léta po smrti krále Přemysla Otakara II., Praga: Nakladatelství Vyšehrad, 1947.
 Libor Jan: Václav II. A Struktury panovnické moci, Brno: Matice moravská, 2006. ISBN 80-86488-27-6 .
 Josef Šusta: Dvě knihy českých dějin. Kus středověké historie našeho kraje, vol. 2, Praga: Argo, 2001 și 2002, ISBN 80-7203-376-X (vol. 1), ISBN 80-7203-377-8 (vol. 2)
 Adolf Bachmann: Wenzel II., articol din Allgemeine Deutsche Biographie (ADB), vol. 42, Leipzig, 1987, pg. 753-756.
Surse istorice:
 Chronicon Aulae Regiae (1311–1339): Sursele istorice Königsaaler, cu adăugirile și continuarea canonicului Francisc din Praga. Editat de Johann Loserth, Viena 1875, retipărit în seria Fontes rerum Austriacarum, Graz 1970
 Cronica rimată austriacă a lui Ottokar: Monumenta Germaniae Historica.

Nașteri în 1271
Decese în 1305
Regi ai Poloniei
Polonezi din secolul al XIII-lea

Venceslau al II-lea al Boemiei


The Gibraltar Reform Party was a political party in Gibraltar. It was a left-leaning party which described itself as green and for social justice.

Originally formed as the Independent Liberal Forum on 21 March 2000, the name was subsequently changed to the later one. The last party leader was Lyana Armstrong-Emery.

The party's broad aim was a decentralisation of power. On the constitutional status of Gibraltar, the party supported a new status, calling for Gibraltar's establishment as a devolved autonomous territory, integrated within a decentralised federal Britain. The party also called for the creation of a local Parliament for Gibraltar, a member of parliament (MP) to sit in the British House of Commons in Westminster, and a Member of the European Parliament (MEP) to represent Gibraltar in the European Parliament.

The Reform Party forged links with both the Green Party of England and Wales and Mebyon Kernow. Lyana Armstrong-Emery was voted by the party to take the position on the joint list agreed with the Green Party for the European Elections.

The party ceased operations in 2005 owing to a failure to garner wide public support.

Election results

Parliament of Gibraltar

European Parliament
Gibraltar is part of the South West England constituency in the European parliament and its major parties form joint ticket alliances with the major UK parties. In 2004, the only EU election that it participated in before its dissolution, Reform had been in an alliance with the Green Party.

External links
Former ILF Website
Former Reform Party Website

Defunct political parties in Gibraltar
Political parties established in 2000
2000 establishments in Gibraltar

Reform Party (Gibraltar)


Quatis es un municipio brasileño situado en el Sur del estado del Río de Janeiro, en la microrregión del Valle del Paraíba Fluminense y que se emancipó del municipio de Barra Mansa en 1990 junto con los distritos de Falcão y Distrito de Arroyo de Sao Joaquim (Quatis). Se localiza a una latitud 22º24'26" sur y a una longitud 44º15'29" oeste, estando a una altitud de 415 metros. Su población en 2010 es de 12.831 habitantes.

Posee un área de 286,244 km², de los cuales 2,254 km² están en zona urbana y está subdividido de acuerdo con la siguiente división político-administrativa: Quatis (sede), Distrito de Arroyo de Sao Joaquim (Quatis) (2º distrito) y Falcão (3º distrito).

Demografía
La población del municipio de Quatis, de acuerdo con el último censo realizado por el IBGE - Instituto Brasileño de Geografía y Estadística, divulgado del 1º de diciembre de 2010, presenta los siguientes datos:

 Población masculina: 6.261 habitantes - 48,80%,
 Población femenina: 6.570 habitantes - 51,20%,
 Total de las poblaciones por género: 12.831 habitantes - 100,00%.

 Zona urbana: 12.067 habitantes - 94,05%,
 Zona rural: 764 habitantes - 5,95%,
 Total de la población del municipio: 12.831 habitantes - 100,00%.

Enlaces externos

 Página de la prefectura

Referencias

Localidades de Río de Janeiro

Quatis


An Festuca richardsonii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni William Jackson Hooker. An Festuca richardsonii in nahilalakip ha genus nga Festuca, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Festuca

Festuca richardsonii


În matematică, o corespondență biunivocă, bijecție, sau funcție bijectivă, este o funcție între elementele a două mulțimi, unde fiecare element al celei dintâi se regăsește într-o relație de corespondență cu un singur element din cea de-a doua. În termeni matematici, o funcție bijectivă este o funcție injectivă și surjectivă.

Fie X, Y două mulțimi și  funcția considerată. Din definiție, nu există elemente fără pereche în X, și fiecare element în X are un corespondent unic în Y. În consecință, există o funcție  numită funcție inversă, care asociază fiecărui element din Y unul și numai unul din X.

Dacă A, B finite, atunci existența unei bijecții este o consecință a faptului că au același număr de elemente. Dacă, din contră, cele două mulțimi sunt infinite și există o funcție bijectivă între ele, atunci se spune că au același număr cardinal, ori că sunt echipotente. În cazul în care A și B coincid, funcția bijectivă  se numește permutare.

Acest tip de funcții sunt foarte des folosite în matematică, ca exemple fiind izomorfismul, homomorfismul, difeomorfismul și grupul de permutări.

Legături externe

 Earliest Uses of Some of the Words of Mathematics: entry on Injection, Surjection and Bijection has the history of Injection and related terms.

Funcții matematice
Teoria mulțimilor

Corespondență biunivocă


Montabaur [] er en statsanerkendt turistby og administrationsby i Westerwaldkreis i den tyske delstat Rheinland-Pfalz. Byen er samtidig administrationsby for  Verbandsgemeinde Montabaur, med 24 kommuner, og er  udpeget til lokalcentrum.

Geografi

Inddeling
Montabaur har ud over hovedbyen syv landsbyer med lokalråd (Ortsbezirke).

 Einwohner mit Hauptwohnsitz, Stand 31. Dezember 2012

Nabokommuner
Nabokommuner  er (med uret fra nord): Dernbach, Staudt, Heiligenroth, Großholbach, Girod, Steinefrenz, Heilberscheid, Nomborn, Daubach, Stahlhofen, Untershausen, Holler, Niederelbert, Arzbach, Kadenbach, Neuhäusel og Hillscheid

Kilder og henvisninger

 Officielt websted

Montabaur


Le Gilbert / Korthoff Motorsports est une écurie de sport automobile américaine fondée en 2018 par Henry Gilbert et Herb Korthoff. Originellement appelée le Gilbert LMP3 Racing en 2018, puis ayant fait cause commune avec l'Alianza Motorsports en 2019 pour finalement s'appeler le Gilbert / Korthoff Motorsports en 2020 lorsque l'écurie faisait concourir des Sport-prototype dans le championnat IMSA Prototype Challenge, l'écurie fait actuellement participer des voitures de Grand tourisme en catégorie GTD dans de championnat WeatherTech SportsCar Championship.

Histoire

En 2021, après de nombreuses saisons dans le championnat IMSA Prototype Challenge, le Gilbert / Korthoff Motorsports s'était engagé dans le championnat WeatherTech SportsCar Championship avec une Mercedes-AMG GT3 Evo dans la catégorie GTD. Après avoir reçu la voiture en juin, elle avait pu être ptrndre part au Watkins Glen 240 avec Guy Cosmo et Shane Lewis comme pilote. La voiture avait vu le drapeau à damier lors de cette première course pour finir en  position. L'écurie avait ensuite manqué la manche du Northeast Grand Prix pour revenir à la compétition pour le Road Race Showcase, course qui s'était malheureusement soldée par un abandon. Ensuite, ce n'est qu'au GT Challenge at VIR que la Mercedes-AMG GT3 Evo avait repris le chemin des courses avec un équipage remanié car  avec remplacé Shane Lewis. Pour la dernlière manche de la saison, le Petit Le Mans, le pilote anglais Steven McAleer avait rejoint l'équipage de la voiture. Malheureusement, suite un carambolage impliquant de nombreuses voitures, la Mercedes-AMG GT3 Evo  de l'écurie fut forcée d'abandonner.

En 2022, l'écurie Gilbert / Korthoff Motorsportslors avait poursuivi son implication dans le championnat WeatherTech SportsCar Championship elle s'était inscrite pour l'intégralité de la saison dans la catégorie GTD. La voiture avait été confiée aux pilotes Guy Cosmo, , Stevan McAleer et Scott Andrews. A la suite du ROAR avant les 24 Heures de Daytona, l'écurie avait annoncé la sépération avec le pilote Guy Cosmo avec effet immédiat.

