Tripelalliancekrigen, også kendt som Den paraguayanske krig eller Den store krig, blev udkæmpet i årene 1864-1870 og er en af de blodigste konflikter, som er foregået på det amerikanske kontinent. Den blev udkæmpet mellem Paraguay på den ene side og de allierede lande Argentina, Brasilien og Uruguay på den anden.

Årsagerne til denne krigs begyndelse er omstridte. Som hovedårsager har været påpeget sådanne forhold som efterdønninger efter koloniseringen af Latinamerika, kampen om fysisk herredømme over den strategisk vigtige Rio de la Plata-region, Brasiliens og Argentinas indblanding i den interne politik i Uruguay, britiske økonomiske interesser i regionen samt udvidelsesambitionerne hos den paraguayanske præsident Francisco Solano López.

Udfaldet af krigen blev et fuldstændig nederlag for Paraguay. Efter, at tripelalliancen nedkæmpede Paraguay i en konventionel krig, blev konflikten ændret til en udmattende guerillakrig, som efterhånden reducerede hele den paraguayanske befolkning, både den militære og den civile. Et skøn over de totale tab i Paraguay – gennem både krig og sygdom – har været så højt som 1,2 millioner personer eller 90 % af befolkningen før krigen. Et måske mere nøjagtig skøn sætter de paraguayanske tab til ca. 300.000 af de 500-525.000 førkrigs-indbyggere.

Det tog mange årtier før Paraguay kunne genrejses fra det kaos og den demografiske ubalance, landet var blevet udsat for. Krigen førte til afslutningen på slaveriet og kejserdømmet i Brasilien samt førte til, at militæret fik en nøglerolle i landet. For Argentina blev udfaldet en modernisering af hele landet. Brasilien og Argentina gik efter krigen bort fra sin rolle som interventionister i den interne politik i Uruguay.

Indledning

Paraguay før krigen

Historikere har længe ment, at Paraguay udviklede sig anderledes end de andre sydamerikanske lande så længe, det var under ledelse af José Gaspar Rodríguez de Francia (1813 – 1840) og Carlos Antonio López (1841 – 1862). Målet for Francia og Carlos López var at opmuntre til selvforsynende økonomisk udvikling i Paraguay ved at pålægge isolation fra nabolandene. Tolkningen af historien har imidlertid ændret sig. I 1960- og 1970-erne påstod mange historikere, at Tripelalliancekrigen blev forårsaget af en britisk pseudo-kolonial påvirkning, men i de senere år er disse opfattelser blevet forladt til fordel for arbejder af forfattere som Francisco Doratiotto.

Forhistorie

Portugals kolonisering af Brasilien betød konflikter med Spanien, som ikke kunne løses hverken med Inter Caetera, Tordesillastraktaten eller med nogen af de påfølgende aftaler mellem de iberiske stater (Utrechttraktaten, Madridtraktaten, San Ildefonsotraktaten, Permutatraktaten og så videre). I 1500-tallet havde provinsen og regeringen i Paraguay direkte tilgang til Atlanterhavet ved territorierne Guayra eller Pinería samt ved Ybiazá eller La Vera, det vil sige områder, som i dag modsvarer de brasilianske delstater Paraná og Santa Catarina. Iberiaunionen i 1600-tallet gjorde sit til at reducere konflikterne i regionen, som for en stor del var forårsagede af lusobrasilianske bandeirantes-ekspeditioner.

I denne periode ødelagde bandeiranterne de spanske bosættelser San Vicente de Ybiazá, Ontiveros, Villa Rica del Espíritu Santo I og Ciudad Real del Guayra samt reducerede San Ignacio I, Loreto og Santa Maria del Iguazú med flere. Den lusobrasilianske udvidelse stoppede ikke i Guayra og La Vera, men nåede den øverste del af floden Paraguay efter ødelæggelsen af byen Santiago de Jerez og missionerne i Itatín i floddalen Mbotetey (nu kaldt Rio Miranda af Brasilien). Grænseaftalen mellem de spanske og portugisiske besiddelser var et forsøg på at lægge tøjler på ekspansionen af det portugisiske Brasilien (og snart den brasilianske stat). De geografiske træk, som brasilianerne mente var grænserne, var imidlertid vidt forskellige fra de spanske. Et eksempel på dette, som var en bekymring for Paraguay, var floden Ygurey, som ifølge den spanske og snart paraguayanske mening var den, som brasilianerne kaldte (og kalder) Vacaria i sin øvre del og Ivinheima i den nedre del, mens brasilianerne mente, at Ygurey (eller "Igureí") var en mindre flod, som løber meget længere mod syd og blev kaldt (og kaldes) Carapá af spanierne og guaraní-indianerne.

På denne måde blev grænsen mellem Paraguay og Brasilien sat under deklarationen om Paraguays selvstændighed i 1811 til være nordvest for Ygurey, det vil sige den større del af Parana-floden, og til nordøst var det Blanco-floden, som ender i Paraguay-floden nær Forte Olimpo. Tillige vedligeholdt Paraguay af historiske og befolkningsmæssige grunde sin jurisdiktion mod vest inkluderet zonerne i den nuværende brasilianske delstat Paraná.

I begyndelsen af uafhængighedsperioden fra Kongeriget Spanien, begyndte de brasilianske fjendtligheder igen, men de blev svækkede af to hovedgrunde under regeringen under Jose Gaspar Rodriguez da Francia: en økonomisk politik som var i Brasiliens favør (ved at åbne toldfrie zoner i Itapuá og Forte Olimpo), samt en alliance mod forstærkningerne udført af Rosas i Argentina.

Efter, at Rosas blev afsat i 1852, blev de brasilianske alliancer brudt, og kejserriget Brasilien øgede sit pres mod den paraguayanske republik for, at den skulle acceptere de grænser, som blev krævet af den brasilianske stat. Et forsøg på forsoning var en deklaration om en neutral zone, hvor grænserne måtte blive til ved en fredelig løsning. Men i begyndelsen af 1860-erne fortsatte de brasilianske fjendtligheder at vokse og pagten blev brudt, idet Brasilien grundlagde den stærke by Dourados syd for Ygurey-floden.

Lópezfamiliens regime

Lópezfamiliens regime var kendetegnet af en centralisering uden rum for opbygning af et virkelig borgerligt samfund. Der var ingen forskel mellem den offentlige og private sfære, og Lópezfamilien regerede landet som om, at det var et stort ejendomsgods

Eksport af te-sorten "Yerba mate" og værdifulde træsorter gjorde, at handelsbalancen var under total kontrol af regeringen. Paraguay var ekstremt protektionistisk, accepterede aldrig lån fra udlandet og gennem høje toldsatser nægtede det udenlandske produkter adgang til hjemmemarkedet. Francisco Solano López, søn af Carlos Antonio López, afløste sin fader som præsidentdiktator i 1862 og fortsatte i den samme generelle politiske retning.

På den militære arena derimod udførte Solano López en modernisering og udvidelse som til sidst skulle føre til krig. Mere end 200 udenlandske teknikere, hyret af regeringen, installerede telegraf- og jernbanelinjer for at hjælpe stål-, tekstil-, papir-, blæk- og krudtindustrien samt marinekonstruktion. Jernværket Ibicuí, bygget i 1850, producerede kanoner, bombekastere og kugler af alle kalibre mens krigsskibe blev byggede på skibsværfterne i Asunción.