Résultats en compétition automobile

Résultats en WeatherTech SportsCar Championship

Résultats en IMSA Prototype Challenge

Pilotes

Notes et références

Lien externe

 ;

Écurie de sport automobile aux États-Unis
Écurie d'endurance

Gilbert / Korthoff Motorsports


Krupni kapital ili visoki kapital je perogrativni izraz i pojam je koji se rabi da bi se opisala ekonomska, politička i društvena moć koja povezana monopolizacijom novčanih sredstava. Izvorno izraz je onaznačavao politički utjecaj financijskih močnika (financijske oligarhije) u prvoj polovici 19. stoljeća u doba Bourbonske restauracije u Francuskoj, osobito u doba vlasti Kralja Louis Philippeea. Honoré de Balzac u djelu Ljudska komedija opisuje tadašnje vrijeme.

Krupni capital pojam koji označava društvene slojeve, elite ili vladajuće klase koja imaju utjecaj u nekom društvu ili ekonomiji je zahvaljujući svom monpolskom pristipu kapitalu i preko tog monopolskog pristupa kapitalu imaju i političku moć. Izraz krupni kapital rabio se od kranje lijevice i desnice u svojoj ideologiji kako bi dobili pristaše u biračkom tijelu i ili za indorkrinizaciju svojih pristaša. Pojavom drugačijih vrsta financija kroz liberalizaciju financijskih tržišta u 21. stoljeću moć visokog kapitala se smanjila, i ona je obično prisutna u ekonomski manje razvijenim društvima.

Ostali pojmovi koji se rabe za krupni kapital jesu: financijska ologarhija, visoke financije

Povijest izraza

Povijesno u ideologiji marxizma pojam "financijska ologarhija" ili "krupni kapital" se rabi za skupinu monopolnog kapitalizma koji se razvija u imperijalizmu iz financijskog kapitala. Po Marxu ta skupina nije organizirana, nego međusobno povezana zajedničkim interesima u okviru klasne borbe. Izraz  visoke financije 'njemačkom govornom području rabi se prvotvorno od 1920ih, a kasnije uglavnom kao dio propagande nacionalsocijalista rabi uglavno u svezi židovskih bankra. Najpoznatija je bankarski obitelj Rothschilda. "Diktatura visokog kapitala" danas je ključni koncept krajne političke ljevice i desnice.

Koncepti

Kapital odnosno novac, zlato, ili neko drugo platežno sredstvo je važan činidbenik u ljudskom društvu, i ono se rabi kao sredstvo razmjene za dobra i usluge. Ako uzmemo da novac ne gubi svoju vrijednost u kratko ili srednjeročno vrijeme, subjekti koji imaju dovoljne količine platežnog sredstva mogu ramjeniti to za više dobara i usluga. Pojavom bankara i financijera u ljudskom društvu, stvorilo je novu mogućnost gdje su bankari i financijeri povećali svoj utjecaj u nekom razvijenom i mnogoljudnom društvu. Prvo kod financiranja rada države i ratova koji su monarsi vodili, do kasnijeg pojave kapitalističkog društva u mnogim zemljama. Financijeri i bankari imali su infrastrukture i sustave kroz koje su mogli sakupljati kapital od građanstva, gdje bi oni svoje sitnije uloge davali na čuvanje na sigurnom mjestu, a za to pravo financijeri i bankari su davali kamatu na uloge. Novac koji je tako skupljen, kasnije su financijeri i bankari pozajmivali onima koji bi novac trebali pod višu kamatu zbog rizika u posuđivanju. Pošto finacijeri i bankari računaju da oni koji su položili novac neće taj novac izvaditi svi u isto vrijeme, financijeri i bankari su s time dobili način da umnože svoje bogastvo a time i moć. Ovo je bilo osobito važno u državama gdje je postojalo povjerenje u banke i koje su bile mnogoljudne i/ili imućnije. Tokom vremena pojedini finacijeri i bankari su postojali sve veći rastom broja ljudi i proširivanjem svjih tržišta, i zbog veličinom svoje financijske osnove omogućili su sebi u isto vrijeme i priskrbiti i utjecaj na ekonomiju svojih država i onih država u kojima su oni bili dovoljno snažni. Tako su mnoge države svijeta preko svojih financijskih institucija, poticali razvoj svoga društva i proširivanje svojih tržišta. Proširivanje Britanske imperije bila je potkovana od strane financijera, isto kao i mnogo drugih zemalja. Sa svojom financijskom podrškom financijeri su omogućavali kupcima dobivanje pozajmica da bi kupili robu iz te zemlje. U nekim zemljama svijeta ova koncentracija kapitala bila je izrazita, i mnogi su tu moć zadržavali samo za sebe ili za uski broj ljudi. Isto tako oni nisu dozvoljavali promjene u stanju, niti uspjeh novih na takvom tržištu, i zbog načina svoga financiranja finanijski oligarhi su odlučivale koje će tehnologije biti dostupne i koje će tvrtke uspjeti na tržištu a koje ne. Ovim činom visoke financije postale su u nekim državama glavni činibenici razvoja i toka razvoja nekih država, osobito u društvima u kojima su nisko razvijena ostala tržišta novca (burze) ili koje su nedovoljno imućne tako da jedini izvor novčanih sredstava jesu banke. Ovo je osobito važno ako u državama banke imaju monopol nad financijskim tržištima a ostali izvori kapitala su skupi ili nedokučivi.

Povezani članci
Kapitalizam
Tajkun
oligarhija

 kapital

 bankarstvo

 tržište kapitala

Izvori

Teorije zavjere
Antisemitizam

Krupni kapital


හින්දු ආගමික ග්‍රන්ථයන්හි සදහන් ගවයා

ඍග් වේදය

ගවයා ඍග්වෛදික පුද්ගලයන්ට වැදගත් වන අතර, ගවයන් සම්බන්ධ දේවදස්ත්‍රොත්‍ර දස දහසකට වඩා පවතී රිග් වේද 7952 සහ අනිකුත් පදයය් (123,821.18) සර්ස්වතී ප්‍රදේශය කිරි වැගිරෙන් අතර තරබාරු බව (ගිතෙල් ) මගින් ගවයා මෙම ප්‍රදේශයේ රැළ ගැසි සිටින බව නිරූපනය වේ.

රිග්වේදයේ ගවයාගේ ලකුණු ධනවයේ සංකේතය ලෙස භාවිතා කරන අතර ගංගා දෙවි දුව සමග සන්සන්දනය කරයි.
ගවදෙන දෙනෙකේ ඔවුන්ගේ පැටවුන් ලෙවකන්නේද විපස් සහ සුකුරි වගුර විම වේගවත් කරයි.

රිග් වේදයේ අයුරෝ‍බින්ඩෝ අනුව ගවයා මගිනව් ආලෝකය සහ කිරණ සංකේතවත් කරයි. අයුරෝබින්ඩෝ අදිමි (අතිශ්‍රේෂ්ඨ පරකිරිටි/ස්වභායවික බලය) /වයා ලෙස විස්තර කල අතර දේව හෝ පුරුෂ (අන්ශ්‍රේෂ්ඨ මාවන / ආණ්ඩජුව ගොනා ලෙස විස්තර කරයි.) වෛදික දෙවියන් වු ඉන්දු සැමවිමට ගොනාට සංසන්දනය කරන ලදි.

රිග් වේදයට අනුව ගංගා සැම විටම ගවයන්ට සම්බන්ධ පවතින බව වංසාස පවසන ලදි.

ගවයින් ශුද්ධ වස්තුවේ ඔවුන් පිනෙහි මුර්තිය වේ. ඔවුන් සියල්ලන්ගේම උසස් සහ වඩාත් සාර්ථක පවිත්‍රකරණය වේ

අනර්ය වේද

ගවයාගේ ශරීරය මගින් විවිධ දෙවියන් සහ අනිකුත් විෂයයන් නිරූපනය කරයි.

හරිවම්ස

හරිවම්ස් ක්‍රිෂණ ගෝපාලයා පෙම විස්කර කරයි. ඔහු සැමවිටම බල ගෝපාල, ගයන් බලාගන්නා ළමයින් ලස විස්තර කරයි. ලෝවින්දන් යනු ක්‍රිෂෟනා හදුන්වන තවත් නමකි. එහි තේරුම ගවයන්ට සන්තෘප්තිය ගෙනේන්නා යනුවෙනි. අනිකුත් ග්‍රන්ථයෙන් මගින් ගවයා සියලු ශිෂ්ඨාචාරයේ "මව" ලෙස හදුන්වයි. ඌලෙන් ලැබෙන කිරි මුලු ජනගහනය පෝෂණය කරයි. ගවයාගෙන් ලැබෙන තෑග්ග, උසස්ම ව්ගයේ තැග්ගක් ලෙස වණිතා කළ හැක.

ගවයාගන් ලැබෙන කිරි ශුද්ධ කිරියෙන් ගුණයන් වැඩි දියුණු කෙරේ යැයි විශ්වාස කෙරේ. ගවයාගේ කිරි වලින් ගන්නා ලද ගිතෙල් (ශුද්ධ කරන ලද බටර්) උත්සව සදහා සහ ආගමික ආහාර පිළියෙල කිරිම සදහා යොදා ගනු ලැබේ. ගවයගේ මළ පොහොරත් ලෙස හා ඉන්ධනයන් හා විශබිජ නාශකයන්ගේ ලෙස යොදා ගනු ලැබේ. ගවයගේ මුත්‍ර ආගමික උත්සව මෙන්ම ඖෂධයක් ලෙස භාවිතා කරනු ලැබේ.

ඉතාමත් ශුද්ධ වු ද්‍රව්‍යයක් මින පස්ගොරස ගවයාගෙන් ලබා ගන්නා ඵලයන් පහත මිශ්‍රණයකි. ඒවාට කිරි, මුදවපු කිරි, ගිතෙල් මුත්‍ර සහ මළ අයත් වේ.

සටහන්

පස්ගොරස ගවයාගෙන් ලබා ගන්නා ඵලයන් පහත මිශ්‍රණයකි. ඒවාට කිරි, මුදවපු කිරි, ගිතෙල් මුත්‍ර සහ මළ අයත් වේ. මෙය වැරදියි. කිරි, දීකිරි, වෙඩරැ,මෝරැ. ගිතෙල් තමයි හරි
 Sacred cow - The cow in the Hindu scriptures
|}
{|

පූජනීය ගවයා


Cartel şu anlamlara gelebilir:
 Cartel, Almanya'da kurulmuş Türk rap, hip hop grubu
 Cartel, ABD'de kurulmuş pop punk, rock grubu
 Cartel, ABD'de kurulan müzik grubunun yayınlanan ikinci albümü

Cartel


الطريق الجهوية رقم 111 أو ط ج 111 طريق ثانوية بالجنوب التونسي تصل بين الطريق الوطنية رقم 1 (غرب مدينة بنقردان) ومدينة تطاوين، وهي تتقاطع مع الطريق الجهوية رقم 115 والطريق المحلية رقم 996.

الطرقات الجهوية - تونس

الطريق الجهوية رقم 111 (تونس)


VV Cephei, abreviat: VV Cep, cunoscută și ca HD 208816, este o stea binară cu eclipse situată în constelația Cefeu, la circa  de  ani-lumină de Pământ. Ea conține o hipergigantă roșie, VV Cephei A, care este una dintre stelele cele mai mari cunoscute în momentul de față, și un companion, VV Cephei B, o stea albastră din secvența principală.

VV Cephei A
VV Cephei A, hipergigantă roșie, este de tip spectral M2, iar raza sa este circa  ori mai mare decât aceea a Soarelui, adică, cu un diametru de vreo ; dacă s-ar afla pe locul Soarelui, ea s-ar întinde până la orbita lui Jupiter. Luminozitatea sa este cuprinsă între  și  luminozitatea Soarelui. Masa sa este necunoscută; se estimează, pornind de la caracteristicile sale orbitale, că ar fi de 100 de mase solare; pornind de la luminozitate, ar fi între 25 și 40 mase solare.

VV Cephei B
VV Cephei B este o stea albastră din secvența principală, de tip spectral B0. Este de circa 13 ori mai mare decât Soarele și de  ori mai luminoasă decât acesta.

Când VV Cephei A este cel mai aproape de companionul său, ea își umple în totalitate lobul lui Roche și pierde materie în profitul companionului, VV Cephei B.

Sistemul stelar
Cele două stele sunt separate, în medie, de 25 de unități astronomice (un pic mai puțin decât distanța dintre Soare și planeta Neptun). Perioada sistemului este de  de zile (20,3 ani). Văzut de pe Terra, sistemul formează o stea binară cu eclipse care durează  de zile (3,5 ani) ; mijlocul ultimei eclipse s-a produs în ianuarie 1998.

Note

Legături externe

  Space.Com
  Universe Today - largest stars
  VV Cephei at Kempten observatory
 Aladin image of VV Cephei
 SIMBAD online

Vezi și
 Lista celor mai mari stele
 Lista celor mai strălucitoare stele
 Lista stelelor

Constelația Cefeu
Stele binare
Stele de tip spectral M
Obiecte HR
Obiecte HD și HDE
Obiecte HIP
Stele variabile semiregulate
Variabile de tip Gamma Cassiopeiae
Stele hipergigante

VV Cephei


Gökhan Keser (d. 9 Eylül 1987, İzmir), Türk şarkıcı, oyuncu ve yapımcı.

Biyografi
Gökhan Keser, 9 Eylül 1987 tarihinde İzmir'de doğdu. Ailesi Rize'nin Pazar ilçesinden İzmir'e yerleşmiştir. Ailenin kökeni Rize'nin Çamlıhemşin ilçesine bağlı Kale köyüne kadar uzanmaktadır.

14 yaşında başladığı modellik kariyerinde ilk olarak  "Miss & Mr Model 2004" yarışmasında birinci seçildi ve "Ege Kralı" unvanına sahip oldu. Ardından "Best Model of Turkey 2005" yarışmasında Türkiye ikincisi seçilerek "Manhunt Turkey" unvanı aldı ve Türkiye'yi yurt dışında temsil etme hakkı elde etti. Modellik kariyerinde son olarak 2006 senesinde Çin'de gerçekleştirilen 64 ülkenin en iyi modellerinin yarıştığı "Manhunt International" yarışmasında dünya dördüncüsü oldu ve dünyanın en fotojenik erkeği seçildi. Böylece "Manhunt International 2006 4." ve "Manhunt International Mr. Photogenic" unvanlarını Türkiye'ye getirdi. Bir yandan Ekol Drama Sanat Evi'''nde Ayla Algan'dan oyunculuk eğitimi alırken; bir yandan da Sevingül Bahadır, Gül Sabar, Kevork Tavityan, Randy Esen'den şan eğitimi almaya başladı.

2006-2009 yılları arasında atv'de yayınlanan ve 104 bölüm süren Selena dizisi ile kamera önüne geçerek ilk başrol deneyimini yaşadı. 2007 senesinde asıl hedefi olan müziğe ağırlık verdi ve albüm çalışmalarına başladı. Çalışmalarına devam ederken 2008'de Zerrin Özer'in "Ömür Geçiyor" albümünün vokallerinde de bulundu.

2008 yılında yönetmenliğini Mete Özgencil'in yaptığı "Kayıp Çocuklar Cenneti" isimli sinema filminde "Hepsi" grubuyla birlikte başrolü paylaştı. Tanıtımları sinema salonlarında da dönen film yapımcılardan kaynaklanan sebeplerden dolayı yarım kaldı ve vizyona giremedi.

Sahnelere Sıla ile adım atan Keser; uzun süre sahnede Sıla'ya vokalist olarak eşlik etti. Sıla'nın "İnşallah" ve "Kafa" video kliplerinde de bulunan Keser Sıla'nın "Konuşmadığımız Şeyler Var" albümünün vokallerinde de bulundu.

Nisan 2011 yılında "Sıla" ile düet yaptığı; söz ve müziğinin Sıla'ya ait olan Efe Bahadır imzalı "Hadi Ordan" adlı teklisini radyolar ve dijital platformlar aracılığıyla müzikseverlerin beğenisine sunarak müzik kariyerindeki ilk işini gerçekleştirdi ve Gökhan Keser "Sony Music" etiketiyle 2012 yılının Ocak ayında raflardaki yerini aldı. Kendi adını taşıyan albümünün prodüktörlüğünü Sıla Gençoğlu ve Efe Bahadır yaptı. Albümün, sözü Gökhan Keser ve Sıla Gençoğlu'na, bestesi Gökhan Keser'e ait olan çıkış şarkısı ve klibi "En Kötü Günümüz Böyle Olsun" müzik listelerine üst sıralardan giriş yaptı. Ardından "Bazen" "Seninle Bozdum" ve "Ceket" şarkılarını sırasıyla kliplendirdi. 2014 başında da ilk albümünden sonra "Hiç Vaktim Yok" isimli 2. single çalışmasını sevenleriyle buluşturdu.

2014 yılının Mart-Haziran ayları arasında Star TV'de yayınlanan Survivor Ünlüler-Gönüllüler adlı yarışmada Ünlüler takımında yarıştı. 2014 sezonunda içerisinde Survivor tarihinde bir ilk olarak elenmesi için konseylerde hiç ismi yazılmamış, finale kadar SMS'e çıkmamış ve tüm final oyunlarını kazanarak final koltuğuna oturmuştur. Yarışmayı ikinci olarak tamamlamıştır.