Denne udvikling nødvendiggjorde kontakt med det internationale marked, men Paraguay var omgivet af land. Dets havne var alle flodhavne, og skibene måtte sejle ned over floderne Paraguay og Paraná for at komme til flodmundingen i Rio de la Plata og havet. Solano López fremkom med et projekt om at få en havn ved Atlanterhavet: måske planlagde han at oprette et "Stor-Paraguay" ved at erobre en smal del af Brasilien, et landområde som ville knytte Paraguay til kysten.

For at kunne gennemføre sine ekspansionsplaner begyndte López at forberede Paraguays militær. Han styrkede krigsindustrien og mobiliserede et stort antal mænd til hæren. Der var allerede indført obligatorisk militærtjeneste i Paraguay. López igangsatte også intensiv militær træning og byggede befæstninger ved mundingen af Paraguay-floden.

Diplomatisk set ville Solano López alliere sig med Uruguays regerende parti, Blanco-partiet. Dette var også kendt som nationalpartiet. Colorados-partiet havde sine forbindelser til Brasilien og Argentina.

Politikken omkring Rio de la Plata

Efter, at Brasilien og Argentina havde opnået selvstændighed, prøvede begge lande at få kontrol over Rio de la Plata. Denne kamp mellem regeringerne i Buenos Aires og Rio de Janeiro påvirkede alle diplomatiske og politiske relationer mellem landene i regionen. Brasilien gik næsten til krig mod Argentina to gange på grund af dette.

Regeringen i Buenos Aires planlagde at rekonstruere det gamle territorium under statholderskabet i Rio de la Plata inkluderet Paraguay og Uruguay. De udførte flere forsøg på dette i den første halvdel af det 19. århundrede uden succes, mange gange på grund af brasiliansk intervention. Af frygt for en dominerende argentinsk kontrol foretrak Brasilien en magtbalance i regionen og hjalp Paraguay og Uruguay til at beholde deres suverænitet.

Under portugisisk herredømme var Brasilien det første land til at anerkende uafhængigheden for Paraguay i 1811. Mens Argentina blev regeret af Juan Manuel Rosas (1829 – 1852), en fælles fjende til både Brasilien og Paraguay, bidrog Brasilien til forbedringer af befæstninger og udvikling af den paraguayanske hær ved at sende officerer og teknisk hjælp til Asunción. Eftersom ingen veje knyttede den brasilianske provins Mato Grosso til Rio de Janeiro, måtte brasilianske skibe færdes gennem paraguayanske områder op over Paraguay for at komme til Cuiabá. Brasilien havde mange gange vanskeligheder med at få sejltilladelse af regeringen i Asunción.

Brasilien udførte tre politiske og militære interventioner i Uruguay: i 1851 mod Manuel Oribe for at bekæmpe argentinsk indflydelse i landet, i 1855 efter anmodning fra den uruguayanske regering og Venancio Flores, leder af Colorado-partiet, som traditionelt var støttet af det brasilianske kejserdømme, og i 1864 mod Atanásio Aguirre. Denne sidste intervention skulle vise sig at være lunten til tripelalliancekrigen. Disse interventioner var alle i tråd med ønsket hos briterne om, at Rio de la Plata-regionen skulle forblive opsplittet for at stoppe ethvert forsøg på at monopolisere regionens mineralforekomster.

Interventionen mod Aguirre

I april 1864 drog brasilianske udsendinge ledet af José Antônio Saraiva til Uruguay for at kræve betaling for ødelæggelser af gauchobøndernes områder og ejendomme, som lå i grænsekonflikter med bønder fra Uruguay. Den uruguayanske præsident Atanásio Aguirre fra nationalpartiet afslog de brasilianske krav. Solano López tilbød sig som mægler, men dette blev afslået af Brasilien. López brød derefter alle diplomatiske forbindelser med Brasilien i august 1864 og erklærede de brasilianske troppers okkupation af Uruguay for et angreb på ligevægten i Rio de la Plata-regionen.

Den 12. oktober invaderede brasilianske tropper Uruguay. Tilhængerne af Colorado-partiets Venancio Flores, som havde Argentinas støtte, slog sig sammen med de brasilianske tropper og afsatte Aguirre.

Krigen

Krigen begynder

Efter at være blevet angrebet af Brasilien bad Blanco-partiet i Uruguay om hjælp fra Solano López, men Paraguay kom ikke umiddelbart til sin allieredes assistance. I stedet tog det paraguayanske skib Tacuari et brasiliansk skib, Marquês de Olinda, til fange den 12. november 1864. Marquês de Olinda var sejlet op ad Paraguay-floden til Mato Grosso-provinsen. Paraguay erklærede krig mod Brasilien den 13. december 1865 og mod Argentina tre måneder senere, den 18. marts. Uruguay, som allerede var under kontrol af Venancio Flores, allierede sig med Brasilien og Argentina.

I begyndelsen af krigen var tripelalliancens militære styrke mindre end Paraguays styrke. Paraguay stillede mere end 60.000 veltrænede mænd, 38.000 som allerede var fuldt udstyrede. DEsuden kom en marineeskadre på 23 vapores samt fem flodskibe baseret omkring kanonbåden Tacuari. Landets artilleri inkluderte omtrent 400 skyts.

Brasiliens, Argentinas og Uruguays tropper var en brøkdel af den totale størrelse for Paraguay. Argentina havde ca. 8.500 almindelige tropper og en eskadre med fire vapores og en goleta. Uruguay gik ind i krigen med mindre end 2.000 mand og ingen marine. Mange af Brasiliens 16.000 tropper holdt til at begynde med til i de søndre garnisoner. Fordelen for Brasilien var dens marine, som bestod af 42 skibe med 239 kanoner og en besætning på omtrent 4.000 veltrænede soldater. En stor del af eskadren befandt sig allerede i Rio de la Plata-bassinet, hvor de havde haft en rolle under interventionen mod Aguirre under ledelse af Marquis de Tamandaré.

Brasilien ikke var forberedt på at udkæmpe en krig, da deres hær var uorganiseret. Tropperne, som blev brugt i interventionerne i Uruguay, bestod kun af bevæbnede gauchopolitikere og noget personel fra hjemmeværnet. Det brasilianske infanteri, som kæmpede i Tripelalliancekrigen, var ikke professionelle soldater men frivillige såkaldte Voluntários da Pátria. Mange var slaver, som blev sendt af bønderne. Kavaleriet var sat sammen fra hjemmeværnet i Rio Grande do Sul.

Brasilien, Argentina og Uruguay underskrev tripelalliancepagten i Buenos Aires den 1. maj 1865 og allierede dermed de tre Rio de la Plata-lande mod Paraguay. De udnævnte Bartolomé Mitre, præsidenten i Argentina, som øverstkommanderende for de allierede tropper.

Paraguay angriber

I den første fase af krigen tog Paraguay initiativet. López' styrker satte stedet for de første slag ved at invadere Mato Grosso i nord i december 1864, og Rio Grande do Sul i syd samt den argentinske provins Corrientes i løbet af de første måneder af 1865.

To enheder af paraguayanske tropper invaderede Mato Grosso samtidig. På grund af det overlegne antal indtrængere blev provinsen hurtigt erobret.

Fem tusind mand, transportert i ti skibe og kommanderet af obersten Vicente Barrios, gik op over floden Paraguay og angreb fortet Nova Coimbra. Den 155 mand stærke garnison stod imod i tre dage under ledelse af oberstløjtnanten Hermenegildo de Albuquerque Port Carrero, senere baron af Fort Coimbra. Da al ammunitionen var opbrugt, flygtede modstanderne og drog sig tilbage op over floden i kanonbåden Anhambaí mod Corumbá. Efter at have okkuperet det tomme fort rykkede paraguayanerne nord over og tog byerne Albuquerque og Corumbá i januar 1865.