Maxi-single "Bul Beni" ile müzik kariyerine kaldığı yerden devam etmiştir.

2016 yılında yer aldığı "Atçalı Kel Mehmet" filminde, 1964'te Fikret Hakan'ın da oynadığı tarihi kişilik Atçalı Kel Mehmet Efe'ye tekrar hayat vermiştir. BKM yapımcılığında TV8 için çekilen "Seviyorum Ama Arkadaşça" televizyon filmi, sonrasında "Tatlı Bela" sinema filmi ve son olarak da Gizem Karaca'yla başrolünü paylaştığı "Mahsusa" filminde yer almıştır.

2022 yılında tekrardan Survivor 2022: All Star'' yarışmasına katılmıştır.

Diskografi

Albümleri
 Gökhan Keser (2012)

Single'ları
 Hiç Vaktim Yok (2014)
 Bul Beni (2015)
 Beni Özledin Mi (2016)
 Kimi Sevsem Açıldı Kısmeti (2018)
 Yangın (2021)
 Aynen Aynen (2023)

Klipler

Filmografisi

Oynadığı reklamlar

Katıldığı yarışmalar

Kaynakça

Dış bağlantılar

 http://www.twitter.com/gokhankeser  Resmi Twitter sayfası
 https://web.archive.org/web/20120918142840/http://www.gokhankeser.com.tr/ Resmi internet sitesi

Yaşayan insanlar
1987 doğumlular
İzmir doğumlu erkek şarkıcılar
İzmir doğumlu erkek oyuncular
Sony BMG sanatçıları
21. yüzyılda Türk erkek şarkıcılar
21. yüzyılda Türk erkek oyuncular
Türk erkek dizi oyuncuları
DMC sanatçıları
Türk erkek modeller
Türk erkek pop şarkıcıları
2010'ların şarkıcıları
2020'lerin şarkıcıları
Sony Müzik sanatçıları
Survivor yarışmacıları

Gökhan Keser


Alfred Roussin (Nantes, 10 avril 1839 - 18 avril 1919) est un officier, dessinateur et essayiste français.

Biographie
Alfred Roussin naît à Nantes le 10 avril 1839. Il est le fils de Victor Marie Roussin, propriétaire, et de Sophie Catherine Adamson. Le 1er novembre 1857, il entre à l'École Impériale Polytechnique. Il en sort en 1859. Il est admis 1er au Commissariat de la Marine, comme aide-commissaire le 3 octobre 1859 à Brest. Le 26 septembre 1861, il s'embarque sur "L'Asmodée" pour servir en Grèce. En juillet, 1862, il devient secrétaire du contre-amiral Jaurès à Brest. Il le suit dans les mers de Chine de 1862 à 1865. Après un retour en France, de 1865 à 1868, il sert sur les côtes orientales de l'Afrique. En 1867, il devient sous-commissaire de la marine. En 1868, son bateau, au lieu de rentrer en France, est envoyé au Japon dans le contexte des débuts de la Restauration de Meiji. Il ne rentre en France qu'en avril 1870. Il participe à la défense de Paris. En 1872, il est sous-commissaire de division à Brest et épouse Suzanne Marie Clara Bourcard.

En 1878, il  devient commissaire-adjoint, au Port de Cherbourg. En 1880, il est transféré au Port de Lorient. En 1885, il devient secrétaire du Conseil d'amirauté de Paris, et en 1891 secrétaire du Comité des Inspecteurs Généraux de la Marine. Finalement, en 1894, il est nommé commissaire général de la Marine. Il prend sa retraite en 1896. Il décède le 18 avril 1919.

Œuvre

 Une campagne sur les côtes du Japon, Paris, 1866
 de nombreuses illustrations dans Aimé Humbert, Le Japon illustré, Paris, 1870

Décorations
 1865: Chevalier de la Légion d'Honneur

Notes et références

Bibliographie
 Christian Polak, Soie et lumière (2001), p. 93-97.

Voir aussi
 Bataille de Shimonoseki

Liens externes

Naissance en avril 1839
Naissance à Nantes
Décès en avril 1919
Élève de l'École polytechnique

Alfred Roussin


Prvenstvo veterana HNS-a je nogometno natjecanje za veterane kojeg organizira Hrvatski nogometni savez, odnosno njegova Komisija za veteranski nogomet.

O natjecanju
Prvenstvo veterana HNS-a se igra od 2000. godine. Natjecanje se obično organizira kao turnir na ljeto ili jesen, a na njega se sudionici kvalificiraju preko županijskih natjecanja (obično županijskih liga za veterane, u organizaciji županijskih nogometnih saveza), te preko pozivnica. Utakmice se uobičajeno igraju kao 2 poluvremena po 25 minuta.

Natjecanja po sezonama

Zbirna tablica osvajača odličja

Poveznice
 Dvoransko prvenstvo veterana HNS-a
 Hrvatski nogometni savez

Izvori
 Hrvatski nogometni savez - veterani

veterani

Prvenstvo veterana HNS-a


Det korte liv er en dansk kortfilm fra 2014, der er instrueret af Janus Metz Pedersen efter manuskript af ham selv og Kaspar Colling Nielsen. Filmen er baseret på en historie fra Kaspar Colling Nielsens roman Borgerkrigen i Danmark 2018-24 fra 2013.

Handling
En fordrukken grønlænder forsøger i en brandert at begå selvmord, men fejler da hans arme er for korte til at nå aftrækkeren. Med afskudt kæbe går kirurger og sygeplejersker i gang med et forme en ny, og efter lang tid og en del fortørnelse over alt det arbejde, heler såret langsomt op. Den nye titaniumkæbe får ham til at ligne Kirk Douglas. Med et nyt mod på tilværelsen er han klar til udskrivelse.

Referencer

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Danske film fra 2014

Det korte liv


HMCS Oakville was a Royal Canadian Navy  which took part in convoy escort duties during the Second World War. She fought primarily in the Battle of the Atlantic. After the war she was sold to the Venezuelan Navy. She was named after Oakville, Ontario.

Background

Flower-class corvettes like Oakville serving with the Royal Canadian Navy during the Second World War were different from earlier and more traditional sail-driven corvettes.  The "corvette" designation was created by the French as a class of small warships; the Royal Navy borrowed the term for a period but discontinued its use in 1877. During the hurried preparations for war in the late 1930s, Winston Churchill reactivated the corvette class, needing a name for smaller ships used in an escort capacity, in this case based on a whaling ship design. The generic name "flower" was used to designate the class of these ships, which – in the Royal Navy – were named after flowering plants.

Corvettes commissioned by the Royal Canadian Navy during the Second World War were named after communities for the most part, to better represent the people who took part in building them. This idea was put forth by Admiral Percy W. Nelles. Sponsors were commonly associated with the community for which the ship was named. Royal Navy corvettes were designed as open sea escorts, while Canadian corvettes were developed for coastal auxiliary roles which was exemplified by their minesweeping gear. Eventually the Canadian corvettes would be modified to allow them to perform better on the open seas.

Construction and career
Oakville was laid down by Port Arthur Shipbuilding Co. at Port Arthur on 21 December 1940 and was launched on 21 June 1941. She was commissioned into the RCN on 18 November 1941.

Attempted capture and sinking of U-94

On 28 August 1942, in the company of American warships and the corvettes  and , Oakville was escorting a convoy off Haïti when she attacked the German submarine . The submarine, which had been on the point of attacking the convoy, was first spotted and bombarded by an American seaplane. Oakville dropped depth charges to force it to surface, and after bombarding it, rammed the submarine twice, sustaining minor damages to its hull. The submarine, struck by a depth charge on the surface, gave up the fight. A boarding party was dispatched to seize the vessel.

Eleven sailors, under the command of Commander Clarence King, including Sub Lieutenant Hal Lawrence, and Petty Officer A.J. Powell, leapt onto the deck of the crippled U-94 and rushed toward the conning tower, which was riddled by shellfire.
After clearing away the dead bodies covering the hatchway, Lawrence and Powell headed below. They were then surprised by two Germans who emerged from an escape hatch. After ordering them back inside, the Canadians opened fire on the two men, who were dashing toward them.

The German crew surrendered reluctantly. Despite the danger of the U-boat sinking, Lawrence went searching for the Enigma machine and documents. But finding that U-94 had been scuttled, he retraced his steps, having to swim to the ladder which led to the conning tower. After giving the order to abandon ship, Lawrence leapt into the water just before the submarine went down. The Allied sailors and the 26 German survivors were recovered by Oakville and the American destroyer .