Den anden paraguayanske kolonne, som var ledet af oberst Francisco Isidoro Resquín og inkluderede fire tusind mand, gik igennem en region syd for Mato Grosso og sendte en afdeling for at angribe den militære grænse ved Dourados. Afdelingen, som var ledet af major Martín Urbieta, stødte på hård modstand den 29. december 1864 fra løjtnant Antonio João Ribeiro og hans 16 mand, som døde uden at overgive sig. Paraguayanerne fortsatte til Nioaque og Miranda, hvor de slog troppene under obersten José Dias da Silva. Coxim blev taget i april 1865.

Paraguays styrker gik til trods for sejrene ikke videre til Cuiabá, hovedstaden i provinsen. Augusto Leverger havde forstærket Melgaço-lejren for at beskytte Cuiabá. Hovedmålet var at lede opmærksomheden hos den brasilianske regering mod nord, da krigen ville gå mod syd, nærmere Rio de la Plata-mundingen. Invasionen af Mato Grosso var en afledningsmanøvre.

Invasionen af Corrientes og Rio Grande do Sul var den anden fase i det paraguayanske angreb. For at kunne støtte det uruguayanske Blancos-parti måtte de paraguayanske styrker bevæge sig igennem argentinsk område. I marts 1865 bad López den argentinske regering om tilladelse for en hær på 25.000 mand (ledet af General Wenceslao Robles) til at bevæge sig gennem Corrientes-provinsen. Præsident Bartolomé Mitre, en allieret med Brasilien under interventionen i Uruguay, nægtede at give tilladelse til dette.

Den 18. marts 1865 erklærede Paraguay krig mod Argentina. En paraguayansk eskadre, som kom ned ad Paraná-floden, fangede argentinske skibe i Corrientes-havnen. General Robles tropper besatte umiddelbart byen.

Ved at invadere Corrientes prøvede López å få støtte af den mægtige argentinske caudillo Justo José de Urquiza, guvernør af provinsen Corrientes og Entre Ríos, samt leder af de føderalistiske fjendtligt sindede mod Mitre og regeringen i Buenos Aires. Men Urquiza havde en uklar stilling mod de paraguayanske tropper, som rykkede frem omtrent 200 kilometer til syd før offensiven til sidst endte i en fiasko.

Sammen med Robles' tropper kom en styrke på 10.000 mand under kommando af oberstløjtnanten Antonio de la Cruz Estigarriba over den argentinske grænse syd for Encarnación i maj 1865, undervejs til Rio Grande do Sul. De forflyttede sig ned over Uruguay-floden og tog byen São Borja den 12. juni. Uruguaiana blev taget den 5. august uden nogen nævneværdig modstand. Den brasilianske reaktion var ikke kommet endnu.

Brasilien reagerer

Brasilien sendte en ekspedition for at bekæmpe indtrængerne i Mato Grosso. En kolonne med 2.780 mand ledet af Oberst Manuel Pedro Drago drog fra Uberaba i Minas Gerais i april 1865, og ankom Coxim i desember efter en vanskelig march på mere end to tusind kilometer gennem fire provinser. Paraguay havde imidlertid forladt Coxim tidligere i december. Drago ankom til Miranda i september 1866, men paraguyanske styrker havde også trukket sig ud der. I januar 1867 tog oberst Carlos de Morais Camisão kommando over kolonnen, nu med blot 1.680 mand, og bestemte sig for at invadere Paraguays territorium, hvor han kom så langt ind som til Laguna. Ekspeditionen blev tvunget til at trække sig tilbage af paraguyansk kavaleri.

Til trods for anstrengelserne for oberst Camisãos tropper og modstanden i regionen, som lykkedes i at befri Corumbá i juni 1867, forblev Mato Grosso under Paraguays kontrol. De drog sig til sidst tilbage i april 1868 ved at forflytte tropperne til hovedskuepladsen for operationerne i Paraguays sydlige del.

Kommunikationen i Rio de la Plata-bassinet bevægede sig kun langs floderne, da få veje eksisterede. Den, som kontrollerede floderne, ville vinde krigen, så som befæstningerne som i Paraguay befandt sig på bredderne af den nedre ende af Paraguay-floden.

Søslaget ved Riachuelo skete den 11. juni 1865. Den brasilianske flåde kommanderet af Francisco Manoel Barroso da Silva vandt, tilintetgjorde den stærke paraguayanske marine og forhindrede Paraguay fra at okkupere argentinsk territorium. Slaget afgjorde i praksis krigen for tripelalliancen, som fra det tidspunkt og frem over kontrollerede floderne fra Rio de la Plata-bassinet op til indgangen til Paraguay.

Mens López beordrede tilbagetrækningen af styrkerne, som okkuperede Corrientes, avancerede de samme paraguayanske tropper, som invaderede São Borja fremover og tog Itaqui og Uruguaiana. En separat division på 3.200 mand, som fortsatte mod Uruguay under kommando af Major Pedro Duarte, blev nedkæmpet af Flores i det blodige slag om Jataí på bredderne af Uruguay-floden.

De allierede tropper samlede sig under kommando af Mitre i Concórdia-lejren i den argentinske provins Entre Ríos, med feltmarskalk Manuel Luís Osório i front for de brasilianske tropper. En del af tropperne, kommanderet af Generalløjtnant Manuel Marques de Sousa, Baron af Porto Alegre, drog for at forstærke Uruguaiana. Paraguay overgav sig her den 18. september 1865.

I de påfølgende måneder blev de sidste fremrykninger af Paraguay ind i argentinsk territorium generobrede: byerne Corrientes og San Cosme. Ved slutningen af 1865 var tripelalliancen i offensiven. Hærene talte nu mere end 50.000 mand, og de var rede til at invadere Paraguay.

Invasionen af Paraguay

Invasionen af Paraguay fulgte retningen for Paraguay-floden fra Paso de la Patria. Fra april 1866 til juli 1868 var de militære operationer koncentrerede ved sammenløbet af floderne Paraguay og Paraná, hvor Paraguay havde koncentreret sine hovedforstærkninger. I mere end to år blev fremrykningerne for indtrængerne blokkeret, til trods for tripelalliancens første sejre.

Den første fæstning, som blev taget, var Itapiru. Efter slagene ved Paso de la Patria og Estero Bellaco slog de allierede styrker lejr ved sumpene omkring Tuyutí, hvor de så blev angrebet. Det første slag ved Tuyuti, vundet af de allierede den 24. maj 1866, var det største slag i Sydamerikas historie.

På grund af helbredet overdrog Orório i juli 1866 kommandoen af det første korps i den brasilianske hær til General Polidoro da Fonseca Quintanilha Jordão. Samtidig ankom det andet korps (10.000 mand) til krigsskuepladsen fra Rio Grande do Sul under ledelse af baronen af Porto Alegre.

For at åbne vejen til Humaitá, den største paraguayanske fæstning, angreb Mitre batterierne ved Curuzu og Curupaity. Curuzu blev overrasket af baronen af Porto Alegre, men Curupaity stod imod de 20.000 brasilianske og argentinske styrker under ledelse af Mitre og Porto Alegre, med hjælp fra eskadren under admiral Tamandaré. 5.000 mand faldt i løbet af få timer, og dette tab skabte en krise i kommandosystemet og stoppede de allieredes fremrykninger.

I denne krigsfase udmærkede mange brasilianske soldater sig, blandt dem heltene fra Tuyutí: general José Luís Mena Barreto, brigadegeneral Antônio de Sampaio, beskytter af de brasilianske infanterivåben, oberstløjtnant Emílio Luís Mallet, artillerichef, samt Osório, kavalerichefen. Desuden døde oberstløjtnant João Carlos af Vilagrã Cabrita, chefen for ingeniørvåbenet, i Itapiru.

Caxias tager kommandoen

Udnævnt den 10. oktober 1866 til at tage kommando over de brasilianske styrker ankom marskalk Luís Alves de Lima e Silva, Marquis og senere hertug af Caxias Paraguay i november og fandt den brasilianske hær nærmest paralyseret. Kontingentet af de sygdomshærgede argentinere og uruguayanere var separeret fra resten af den allierede hær. Mitre og Flores var returneret til deres respektive lande på grund af interne politiske spørgsmål. Tamandaré var blevet erstattet af Admiral Joaquim José Inácio, senere Vicomte af Inhaúma. Osório organiserede et 5.000 mand stærkt tredje korps af den brasilianske hær i Rio Grande do Sul. Under Mitres fravær overtog Caxias kommandoen og omorganiserede hæren.

Mellem november 1866 og juli 1867, organiserede Caxias et sanitetskorps (for at hjælpe det endeløse antal sårede soldater og for at bekæmpe koleraepidimier) og en forsyningstjeneste for tropperne. I denne periode var de militære operationer begrænset til træfninger med paraguayanerne og bombning af Curupaity. López udnyttede desorganiseringen af hæren til at forstærke sin befæstning i Humaitá.

Fundamentet i Caxias' taktik var at udflankere den venstre fløj af de paraguayanske forstærkninger. Caxias ville gå forbi de paraguayanske befæstninger, afskære forbindelserne mellem Asunción og Humaitá for derefter at omringe paraguayanerne. For at opnå dette, marcherede Caxias til Tuiu-Cuê. Men Mitre, som var kommet tilbage i kommando i august 1867, insisterede på at angribe den højre fløj, en strategi som tidligere havde været katastrofal i Curupaity. Efter hans ordre kæmpede den brasilianske eskadre sig forbi Curupaity, men blev tvunget til at stoppe ved Humaitá. Nye fraktioner i den øverste ledelse opstod: Mitre ville fortsætte, men brasilianerne tog i stedet São Solano, Pike og Tayi og isolerede dermed Humaitá fra Asunción. Som en reaktion angreb López de allierte i Tuiuti men led nye nederlag

Med fjernelsen af Mitre i januar 1868 tog Caxias over overkommandoen og besluttede at gå forbi Curupaity og Humaitá, udført med succes af eskadren under kommando af kaptajn Delfim Carlos de Carvalho, senere baron af Passagem. Humaitá faldt den 25. juli efter en lang belejring.

Undervejs til Asunción gik Caxias' hær 200 kilometer til Palmas og stoppede ved floden Piquissiri. Der havde López koncentreret 18.000 paraguayanere i en forstærket linje, som udnyttede terrænet og støttede forterne i Angostura og Itá-Ibaté. Med udsigt til frontalkamp beordrede Caxias den såkaldte Piquissiri-manøvre. Mens en skvadron angreb Angostura, lod Caxias hæren krydse over den højre side af floden. Han beordrede konstruktionen af en vej i sumpene af Chaco, som troppene benyttede til at rykke frem mod nordøst. I Villeta krydsede hæren floden igen mellem Asunción og Piquissiri, bag den forstærkede paraguayanske linje. I stedet for at gå fremover til hovedstaden, der allerede var evakueret og bombet, gik Caxias sydover og angreb paraguayanerne bagfra.

Caxias havde allerede opnået en række sejre i december 1868, da han drog sydover for at tage Piquissiri bagfra ved at tage Itororó, Avaí, Lomas Valentinas og Angostura. Den 24. december sendte de tre nye kommandører af tripelalliancen (Caxias, argentinerne Gelly og Obes, og Uruguays Enrique Castro) en besked til Solano López, hvor de bad ham om at overgive sig. Men López afslog dette og flygtede til Cerro Leon.

Asunción blev okkuperet den 1. januar 1869 af styrker under kommando af oberst Hermes Ernesto da Fonseca, fader til den senere marskalk Hermes da Fonseca. Den femte dag ankom Caxias til byen med resten af hæren, og tretten dage senere forlod han sin kommando.

Slutningen på krigen

Svigersønnen til kejseren Dom Pedro II, Luís Filipe Gastão de Orléans, greven af Eu (Count d'Eu), blev valgt til at lede den sidste fase af de militære operationer i Paraguay. Han var ikke bare ude efter et totalt paraguayansk nederlag men også et styrkning af det brasilianske kejserdømme. I august 1869 satte tripelalliancen ind en midlertidig regering i Asunción under ledelse af paraguayaneren Cirillo Antonio Rivarola.

Solano López organiserede modstandsbevægelsen i bjergkæderne nordøst for Asunción. I spidsen for 21.000 mand ledede greven af Eu kampagnen mod den paraguayanske modstand, kaldet "Kampagnen i bjergkæden", som varede over et år. De vigtigste slag var slagene om Piribebuy og om Acosta Ñu, hvor mere end 5.000 paraguayanere døde.

To afdelinger blev sendt ind i skovene mod nord efter Solano López, som var fulgt af 200 mand. Den 1. marts 1870 overraskede tropperne under general José Antônio Correia da Câmara den sidste paraguayanske lejr i Cerro Corá, hvor Solano López blev dødeligt såret af et spyd, mens han prøvede at svømme bort nedover Aquidabanigui-strømmen. Hans sidste ord var: "Muero con mi patria" (Jeg dør med mit hjemland). Dette markerede slutningen på Tripelalliancekrigen.

Dødelighed

Paraguays indbyggere havde været fanatisk forpligtede til López og krigsindsatsen, og som en følge af dette kæmpede de indtil sidste afslutning. Paraguay led massive tab, måske flertallet af dets indbyggere. Krigen efterlod landet totalt udmattet. Det nøjagtige antal af faldne er højst omdiskuteret, men det er blevet anslået, at 300.000 paraguayanere, for det meste civile, døde. Op til 90 % af den mandlige befolkning kan være blevet dræbt. Ifølge et beregnet skøn blev førkrigsbefolkningen på omtrent 525.000 paraguayanere reduceret til omtrent 221.000 i 1871, hvoraf kun omtrent 28,000 var mænd. Det eksakte antal af faldne vil formodentlig aldrig kunne blive angivet.

Af omtrent 123.000 brasilianere, som kæmpede i Tripelalliancekrigen, siger de bedste estimater, at omkring 50.000 døde. Uruguays styrker talte ca. 5.600 mand (hvoraf nogen var udlændinge), og af disse døde omtrent 3.100. Argentina mistede omtrent 18.000 af sine 30.000 stridende.

Den høje dødsraten var ikke et resultat af kamphandlingerne i sig selv. Dårlig mad og vældig dårlig hygiejne forårsagede størstedelen af dødsfaldene. Blandt brasilianerne døde 2/3 på sygehus og under marcherne, før de kom i kontakt med fjenden. I begyndelsen af konflikten kom størstedelen af de brasilianske soldater fra nord- og nordøstregionerne af landet. Ændringen i klimaet fra varmt til koldt og mængden af tilgængelig mad kom pludselig for dem. Drikkevandet fra floderne var nogen gange inficeret med kolera, hvilket ved flere tilfælde gjorde, at hele bataljoner med brasilianere omkom.