Post-war service
Oakville was paid off from the RCN and decommissioned on 20 July 1945.  She was sold in 1946 to Venezuela as Patria.

References

Notes

References

External links
 HMCS Oakville (K178) on the Arnold Hague database at convoyweb.org.uk.

Flower-class corvettes of the Royal Canadian Navy
1941 ships
Ships built in Thunder Bay

HMCS Oakville


El Castillo de Landskron es un castillo en ruinas situado en Carintia, Austria.

Historia
La finca cerca del lago Ossiach primero fue mencionada en una escritura de 878, emitido por el rey franco Carlomagno de Baviera, quien lo concedió al monasterio de Altötting. Cerca de 1024 fue una de las posesiones de Carintia, del conde Ozi del Chiemgau, probablemente un descendiente de la dinastía Otakar, que fundó la Abadía de Ossiach. En 1330 Landskron fue adquirido por los condes de Ortenburg, el castillo fue mencionado en 1351.

Véase también
 Castillo
 Palacio

Referencias

Bibliografía
 2.2.8 Vorzeitige Entlassungen und die Interventionen des Ing. Hans Maresch. In: Augustin Malle: Vermögensentzug, Rückstellung und Entschädigung am Beispiel von Angehörigen der slowenischen Minderheit, ihrer Verbände und Organisationen. Veröffentlichungen der Österreichischen Historikerkommission, Band 23,1, ZDB-ID 2135683-X. Oldenbourg, Wien (u.a.) 2004, ISBN 3-7029-0525-1, S. 118–121.
 Dehio-Handbuch. Die Kunstdenkmäler Österreichs. Kärnten. — Wien, 2001. — С. 442. — ISBN 3-7031-0712-X

Enlaces externos
 Sitio web con fotos del castillo

Castillos de Austria
Edificios y estructuras del estado de Carintia
Arquitectura de Austria del siglo XIV

Castillo de Landskron


Peter Checkland (born 18 December 1930, in Birmingham, UK) is a British management scientist and emeritus professor of systems at Lancaster University. He is the developer of soft systems methodology (SSM): a methodology based on a way of systems thinking systems practice. Systems practice is the idea of uncovering an optimal solution within complex environments, thus leading to a thorough understanding of the system, analysing and adapting to change in the environment. In an important way his work preceded data science and change management disciplines in the next century.

Biography
Checkland attended George Dixon's Grammar School, and in 1954 received a M.A. degree in chemistry at St John's College, Oxford, where he graduated with 1st class honours.

He worked in the industry for 15 years as a manager in ICI's chemicals business. At the end of the 1960s he joined the pioneering department of Systems Engineering at Lancaster University, where he became professor of Systems. At Lancaster he led a programme of action research. This research team developed a new way of tackling problem situations faced by managers – Soft Systems Methodology. The SSM approach is now used and taught worldwide. Since the 1990s he is Professor Emeritus of Systems in Lancaster University Management School.

Peter Checkland worked on the editorial board of journals such as European Journal of Information Systems; the International Journal of Information Management; the International Journal of General Systems; the Systems Practice; and the Systems Research journal.

In 1986 Peter Checkland was president of the Society for General Systems Research, now International Society for the Systems Sciences. In May 1996 he was awarded an honorary degree from the Open University as Doctor of the University. In 2004 he was awarded an honorary doctorate by the University of Economics, Prague. In 2007 he was awarded the Beale Medal by the OR Society, in recognition of his sustained and significant contribution to the philosophy, theory and practice of operational research. In 2008 he received the INCOSE Pioneer Award.

See also
 Brian Wilson
 Rich picture

Publications
Checkland wrote four books on Soft Systems Methodology and several articles and papers:

 1981, Systems Thinking, Systems Practice, Wiley [rev 1999 ed]
 1990, Soft Systems in Action, Wiley (with Jim Scholes) [rev 1999 ed]
 1998, Information, Systems and Information Systems, Wiley (with Sue Holwell)
 2006, Learning For Action: A Short Definitive Account of Soft Systems Methodology, and its use Practitioners, Teachers and Students, Wiley (with John Poulter)

References

External links

 Professor Peter Checkland at Lancaster University, UK.
 Peter Checkland  introduction by the Open University, UK.

1930 births
Academics of Lancaster University
Systems engineers
British systems scientists
Living people
People from Birmingham, West Midlands
Alumni of St John's College, Oxford
People educated at George Dixon Academy
Presidents of the International Society for the Systems Sciences

Peter Checkland


La galaxita es un mineral de la clase de los minerales óxidos, y dentro de esta pertenece al llamado grupo de la espinela. Su composición química viene expresada por Mn2+Al2O4.

Fue descrito por primera vez en 1932 por su presencia en Bald Knob, condado de Alleghany, Carolina del Norte, cerca de la localidad de Galax, en el estado vecino de Virginia, topónimo que a su vez proviene de la planta Galax urceolata, que crece en la zona. Un sinónimo poco usado para este mineral es manganoespinela.

Propiedades
La galaxita es un mineral de color rojo parduzco o negro, opaco, de brillo vítreo o metálico.
Tiene dureza 7,5 en la escala de Mohs (semejante al granate) y una densidad de 4,23 g/cm³.

Cristaliza en el sistema cristalino isométrico, clase hexaoctaédrica.
Contiene aproximadamente un 50% de Al2O3 y un 36% de MnO. Como impurezas principales aparecen el Fe2O3 —su proporción puede superar el 8%— y el MgO, por lo que la composición de este mineral también puede reflejarse como (Mn2+,Fe2+,Mg)(Al,Fe3+)2O4.

Morfología y formación
La galaxita puede presentarse como granos, octaédricos o redondeados, de hasta 5 mm. Aparece en rocas ricas en carbonatos; también puede aparecer en yacimientos de otros minerales de manganeso que han sido metamorfizados en las zonas de éstos que tienen poca saturación de sílice.
Suele encontrarse asociado a otros minerales como alleghanyíta, rodonita, sonolita, espesartina, tefroíta, jacobsita, kellyíta, alabandina, magnetita, manganostibita, manganhumita o manganosita.

Yacimientos
La localidad tipo de este mineral se encuentra en la mina de manganeso Bald Knob, próxima a la localidad de Sparta (Carolina del Norte, Estados Unidos). Por otra parte, son numerosos los depósitos en Japón. Así, hay galaxita en Kunohe (Iwate), Kanuma (Tochigi), Shitara (Aichi), Ritto (Shiga) y en Kudamatsu (Yamaguchi).

En Värmland (Suecia) existen depósitos de este mineral en las minas Brattfors y Jakobsberg; de esta última mina, yacimiento tipo de otros minerales óxidos como jacobsita, plumboferrita, lindqvistita y tegengrenita, se extrajo manganeso y hierro entre 1891 y 1918.

Véase también
Cromita
Franklinita
Hercynita
Trevorita
Lista de minerales

Referencias

Enlaces externos

Minerales óxidos
Minerales de manganeso
Minerales de aluminio
Sistema cúbico
Minerales descubiertos en Estados Unidos en el siglo XX
Minerales descubiertos en 1932
Naturaleza de Carolina del Norte
Condado de Alleghany (Carolina del Norte)

Galaxita


În antichitate, pe teritoriul actual al Croației locuiau ilirii și coloniștii greci. În secolul al II-lea î.Hr., romanii cotropesc teritoriul actual al Croației și în anul 9 î.Hr. o includ în provincia Illyricum. Între sec. V-VII, aici vor sosi triburi slave din nord și la contactul cu autohtonii iliri și greci, se vor amesteca cu aceștia, formând poporul croat.

Condusă de prinți croați, duci din anul 852, Dalmația, cuprizând și teritoriul Panoniei, după o perioadă de stăpânire bizantină și carolingiană, a devenit un puternic regat independent în anul 924. Din 1102 croații au devenit vasali ai regelui Ungariei.

În secolul al XV-lea regatul ungar a avut mult de suferit din cauza  expansiunii otomane, turcii cucerind Bosnia și Herțegovina. În aceeași perioadă, teritoriul Dalmației este în cea mai mare parte stăpânit de venețieni. Dubrovnik, oraș-stat bizantin și venețian la începuturi, spre deosebire de celelate orașe-stat din Dalmația și-a obținut independența, fiind cunoscut drept Republica Dubrovnik.

Rezultatul Bătăliei de la Mohács din 1526 a determinat parlamentul croat să-și ofere țara Habsburgilor. Datorită acestora, până în secolul al XVIII-lea, cea mai mare parte din teritoriul croat a fost eliberat de sub stăpânirea turcilor. În mare parte, acest teritoriu, a fost modelat de cuceririle otomane. Istria, Dalmația și Dubrovnik, au intrat cu timpul, între anii 1797 și 1815, sub autoritatea habsburgică.

În perioada Dublei Monarhii Austro-Ungare, teritoriul croat a fost divizat între cele două componente ale acesteia, Dalmația fiind inclusă în Austria, iar nordul (Croația-Slavonia) fiind parte componentă a Ungariei. Deși în anul 1868 Ungaria a acordat o anumită autonomie Croației, în fapt conducerea era exercitată de către clasa politică maghiară, iar drepturile culturale și politice ale croaților erau încălcate.

După Primul Război Mondial, Croația s-a alăturat Statului slovenilor, croaților și sârbilor  (aproximativ Slovenia, Croația și Bosnia), care împreună cu Serbia, a format ulterior Regatul sârbilor, croaților și slovenilor, devenit Regatul Iugoslaviei în 1929. Iugoslavia a fost invadată în perioada celui de Al II-lea război mondial, Croația fiind transformat într-un stat fascist marionetă, numit Statul Independent al Croației. Ulterior înfrângerii puterilor axei, Iugoslavia a devenit republică federală socialistă.

Alături de Slovenia, Croația și-a declarat independența pe data de 25 iunie, 1991, având ca urmare Războiul Croat de Independență. Prima țară care a recunoscut noul stat a fost Germania, în decembrie 1991.

Croația este membra a Uniunii Europene din 1 iulie 2013. Negocierile au început în luna decembrie a anului 2005.

Bibliografie

Legături externe

Institutul Croat de Istorie

Istoria Croației


فوجيان تولو  هي مجمعات سكنية تقع في جنوب شرق الصين مدرجة ضمن مواقع التراث العالمي، بنيت بين القرنين الثاني عشر الميلادي والقرن العشرين، وهي مباني مغلقة على شكل دائرة أو مربع ولها جدران سميكة وقد تضم 3 إلى 5 طوابق، وهي في الغالب تحوي بوابة واحدة للخارج تستخدم أبواباً خشبية سميكة ومغطاة بصفيحة معدنية، والطابق العلوي يحوي منافذ للأسلحة تستخدم للدفاع.

تتبع المباني أسلوب «مغلق من الخارج مفتوح من الداخل» فلا يمكن لأي شخص أن يرى شيئاً من الخارج سوى الجدران، وإذا أراد التواصل مع سكان هذه المباني فعليه الدخول من خلال البوابة الوحيدة، في منتصف هذه المباني ساحة مفتوحة وقد تحوي مباني صغيرة مخصصة لدور العبادة أو للمهرجانات وحفلات الزفاف.

جدران فوجيان تولو سميكة من الأسفل وتقوم على أساس صخري، وتقل سماكة الجدران كلما ارتفعت، ولا توجد نوافذ إلا في الطابق العلوي، أما الطوابق السفلية فتستخدم كمخازن للأسر، وهناك نظام لصرف مياه الأمطار عن أسس الجدران والسقف كذلك مصمم بحيث يبعد الأمطار عن الجدران، هكذا تحافظ الجدران على صلابتها.

يمكن لهذه المباني أن تضم 80 عائلة، وبعضها يحوي بئر ماء لكل عائلة، أو تكون الآبار متوفرة في منتصف الساحة ومفتوحة للجميع، ما يميز فوجيان تولو من الناحية الاجتماعية هي المساواة بين الجميع، فكل الغرف بنفس القياس وتستخدم نفس المواد ونفس الزينة، ولا توجد غرفة خاصة مميزة لشخص معين، كل أسرة تملك قسماً واحداً يضم غرفاً من الطابق السفلي وحتى الطابق العلوي وقد تملك بعض الأسر الكبيرة أكثر من قسم، الغرف الأخرى العامة مثل الحمامات والآبار ومخازن السلاح وغيرها كلها مشتركة بين جميع السكان بلا تمييز.

وهذه المباني بنيت على أساس أن توفر دفاعات قوية ضد الأعداء، فقد صمدت هذه المباني أمام المدافع ومحاولات كثير من الغزاة فتحها عنوة، من الصعب تسلقها أو الحفر تحت جدرانها ومن الصعب كسر الجدران السميكة المصنوعة من الحجارة والبوابة الوحيدة سميكة كفاية وغير قابلة للاشتعال والطابق العلوي يوفر وسيلة لسكان هذه المباني ليهاجموا على من يحاصرهم بدون أن يتمكن الغزاة من الرد عليهم.

سبب التسمية

منذ الثمانينات كانت هذه المساكن تسمى بأسماء عديدة منها: تولو هاكا، المساكن الأرضية، مساكن دائرية قوية، أو تولو ببساطة. تو لو Tu lou 土樓 تعنى حرفياَ المباني الترابية. تولو إقليم فوجيان تترجم حرفياَ إلى مباني إقليم فوجيان الترابية، وقد قام علماء الهندسة المعمارية الصينية مؤخرا بتوحيد المصطلح تولو فوجيان.
في أول الدراسات التي نشرت عن التولوز (الأولى ظهرت في مجلة في 1957[[معهد نانجينغ للتكنولوجيا])تحدثت عن التولو بوصفها أماكن إقامة شعب الهاكا، خاصة في محافظة يونغدينغ في جنوب غرب مقاطعة فوجيان. بيد أنه بحلول الثمانينات، نُشرت بحوث كثيرة عن تولو مجاورة لتولو شعب الهاكا، سكان جنوبي إقليم فوجيان (يُعرفون بالصينية بأسم شعب مينان  والذين يتواجودن بشكل أساسي في شرق بمحافظة يونغدينغ، على وجه الخصوص في مقاطعتي نانجينغ وبنيين جنوبي غرب إقليم فوجيان.
بعض من تولو الهاكا تندرج ضمن فئة تولو فوجيان. بينما كل التولو الموجودة في جنوب إقليم فوجيان
تنتمى لهذة الفئة، ولا تنتمي لتولو الهاكا. بناء على ذلك، تصبح «تولو فوجيان» ليست مرادفة للفظة «تولو» بل مجموعة فرعية خاصة من هذة التولو. هناك أكثر من 20,000 تولو في إقليم فوجيان، في حين أن هناك فقط حوالي ثلاثة آلاف «تولو فوجيان» والتي تقع في المنطقة الجنوبية الغربية من مقاطعة فوجيان، ومعظمها في المناطق الجبلية من مقاطعة يونغدينغ ومدينة ونغيان ومقاطعة نانجينغ ومدينة تشانغتشو.
على إي حال فإن مصطلح تولو فوجيان هو الأسم الرسمي الذي إعتمدته منظمة اليونسكو لكل المباني التي بنُيت على هذا النمط.
استنادا إلى المعنى الحرفي للكلمات الصينية 'تو' '(土، «الأرض») و' لو '' (樓، «بناء [طويل]»)، قد يتصور المرء أن المصطلح «تولو» هو وصف عام لكل بناء ترابي متراص أو مكبوس. ولكن هذا لن يكون تعريف ذو فائدة، لإنه وكما يشير باحث العمارة التقليدية الصينية هوانغ هان مين لوجود مباني ترابية مرصوصة من أنواع مختلفة منتشرة في كل أرجاء الصين. بدلاَ من ذلك، من المفضل استخدام التعريف المعمول به في فوجيان: التولو هو مبنى كبير، له جدران ترابية متراصة قوية تتحمل الضغط، وتستخدم هذه التولو كمسكن لمجتمع ما (مجموعة من العوائل) الجزء الأول من التعريف يجعل التولو مختلفة عن المباني التي نادراَ مايستخدم فيها مواد طينية وترابية في الإطارات الخشبية التي تتحمل الضغط؛ الجزء الثاني من التعريف يميز التولو عن المباني الصغيره، والتي تستخدم كمنزل لعائلة واحدة.

بناء على التعريف السابق، يعتقد هوانغ هان مين أنه من بين المجموعة الكبيرة والمتنوعة من المباني الترابية المرصوصة في [العمارة العامة]] في الصين، فقط الأشكال التالية الإقليمية سواء كانت مرتبطة بشعب الهاكا أو شعب المينان، يمكن أن يُطلق عليها «تولو» (على الأقل في اللغة الصينية):
 «تولو جوانجدونج»: المباني التي يتكون منها weilongwu (围 龙 屋) في شمال إقليم قوانغدونغ، والمباني التي يتكون منها weiwu(围屋) شمالي شرق إقليم قوانغدونغ.
 «تولو جيانغشى»: المباني التي يتكون منها wuweizi (土 围 子) جنوب جيانغشي.
 «تولو فوجيان»: أنواع متعددة من التولو الموجودة في جنوب فوجيان.
بينما أن تولو كلا من جوانجدونج وجيانغشي (غالبا تُعرف في الإنجليزية «بالقرى المحصنة»  أو قرى شعب الهكا المسورة، مرتبطة بشعب الهكا، فإننا نجد في تولو فوجيان أنواع عديدة، البعض منها يميز شعب الهكا والبعض الآخر يميز شعب مينيان.
فيما يخص تولو فوجيان، يُعطي هوانغ هان مين التعريف التالي: «هو مبنى كبير متعدد الطوابق في المناطق الجبلية من جنوب شرق فوجيان، تستخدم من قبل مجتمعات كبيرة العددكمكان للعيش والدفاع عن النفس، بُنيت من جدران ترابية سميكة وإطارات خشبية».
."