Konsekvenser af krigen

Efter Paraguays endelige nederlag i 1870 søgte Argentina at håndhæve en hemmelig klausul i Tripelalliancen, som gav Argentina ret til en stor del af Gran Chaco, en paraguayansk region rig på quebracho, et produkt som blev brugt ved farvning af læder. De argentinske forhandlere foreslog Brasilien, at Paraguay skulle deles i to, hvoraf hver af sejrherrerne ville indlemme landområderne i deres egne lande. Den brasilianske regering ønskede derimod ikke, at Paraguay skulle ophøre med at eksistere, da det fungerede som en buffer mellem det brasilianske kejserdømme og Argentina.

En stilstand begyndte, og den brasilianske hær, som havde total kontrol over Paraguays territorium, blev i landet seks år efter Paraguays endelige nederlag i 1870. De forlod først landet i 1876 alene for at sikre, at Paraguay fortsat ville eksistere. I denne periode tiltog muligheden for en bevæbnet konflikt med Argentina om kontrol over Paraguay, da Argentina ville have kontrol over Chacoregionen men blev blokkeret af den brasilianske hær.

Der blev aldrig underskrevet nogen endelig fredsaftale. Grænserne mellem Paraguay og Argentina blev fastlagt efter lange forhandlinger, som endte med en traktat, som definerede grænsen mellem de to lande. Traktaten blev undertegnet den 3. februar 1876 og gav Argentina omtrent en tredjedel af deres oprindelige krav. Det var én region, som man aldrig kom til enighed om, den mellem Verde-floden og hovedstrømmen af Pilcomayo-floden. Det blev til sidst afgjort af den amerikanske præsident Rutherford B. Hayes, som erklærede, at den tilhørte Paraguay. Det paraguayanske departement "Presidente Hayes" fik sit navn på grund af denne afgørelse. Brasilien undertegnede en separat fredsaftale med Paraguay den 9. januar 1872, hvor det fik fri færdsel på Paraguay-floden. Brasilien fik grænserne, det havde krævet før krigen. Aftalen fastsatte også en krigsgæld til den kejserlige regering i Brasilien, som til sidst blev eftergivet i 1943 af Getúlio Vargas som et svar på et lignende argentinsk initiativ.

Da præsidenterne Ernesto Geisel og Alfredo Stroessner i december 1975 undertegnede en aftale om venskab og samarbejde i Asunción, returneredte den brasilianske regering sit krigsbytte til Paraguay.

Krigen er fortsatt et kontroversielt emne, især i Paraguay, hvor den er betragtet som enten en frugtesløs kamp for rettighederne for en mindre nation mod aggression fra de stærkere naboer eller som et tåbeligt forsøg på at kæmpe en uvindelig krig, som næsten tillintetgjorde en hel nation. I Argentina så mange, efterhånden som krigen udviklede sig, mere på hele konflikten som en erobringskrig af Mitre end som et forsvar mod aggression.

De paraguayanske landsbyer, som blev ødelagte af krigen, blev forladte, og de overlevende bønder flyttede til udkanten av Asunción eller gik over til selvforsyningslandbrug i den centrale region i landet. Andre områder blev solgt til udlændinge, hovedsagelig argentinere, og omgjort til godser. Den paraguayanske industri faldt sammen. Det paraguayanske marked åbnede sig for britiske produkter, og landet blev tvunget til at optage lån udefra for første gang, over en million britiske pund. Briterne var faktisk dem, som fik mest ud af denne krig: foruden at have udryddet den paraguayanske trussel i Sydamerika, tog også Brasilien og Argentina massive lån som delvis fortsætter til i dag (Brasil betalte alle britiske lån i løbet af Getúlio Vargas' periode).

Argentina indlemmede en del af det paraguayanske territorium og blev den stærkeste af Rio de la Plata-landene. Under felttoget havde provinserne Entre Ríos og Corrientes forsynet de brasilianske tropper med kvæg, mad og andre produkter.

Brasilien betalte en høj pris for sejren. Krigen blev finansieret af Bank of London, Baring Brothers og N M Rothschild & Sons. I de fem år, krigen varede, nåede de brasilianske udgifter to gange indtægterne, hvilket forårsakede en finansiel krise.

Totalt annekterede Argentina og Brasilien omtrent 140.000 km² af Paraguays områder. Argentina tog meget af Misiones-regionen og dele af Chaco mellem floderne Bermejo og Pilcomayo. Brasilien udvidede sin Mato Grosso-provins ved at kræve områder, som havde været omstridt med Paraguay før krigen. Begge krævede store erstatninger (som aldrig blev betalt) og okkuperede Paraguay til 1876. Imens tog Coloradospartiet over kontrollen af Uruguay, som det beholdt indtil 1958.

Slaveriet blev undermineret i Brasilien, da slavene blev løsladte for at tjene i krigen. Den brasilianske hær blev en ny og udadvendt styrke i det nationale dagligliv. Den omformede sig til en stærk institution som, med krigen, vandt tradition og intern bindekraft og ville få en betydelig rolle i den senere udviklingen i landets historie.

Noter

Litteratur
 Denne artikel indeholder materiale fra Library of Congress Country Studies, som er publikationer fra USAs myndigheter, frigivet som public domain.
 Fuglestad, Finn. Latin-Amerika og Karibiens historie. Cappelen akademisk forlag, 1994.
 Leuchars, Chris; To the Bitter End: Paraguay and the War of the Triple Alliance, Greenwood Press, 2002.
 Scheina, Robert; Latin America's Wars: The Age of the Caudillo, 1791-1899, Brassey's, 2003.
 Whigwham, Thomas; The Paraguayan War, University of Nebraska Press, 2002.

Sydamerika
Paraguays historie
Uruguays historie
Brasiliens historie
Argentinas historie

Tripelalliancekrigen


වාද්දුව ප්‍රදේශයේ පොතුපිටිය ග්‍රාමයේ පිහිටි කුඩා ප්‍රදේශයකි. කොලාබද්ද යන නාමය බිඳී නම් පට  බැඳුන ඉපැරණි පුරවරයකි.

ලංදේසි යුගයේදී හලාගම කුලයේ හින්න උපකුලයේ රදා උපවර්ගයට අයත් වූවන් බහුලව වාසය කළ ප්‍රදේශයකි. සලාගම කුලයේ හේවාකාර උපවර්ගයට අයත් පිරිසකගේ ඉඩම් වල පදිංචි හින්න සේව්‍ය පක්ශය තමා පදිංචි වීම වෙනුවෙන් හේවාකාරයන්ට බදුගෙවීම නියමයයි. බොහෝ විට රදා උප වර්ගය තම බදු ගෙවීම සිදුකළේ රෙදි ඇපිල්ලීමෙනි. එසේම රදා උපවර්ගයේ පිරිමි පාර්ශවය පලා වගාකරමින් විශේෂ පංගුවක් හේවාකාරයන්ට ලබා දුන්නේය. පලා සඳහා එකල ව්‍යවහාර වූවේ කොළ යන පදයයි. කොළවලින් සිදුකරන බදුගෙවීම කොළාබද්ද වී පසුව කොළබද වූ බව ජනප්‍රවාදයේ සඳහන් වේ.

කොළබද


Neopolyporolithon, rod crvenih algi iz potporodice Melobesioideae, dio porodice Hapalidiaceae. Taksonomski je priznat kao zaseban rod. Postoje dvije priznate vrste, obje su morske.

Vrste
 Neopolyporolithon arcticum (Kjellman) P.W.Gabrielson, S.C.Lindstrom & Hughey
 Neopolyporolithon reclinatum (Foslie) W.H.Adey & H.W.Johansen

Izvori

Hapalidiaceae

Neopolyporolithon


Gerard "Buzz" Hallock III (* 4. Juni 1905 in Pottstown, Pennsylvania; † 26. Mai 1996 in Essex, Connecticut) war ein US-amerikanischer Eishockeyspieler.

Karriere
Gerard Hallock besuchte die Princeton University von 1922 bis 1926, für deren Eishockeymannschaft er parallel spielte. Anschließend spielte er im Amateur-Eishockey für den St. Nicholas Hockey Club. Im Zweiten Weltkrieg diente Hallock in Europa und stieg vom First Lieutenant bis zum Kriegsende zum Major auf. Nach dem Krieg entschied er sich für eine Laufbahn als Banker.

International
Für die USA nahm Hallock an den Olympischen Winterspielen 1932 in Lake Placid teil, bei denen er mit seiner Mannschaft die Silbermedaille gewann. Er selbst kam beim 8:0-Sieg gegen Deutschland zum Einsatz.

Erfolge und Auszeichnungen
 1932 Silbermedaille bei den Olympischen Winterspielen

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Vereinigte Staaten)
Eishockeyspieler (Princeton Tigers)
Olympiateilnehmer (Vereinigte Staaten)
Teilnehmer der Olympischen Winterspiele 1932
US-Amerikaner
Geboren 1905
Gestorben 1996
Mann

Gerard Hallock


Die Papageienbrücke in Hannover ist eine 1990 erneuerte Spannbeton-Brücke. Sie führt vom Ende der Seufzerallee über die Leine zum Maschsee.

Geschichte
Die Brücke wurde erstmals 1910 als "Elisabethbrücke" in Holzkonstruktion gebaut und schuf anfangs eine Verbindung zwischen dem Schnellen Graben und den Maschwiesen. Im Volksmund wurde die ursprünglich bunt bemalte Holzbrücke jedoch scherzhaft als "Papageienbrücke" bezeichnet. Bei der Neuerrichtung der Brücke 1953 aus Spannbeton wurde der Name auch offiziell übernommen.

Die Brücke wurde zuletzt 1990 erneuert.

Literatur
 H. Klotzke: Die größte Insel Hannovers, 2006, S. 13.
 Helmut Knocke: Papageienbrücke. In: Klaus Mlynek, Waldemar R. Röhrbein (Hrsg.) u. a.: Stadtlexikon Hannover. Von den Anfängen bis in die Gegenwart. Schlütersche, Hannover 2009, ISBN 978-3-89993-662-9, S. 494.

Weblinks

Einzelnachweise

Spannbetonbrücke
Brücke in Hannover
Erbaut in den 1990er Jahren
Calenberger Neustadt
Brücke über die Leine (Aller)
Brücke in Europa

Papageienbrücke


Luiza Lemos é uma ilustradora e quadrinista brasileira. Formada em História, Luiza já fazia quadrinhos antes de fazer a transição de gênero, mas não se sentiu mais confortável com seus personagens após isso, permanecendo afastada do mercado de quadrinhos independentes por um ano. Em 2016, inspirada por uma fala do jornalista Fernando Oliveira no programa Estação Plfural, da TV Cultura, que aborda temas LGBTQIA+, Luiza criou a webcomic Transistorizada. A HQ apresenta momentos da vida de Luiza, desde sua transição e aceitação como mulher trans, tratando de assuntos sérios, como preconceito, de forma leve e bem humorada.

Em 2022, Luiza ganhou o Prêmio Angelo Agostini de melhor lançamento independente pelo livro Não Ligue, Isso É Coisa de Mulher!, produzido em parceria com diversas quadrinistas brasileiras.

Ligações externas

Autores de banda desenhada do Brasil
Ilustradores de banda desenhada
Mulheres ganhadoras do Prêmio Angelo Agostini
Mulheres transgênero

Luiza Lemos


Die Hansa-Brandenburg D war ein zweisitziger Mehrzweck-Doppeldecker.

Beschreibung
Hansa-Brandenburg entwickelte unter der Leitung von Ernst Heinkel die Hansa-Brandenburg als eines der ersten Flugzeuge für den Einsatz bei den Luftstreitkräften des deutschen Kaiserreiches, wo es unter der Bezeichnung B.I geführt wurde. Es war ein konventioneller Doppeldecker in Gemischtbauweise. Flügel und Leitwerk bestanden aus Holz mit Stoffbespannung. Der Rumpf hatte einen Stahlrohrrahmen, der mit Sperrholz beplankt war. Im Rumpf befanden sich zwei hintereinanderliegende offene Cockpits. Der Pilot saß hinten. Das Flugzeug hatte ein starres Heckspornfahrwerk. 1914 wurden etwa zwölf Exemplare gebaut. In der Tschechoslowakei wurde die B.I bei Aero ab 1919 als Ae-01 und bei Letov ab 1921 als Š-10 nachgebaut.

Technische Daten

Literatur
 Hans Dieter Köhler: Ernst Heinkel – Pionier der Schnellflugzeuge. Eine Biographie (= Die deutsche Luftfahrt. 5). 2., überarbeitete und erweiterte Auflage, bearbeitet durch Volker Koos. Bernard & Graefe, Bonn 1999, ISBN 3-7637-6116-0.
 AERO, Heft 91, S. 2543

Weblinks

Einzelnachweise

D-Flugzeugtyp der deutschen Luftstreitkräfte im Ersten Weltkrieg
Erstflug 1914
Einmotoriges Flugzeug mit Kolbenmotor

Hansa-Brandenburg D


Liste over kompositioner af Friedrich Kuhlau.

Orkesterværker
 Op. 7, Pianokoncert i C-dur - komp. 1810/publ. 1812

Kammermusik
 Op. 6b, Sonatina for piano og obligat violi i D-dur - komp. 1811-2/publ. 1812
 Op. 10a, 3 Duetter for to fløjter i E, D-dur, G-dur
 Op. 10b, 12 variationer og soli for fløjte i D-dur, A-dur, d-mol, G-dur, G-dur, e-mol, G-dur, c-mol, D-dur, G-dur, D-dur, d-mol - komp. før 1810/publ. 1810
 Op. 13, 3 trioer for tre fløjter i D-dur, g-mol, F-dur - komp. omkr. 1814/publ. 1815
 Op. 32, Pianokvartet, violin, viola, og violoncell i c-mol - komp. 1820-1/publ. 1821
 Op. 33, Sonata for piano og violi i f-mol - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 38, 3 Fantasier for fløjte i D-dur, G-dur, C-dur - komp. 1821/publ. 1822
 Op. 39, 3 Duoer for to fløjter i E, H-dur, D-dur -/publ. 1821/2
 Op. 45, Concertino for to horn - komp. omkr. 1822/publ. 1830
 Op. 50, kvartet for piano, violin, viola, og violoncell i A-dur - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 51, Kvintet for fløjte, violin, to viola, og violoncell i D-dur, E-dur, A-dur - komp. omkr. 1822/publ. 1823
 Op. 57, 3 soli for fløjte og obligat piano i F-dur, a-mol, G-dur -/publ. 1824

 Op. 63, 6 variationer for fløjte og piano over Carl Maria von Webers "Euryanthe" - komp. omkr. 1824/publ. 1825

 Op. 64, Sonata for fløjte og piano i Es-dur -/publ. 1825
 Op. 68, 6 Divertimento for fløjte og obligat piano - komp. omkr. 1825/publ. 1825
 Op. 69, Sonater for fløjte og piano i G-dur - komp. omkr. 1825/publ. omkr. 1826