معرض صور

انظر ايضاً
 قائمة مواقع التراث العالمي في الصين

المصادر

 مجتمعات سكنية مقاومة للمدافع، اصنع دولتك بنفسك

أنواع المنازل
العمارة في الصين
تحصينات في الصين
مواقع أثرية في الصين
مواقع التراث العالمي في الصين

فوجيان تولو


Samobor () is a city in Zagreb County, Croatia. It is part of the Zagreb metropolitan area. Administratively it is a part of Zagreb County.

Geography
Samobor is located west of Zagreb, between the eastern slopes of the Samobor hills (), the eastern part of Žumberak Mountains, in the Sava River valley. It is part of the historical region of Croatia proper.

Administration
The city government, court, police, health service, and a post office are part of the Samobor infrastructure.

History

Samobor has existed as a free royal town since 1242, according to a document of endowment by King Béla IV.

Since the Treaty of Karlowitz in 1699, Szamobor was part of the Habsburg monarchy, (Transleithania after the compromise of 1867), and soon after in the Kingdom of Croatia-Slavonia, created when the Kingdom of Slavonia and the Kingdom of Croatia were merged in 1868. In the late 19th and early 20th century, Samobor was a district capital in the Zagreb County of the Kingdom of Croatia-Slavonia.

Economy
One of the chief industries in Samobor is crystal cutting, acclaimed in Europe and all over the world.

Notable people
Many well-known people were born or lived in Samobor. Such notable personalities are:

 Mihalj Šilobod Bolšić (1724–1787), Roman Catholic priest, mathematician, writer, and musical theorist primarily known for writing the first Croatian arithmetic textbook Arithmatika Horvatzka (published in Zagreb, 1758)
 Tvrtko Kale (born 1974), Croatian-Israeli footballer
 Ferdo Livadić, a prominent member of the nationalist Illyrian movement in the 19th century, piano composer and writer of the most famous Croatian patriotic song () of the 19th century, Još Hrvatska ni propala ()
 Antun Gustav Matoš, poet and writer, lived in Samobor for four years
 Antonio Šančić, tennis player
 Dejan Jović, political scientist
 Slađan Ašanin, football player
 Vladimir Šujster, handball player,olympic gold medalist Atlanta 1996

Population

In the 2021 Croatian census, the total population of the administrative territory of Samobor was 37,481, distributed in the following settlements:

Settlements

 Beder, population 68
 Bobovica, population 258
 Braslovje, population 303
 Bratelji, population 11
 Bregana, population 2,207
 Breganica, population 59
 Brezovac Žumberački, population 20
 Budinjak, population 10
 Bukovje Podvrško, population 25
 Celine Samoborske, population 327
 Cerje Samoborsko, population 339
 Cerovica, population 4
 Dane, population 7
 Dolec Podokićki, population 77
 Domaslovec, population 900
 Draganje Selo, population 77
 Dragonoš, population 13
 Drežnik Podokićki, population 246
 Dubrava Samoborska, population 248
 Falašćak, population 108
 Farkaševec Samoborski, population 467
 Galgovo, population 699
 Golubići, population 6
 Gornja Vas, population 22
 Gradna, population 542
 Grdanjci, population 320
 Gregurić Breg, population 106
 Hrastina Samoborska, population 852
 Jarušje, population 47
 Javorek, population 39
 Kladje, population 892
 Klake, population 230
 Klokočevec Samoborski, population 326
 Konšćica, population 267
 Kostanjevec Podvrški, population 69
 Kotari, population 74
 Kravljak, population 2
 Lug Samoborski, population 946
 Mala Jazbina, population 489
 Mala Rakovica, population 609
 Mali Lipovec, population 110
 Manja Vas, population 76
 Medsave, population 205
 Molvice, population 666
 Noršić Selo, population 90
 Novo Selo Žumberačko, population 18
 Osredek Žumberački, population 13
 Osunja, population 7
 Otruševec, population 295
 Pavučnjak, population 515
 Petkov Breg, population 256
 Podgrađe Podokićko, population 137
 Podvrh, population 520
 Poklek, population 20
 Prekrižje Plešivičko, population 16
 Rakov Potok, population 1,093
 Rude, population 1,085
 Samobor, population 16,914
 Samoborski Otok, population 612
 Savršćak, population 214
 Selce Žumberačko, population 3
 Sječevac, population 8
 Slani Dol, population 171
 Slapnica, population 11
 Slavagora, population 72
 Smerovišće, population 108
 Stojdraga, population 48
 Sveti Martin pod Okićem, population 256
 Šimraki, population 5
 Šipački Breg, population 33
 Tisovac Žumberački, population 0
 Velika Jazbina, population 263
 Velika Rakovica, population 507
 Veliki Lipovec, population 73
 Višnjevec Podvrški, population 30
 Vratnik Samoborski, population 93
 Vrbovec Samoborski, population 262
 Vrhovčak, population 365

Monuments and sightseeings

Samobor is one of the earliest tourist resorts in the region, with the first tourist facilities dating back to 1810, catering to anglers, hunters and hikers. The town's beautiful surroundings and vicinity to the capital have supported this tourist tradition to the present day. In 1846, Samobor was paid a visit by the composer Franz Liszt, who at that time was visiting Zagreb during one of his numerous concert tours. Liszt came to Samobor to see his friend Ferdo Livadić, in his lodgings at the   Livadić mansion, which is today the town museum.
At the beginning of the 20th century, the Livadić mansion came under the ownership of a Jewish family named Daničić. They were forced to leave as a result of the Nazi invasion in 1941. Shortly after this, the mansion was
confiscated by the newly formed Independent State of Croatia and never returned to the Daničić family. On Tepec hill, a 10-minute walk from the city centre, there are still-visible remains of the Samobor Castle fortress built in the 13th century.

Education
There are two elementary schools and one high school in Samobor:
 Osnovna škola Bogumil Toni ()
 Osnovna škola Samobor ()(formerly Osnovna škola Janko Mišić)
 Srednja škola Samobor (), consisting of two academies teaching arts such as economy and trade; the Gimnazija Antuna Gustava Matoša ();
and the Srednja strukovna škola Samobor – with technical studies, hairdressing, etc.

There is also a music academy – Glazbena škola Ferdo Livadić.

Sport

The main local football club is NK Samobor, who play in the Treća HNL.
Other football clubs are NK Bregana, NK Galgovo, NK Klokočevac, NK Rakov Potok, NK Samoborski Otok, NK Zrinski Farkaševac.
The local woman's handball club is ŽRK Samobor, who play in the Prva HRL.
The local men's handball clubs are RK Mladost 09, and RK Rudar, who play in the Premijer liga.
The local men's basketball club is KK Samobor, who play in the Prva muška liga.
The local judo clubs are Judo Klub Samobor, and Judo Klub Profectus Samobor.
The local karate clubs are Karate klub Samobor, Karate klub Mladost and Karate klub Bregana.
The local athletics club is Atletski klub Samobor 2007.
The local gymnastics club Gimnastički klub Samobor.
The local volleyball club is Odbojkaški klub Samobor.
The local tennis club is Tenis klub Samobor 1890.
The local table tennis club is Stolnoteniski klub Samobor.
The local taekwondo club is Taekwondo klub Koryo Samobor.
The local mountain bike club is Brdsko-biciklistički klub Šišmiš.
The local kickboxing klub is TNT Samobor.
The local motocross club is Moto Cross Klub TRP Marović.

The main football ground is Gradski Stadion Samobor.
The main indoor sports hall is Sportska dvorana Samobor with the seating capacity of 700.
Other indoor sports halls are Sportska dvorana Bogumil Toni with seating capacity of 500, Sportska dvorana Rude with seating capacity of 300 and Sportska dvorana OŠ Samobor with no seating capacity.