 Op. 71, Sonater for fløjte og piano i e-mol -/publ. 1826
 Op. 79, 3 Sonater for viola og piano i F-dur, a-mol, C-dur - komp. omkr. 1827/publ. 1827
 Op. 80, 3 Duoer for to fløjter i G-dur, C-dur, e-mol - komp. omkr. 1826/publ. 1827/8
 Op. 81, 3 Duoer for to fløjter i D-dur, F-dur, g-mol - komp. omkr. 1826/publ. 1827/82
 Op. 83, 3 Sonater for fløjte og piano i G-dur, C-dur, g-mol - komp. omkr. 1826/publ. 1827/8
 Op. 85, Sonata for fløjte og piano i A-dur -/publ. 1827
 Op. 86, 3 trioer for 3 fløjter i E-dur, D-dur, Es-dur - komp. omkr. 1826-7/publ. 1827
 Op. 87, 3 Duos for 2 fløjter i A-dur, g-mol, D-dur - komp. omkr. 1827/publ. 1827
 Op. 90, Trio for 3 fløjter i H-dur - komp. omkr. 1826/publ. 1828
 Op. 94, 8 variationer for fløjte og piano over George Louis Onslows "For The Girls" - komp. 1829/publ. 1829
 Op. 95, 3 Fantasier for fløjte og obligat piano - komp. omkr. 1828/publ. 1829
 Op. 98a, rondo for fløjte og piano over George Louis Onslows "The Book Peddler, Or The Lumberjack's Son" i E-dur - komp. omkr. 1828/publ. 1829
 Op. 99, 8 variationer for fløjte og piano over George Louis Onslows "The Book Peddler, Or The Lumberjack's Son" - komp. 1829/publ. 1830
 Op. 101, 8 variationer for fløjte og piano over Ludwig Spohrs opera "Jessonda" - komp. omkr. 1829/publ. 1830
 Op. 102, 3 Duos for to fløjter i D-dur, E-dur, A-dur - komp. omkr. 1829/publ. 1830
 Op. 103, kvartet for fire fløjter i e-mol - komp. 1829/publ. 1830
 Op. 104, 5 variationer for fløjte og piano over en Skottisk Folk Song - komp. 1829/publ. 1830
 Op. 105, 7 variationer for fløjte og piano over en Irsk Folk Song - komp. 1829/publ. 1830
 Op. 108, kvartet for piano, violin, viola, og violoncell i g-mol - komp. 1829/publ. 1833

 Op. 110, 3 Brilliant Duos for fløjte eller viola og piano i H-dur, e-mol, D-dur -/publ. 1830
 Op. 119, Trio for to fløjter o piano i G-dur -/publ. 1832

 Op. 122, kvartett för två violins, viola, och violoncell i a-moll - komp. 1831/publ. 1841

Piano

Rondoer
 Op. 1, 3 Rondo for piano i C-dur - komp. omkr. 1809/publ. 1810
 Op. 2, 3 rondo for piano i A-dur - komp. omkr. 1809/publ. 1810
 Op. 3, 3 rondo for piano i F-dur - komp. omkr. 1809/publ. 1810
 Op. 31, 3 lette rondo for piano - komp. 1820/publ. 1821
 Op. 40, 6 lette rondo for piano - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 41, 8 lette rondo for piano - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 56, 3 lette rondo for piano over Wolfgang Amadeus Mozarts "Figaros bryllup" - komp. 1823/publ. 1823
 Op. 73, 3 rondo for piano över operamelodier - komp. omkr. 1826/publ. 1826
 Op. 84, 3 rondo for piano över operamelodier - komp. 1827/publ. 1827
 Op. 92, "The Charms Of Copenhagen"; rondo for piano - komp. omkr. 1826/publ. 1828
 Op. 96, rondo for piano over George Louis Onslows Opera "The Book Peddler, Or The Lumberjack's Son" - komp. omkr. 1828/publ. 1828
 Op. 97, 2 rondo for piano over Joseph Ferdinand Hérolds Opera "Marie" - komp. 1829/publ. 1829
 Op. 98b, rondo for piano fra Op. 98a i E-dur - komp. 1834/
 Op. 109, 3 rondo for piano over elskede melodier - komp. 1829/30/publ. 1830
 Op. 113, 3 rondo for piano over operamelodier - komp. omkr. 1831/publ. 1832
 Op. 118, 3 rondo for piano over operamelodier af Daniel François Auber - komp. omkr. 1830-1/publ. 1831
 Op. 120, "The Lightness"; rondo for piano over Niccolò Paganini i F-dur -/publ. 1832
 Op. 121, "The Little Bell"; rondo for piano over Niccolò Paganini i a-moll -/publ. 1832
 Op. 125, Pastoral rondo for piano i C-dur -/publ. 1832

Sonater
 Op. 4, Pianosonate i Es-dur - komp. omkr. 1810/publ. 1810
 Op. 5a, Pianosonate i D - komp. omkr. 1811-2/publ. 1812
 Op. 6a, 3 Sonater for piano i a-mol, D-dur, F-dur - komp. omkr. 1811/publ. 1812
 Op. 8a, Sonate for piano i A-dur - komp. omkr. 1812/publ. 1814
 Op. 30, Sonate for piano i H-dur -/publ. 1821
 Op. 26, 3 Sonater for piano i G-dur major, C-dur, Ess-dur -/publ. 1821
 Op. 34, Sonate for piano i G-dur - komp. 1821/publ. 1822
 Op. 46, 3 Sonater for piano i G-dur, d-mol, C-dur - komp. omkr. 1822/publ. 1823
 Op. 52, 3 Sonater for piano i F-dur, H-dur, A-dur - komp. omkr. 1822/publ. 1823
 Op. 127, Sonate for piano i Es-dur - komp. før 1820/publ. 1833

Sonatiner
 Op. 20, 3 sonatiner for piano i C-dur, G-dur, F-dur - komp. omkr. 1819/publ. 1820
 Op. 55, 6 sonatiner for piano i C-dur, G-dur, C-dur, G-dur, D-dur, C-dur - komp. 1823/publ. 1823
 Op. 59, 3 sonatiner for piano i A-dur, F-dur, C-dur - komp. omkr. 1824/publ. 1824
 Op. 60, 3 sonatiner med variationer for piano i F-dur, A-dur, C-dur - komp. omkr. 1825/publ. 1825
 Op. 88, 4 sonatiner for piano i C-dur, G-dur, a-mol, F-dur - komp. 1827/publ. 1827

Variationer
 Op. 12, 7 variationer for piano - komp. omkr. 1814/publ. 1815
 Op. 14, 5 variationer for piano - komp. omkr. 1813/publ. 1813
 Op. 15, 8 variationer for piano - komp. omkr. 1815/publ. 1816
 Op. 16, 8 variationer for piano - komp. omkr. 1818/publ. 1819
 Op. 18, 9 variationer for piano -/publ. 1819
 Op. 22, variationer for piano - komp. omkr. 1820/publ. 1820
 Op. 35, 9 variationer for piano - komp. 1821/publ. 1821
 Op. 42, 6 variationer for piano over østrigske folkesange - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 48, 10 variationer for piano over en folkesang fra Carl Maria von Webers Friskytten - komp. omkr. 1822/publ. 1822
 Op. 49, variationer for piano over seks temaer fra Carl Maria von Webers Friskytten - komp. 1822/publ. 1822
 Op. 53, variationer for piano - komp. 1822/3/publ. 1823
 Op. 54, 10 variationer för piano over Giuseppe Francesco Bianchi - komp. omkr. 1823/publ. 1823
 Op. 62, variationer för piano over tre temaer fra Carl Maria von Webers Euryanthe - komp. omkr. 1824/publ. 1824
 Op. 91, 11 variationer for piano over Kari Won - komp. omkr. 1826/publ. 1828
 Op. 116, variationer för piano over Gioachino Antonio Rossinis Wilhelm Tell - komp. omkr. 1831/publ. 1831