International relations

Twin towns — Sister cities
Samobor is twinned with:

  Wirges, Germany
  Veles, North Macedonia
  Stari Grad, Croatia
  Pécs, Hungary
  Chassieu, France
  Parabiago, Italy

See also
 Zagreb County

References

External links

MyTravelStudio – Travel Blog

Cities and towns in Croatia
Populated places in Zagreb County
Zagreb County (former)
Tourist attractions in Zagreb County

Samobor


Sawara may refer to:

Locations in Japan
Sawara-ku, Fukuoka
Sawara, Fukuoka
Sawara, Chiba
Sawara District, Fukuoka (:ja:早良郡), former administrative region in the Chikuzen Province

People
Sawara clan (:ja:佐原氏), an influential Japanese family
Megumi Sawara (:ja:早良めぐみ), a Japanese actress and fashion model
Morizumi Sawara (:ja:佐原盛純), a Japanese sinologist
Prince Sawara, (:ja:早良親王), a Japanese prince and son of Emperor Kōnin
Sawara no Kinsaburō (:ja:佐原喜三郎), a knight-errant from the Edo period
Tokusuke Sawara (:ja:佐原篤介), a journalist from the Meiji period

Other
Sawara Cypress, a species of coniferous tree
Japanese Spanish mackerel and Atlantic Spanish mackerel, two species of saltwater fish called "sawara" on sushi menus

Sawara


Seth Adam Meyers (født d. 28. december 1973) er en amerikansk komiker, manuskriptforfatter, skuespiller og tv-vært. Han er vært på Late Night with Seth Meyers, som er et late-night talk show på NBC. Han har tidligere være skuespiller og manuskriptforfatter på Saturday Night Live (2001–2014), hvor han var vært på nyhedsparodien Weekend Update.

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger

Tv-forfattere fra USA
Komikere fra USA
Tv-værter fra USA
Skuespillere fra Illinois

Seth Meyers


Idre (sydsamisk: Eajra) er en by ved Idresjön i Älvdalens kommun i den nordvestlige del af Dalarna, 30 km nordvest for Särna. I Idre flyder Storån og Sörälven sammen og danner Österdalälven, hvor Idresjön utgör den første del. Den største vej til og fra Idre er riksväg 70.

I fjeldområderne omkring Idre findes rensdyrsbesætninger der bestyres af Idre sameby, som er Sveriges sydligste sameby.

Idre er et velkendt vintersportssted med betydelige faciliteter i fjeldene omkring det lille samfund. Den største af disse er Idre Fjäll. Idre har også en sommersæson med orientering, golf, fjeld vandring, ridning og lystfiskeri som de störste aktiviteter.

Kildehenvisninger

Byer i Älvdalens kommun

Idre


Rutenia Subcarpatică (sau Rutenia Carpatică, sau Ucraina carpatică; în ) este o regiune istorică din sud-vestul extrem al Ucrainei de azi, la granița cu: România, Ungaria, Slovacia și Polonia. Regiunea cuprinde partea ucraineană a Carpaților și este cuprinsă în regiunea administrativă contemporană Transcarpatia. Cele mai mari orașe sunt Ujgorod și Muncaci.

Jumătatea de sud-est a făcut parte din Țara Marmației, apoi din comitatul Maramureșului. Rutenia Subcarpatică a fost componentă a Regatului Ungariei, Voievodatului Transilvaniei și Cehoslovaciei. S-a constituit în 1919 și 1939, pe rând, ca Republica Huțulă și ca Stat carpato-ucrainean, fiind în ambele cazuri, desființată și anexată, după caz, de Ungaria sovietică și de cea horthystă. A fost cedată de Cehoslovacia către URSS în 1945 d.C.

Note

Vezi și
 Regiunea Maramureșul de Nord

Regiuni istorice ale Ucrainei
Istoria Cehoslovaciei
Regiuni istorice ale Ungariei
Regiuni din Europa

Transcarpatia (regiune istorică)


Nuray Hafiftaş (2 Kasım 1962, Ardahan - 14 Şubat 2018, İstanbul), Türk halk müziği ses sanatçısı ve bestecisi.

Yaşamı
Nuray Hafiftaş 2 Kasım 1962 tarihinde Azeri kökenli bir ailede Çıldır'da doğdu. İlkokulu Taksim'de okudu. İTÜ Devlet Konservatuvarı'nı bitirdikten sonra İstanbul Belediye Konservatuvarı İcra Heyetinde 4 yıl kadrolu devlet sanatçısı olarak çalıştı. Aynı yıllarda İstanbul Radyosu'nda da sözleşmeli sanatçı olarak 4 yıl çalıştı. Şimdiye kadar birçok albüm çıkaran sanatçının 100'ü aşkın söz ve bestesi kendisine ait olan eserleri var. Bunlardan "Ayrılık Nikahı", "Yalan Dünya" ve "İsyan Ediyorum"u Kibariye, "Hasret" ve "Gurbet"i ise İzzet Yıldızhan okudu.

Sanatçının son albümünde ise kendisine ait "Be Hey Gafil" ve "Yavrular" isimli iki bestesi bulunuyor.

Türk Halk Müziği'nin çağdaş, otantizm'e asla ihanet etmeyen ama teknoloji'ye açık bir neferi oldu. Zaman oldu kendi kulvarında birlikte yarıştıkları meslektaşlarının albümlerinde vokal yapacak kadar alçak gönüllü ve özverili oldu.

Nuray Hafiftaş'ın Türk Halk Müziği klasik sanatçıları literatürüne girmesine neden olan özellikleri kuşkusuz sadece bunlar değil. "Eyvah Gönül" de ürettikleri eserlerden biri.

Star Prodüksiyon etiketiyle piyasaya çıkan Yazı Bir Dert Kışı Bir Dert isimli son albümünün prodüktörlüğünü Yusuf Savaş üstlendi. 12 eserden oluşan bu albüm yaklaşık dört yıl aradan sonra çıktı.

Ölümü
Uzun bir süre kalın bağırsak kanseri tedavisi gören Nuray Hafiftaş, 14 Şubat 2018'de 55 yaşında İstanbul'da hayatını kaybetti. 15 Şubatta Teşvikiye Camii'nde düzenlenen devlet töreninin ardından Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedildi.

Albümleri
 1987: Asker Mektubu (Arabesk) (Raks)
 1988: Yaradan Aşkına (Güneş)
 1989: Dön İki Gözüm (Güneş)
 1990: Dilanım (Güneş)
 1990: Divane Gönlüm (Güneş)
 1991: Turquie Aşık (Akbaş)
 1991: Atılmaz Sevda (Güneş)
 1992: Arada Bir (Güneş)
 1993: Dinle (Güneş)
 1994: Şimdi Oldu (Güvercin)
 1996: Eline Düştüm (Mert)
 2000: Eyvah Gönül (Prestij Müzik)
 2002: Leyli Leyli (Prestij Müzik)
 2005: Sılayı Ver (Ateş Müzik Üretim)
 2007: Yıllarım (Ateş Müzik Üretim)
 2007: Yazı Bir Dert Kışı Bir Dert (Star Prodüksiyon)
 2016: İstanbul ve Sen (DNK Müzik)
 2017: Düet Arabesk 2018 (Yunus Bülbül ile birlikte, Taşkın Prodüksüyon)
 2019: Yarim (Poll Production)

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Resmî sitesi

1962 doğumlular
Türk halk müziği ses sanatçıları
Çıldır doğumlular
Ardahan doğumlu müzisyenler
20. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
21. yüzyılda Türk kadın şarkıcılar
Azeri asıllı Türkler
Türk arabesk şarkıcıları
Akbaş Müzik sanatçıları
İstanbul Teknik Üniversitesi Türk Musikisi Devlet Konservatuvarında öğrenim görenler
Kral TV Video Müzik Ödülü sahipleri
Prestij Müzik sanatçıları
Azerice şarkı söyleyen şarkıcılar
2018 yılında ölenler
Bağırsak kanserinden ölenler
İstanbul'da kanserden ölenler
Zincirlikuyu Mezarlığı'na defnedilenler

Nuray Hafiftaş


La veine centrale de la rétine est une veine satellite de l'artère centrale de la rétine.

Trajet
La veine centrale de la rétine traverse le centre du nerf optique.

Elle est entourée de tissu conjonctif fibreux.

Elle quitte le nerf optique à 10 mm du globe oculaire.

Elle se termine soit dans la veine ophtalmique supérieure, soit dans le sinus caverneux .
Plus rarement elle se jette dans la veine ophtalmique inférieure.

Zone de drainage
La veine centrale de la rétine draine le sang de la rétine.

Aspect clinique
La veine centrale de la rétine est l'équivalent veineux de l'artère centrale de la rétine. Comme ce vaisseau sanguin, il peut souffrir d'occlusion (occlusion de la veine centrale de la rétine ). Cette occlusion est similaire à celle observée dans le syndrome ischémique oculaire.

Galerie

Notes et références

centrale de la rétine

Veine centrale de la rétine