Firhændigt piano
 Op. 17, Sonatina for firhændigt piano i F-dur -/publ. 1818
 Op. 24, 8 valse for firhændigt piano - komp. omkr. 1820/publ. 1821
 Op. 28, 6 valser for firhændigt piano -/publ. 1821/2
 Op. 44, 3 sonatiner for firhændigt piano i G-dur, C-dur, F-dur - komp. omkr. 1822/publ. 1822
 Op. 58, 4 variationer for firhændigt piano över "Give Calm, O Heaven" fra Gioachino Antonio Rossini's "Othello" - komp. omkr. 1823/publ. 1824
 Op. 66, 3 sonatiner for firhændigt piano i F-dur, C-dur, G-dur - komp. omkr. 1824/publ. 1825
 Op. 70, 3 rondo for firhændigt piano - komp. omkr. 1826/publ. 1826
 Op. 72a, 9 variationer for firhændigt piano over Ludwig van Beethovens "Heart, My Heart, What Is Giving?", Op. 75, Nr. 2 - komp. omkr. 1826/publ. 1826
 Op. 75, variationer for firhændigt piano over Ludwig van Beethovens "The Quail's Beating", WoO 129 - komp. omkr. 1826/publ. 1826/7
 Op. 76, 8 variationer for firhændigt piano over Ludwig van Beethovens "The Luck Of Life", Op. 88 - komp. omkr. 1826/publ. 1827
 Op. 77, 8 variationer for firhændigt piano over Ludwig van Beethovens "Longing",Op. 83, Nr. 2 - komp. omkr. 1826/publ. 1827
 Op. 111, 3 rondo for firhændigt piano i C-dur, D-dur, D-dur - komp. omkr. 1831/publ. 1831
 Op. 114, 3 Varied Airs for firhændigt piano i G-dur, C-dur, F-dur -/publ. 1832
 Op. 123, Allegro Patetico for firhændigt piano -/publ. 1832
 Op. 124, Adagio rondo for firhændigt piano i D-dur -/publ. 1832

Andre
 Op. 25, fantasi og variationer for piano - komp. omkr. 1815/publ. 1821
 Op. 37, Divertimento for piano i Es-dur - komp. 1821/publ. 1822
 Op. 61, 6 Divertimento i form af en vals for piano - komp. omkr. 1824/publ. 1825
 Op. 74b, Adaptation for piano af op. 74a - komp. 1825-6/publ. 1873
 Op. 93, fantasi for piano over svenske sange -/publ. 1828
 Op. 112, 3 Varied Airs for piano i C-dur, G-dur, F-dur - komp. omkr. 1831/publ. 1831
 Op. 117, 3 Rondolettos for piano over sange af Ludwig van Beethoven - komp. omkr. 1831/publ. 1831
 Op. 126, Divertimento for piano over temaer af Wolfgang Amadeus Mozart -/publ. 1833

Operaer

 Op. 27, "Trylleharpen" - komp. 1816/publ. 1820
 Op. 29, "Elisa"; musik for drama - komp. 1819-20/publ. 1820
 Op. 47, "Eurydike i Tartarus"; musik for drama (af Jens Baggesen) - komp. 1816/Ouvertyr publ. 1823
 Op. 74a, "William Shakespeare"; drama med musik (af Casper Johannes Boye) - komp. 1825-6/ouvertyr publ. 1826
 Op. 65, "Lulu"; opera i tre akter (af Carl Frederik Güntelberg) - komp. 1823-4/publ. 1825
 Op. 100, "Elverhøj"; musik for drama i fem akter (af Johan Ludvig Heiberg) - komp. 1828/publ. 1828
 Op. 107, "Hugo og Adelheid"; opera i tre akter (af Casper Johannes Boye) - komp. 1827/publ. 1827/38
 Op. 115, "Trillingbrødrene fra Damask"; komedie i tre akter (af Adam Gottlob Oehlenschläger) - komp. 1830/publ. 1830

Kor
 Op. 36, "The Celebration Of Goodwill" for stemme og akkompagnement -/publ. 1822
 Op. 67, 6 sange for mandsstemmer -/publ. omkr. 1825
 Op. 82, 9 firstemmige sange for mandskor a cappella - komp. 1826/publ. 1828
 Op. 89, 8 firstemmige sange for mandskor a cappella - komp. omkr. 1826/publ. 1828/9

Sange
 Op. 5b, 3 sange med piano - komp. før 1806/publ. omkr. 1806-7
 Op. 9, 6 sange med piano - komp. omkr. 1813/publ. 1814
 Op. 11a, 10 tyske sange med piano - komp. 1813/publ. 1814
 Op. 11b, "The Oracle Bell" for stemme og piano - komp. omkr. 1810/publ. 1810
 Op. 19, 10 tyske sange med piano - komp. omkr. 1818/publ. 1819
 Op. 21, 3 digte af Heinrich Wilhelm von Gerstenberg med piano - komp. omkr. 1820/publ. 1820
 Op. 23, 12 tyske sange med piano - komp. 1819/publ. 1820
 Op. 72b, 3 sange med piano - komp. 1821-3/publ. 1823
 Op. 78, 2 digte af Ignaz Franz Castelli for stemme og piano -/publ. omkr. 1827
 Op. 106, 6 Romanser og sange af Friedrich de la Motte Fouqué med piano - komp. 1829/publ. 1830

Efter opusnummer
 Op. 1, 3 Rondo för piano i C-dur - komp. omkr. 1809/publ. 1810
 Op. 2, 3 rondo for piano i A-dur - komp. omkr. 1809/publ. 1810
 Op. 3, 3 rondo for piano i F-dur - komp. omkr. 1809/publ. 1810
 Op. 4, Pianosonate i Ess-dur - komp. omkr. 1810/publ. 1810
 Op. 5a, Pianosonate i D - komp. omkr. 1811-2/publ. 1812
 Op. 5b, 3 sange med piano - komp. før 1806/publ. omkr. 1806-7
 Op. 6a, 3 Sonater for piano i a-moll, D-dur, F-dur - komp. omkr. 1811/publ. 1812
 Op. 6b, Sonatine for piano och obligat violin i D-dur - komp. 1811-2/publ. 1812
 Op. 7, Pianokoncert i C-dur - komp. 1810/publ. 1812
 Op. 8a, Sonate for piano i A-dur - komp. omkr. 1812/publ. 1814
 Op. 9, 6 sange med piano - komp. omkr. 1813/publ. 1814
 Op. 10a, 3 Duetter for to fløjter i E, D-dur, G-dur
 Op. 10b, 12 variationer og soli for fløjte i D-dur, A-dur, d-mol, G-dur, G-dur, e-mol, G-dur, c-mol, D-dur, G-dur, D-dur, d-mol - komp. før 1810/publ. 1810
 Op. 11a, 10 tyske sange med piano - komp. 1813/publ. 1814
 Op. 11b, "The Oracle Bell" for stemme og piano - komp. omkr. 1810/publ. 1810
 Op. 12, 7 variationer for piano - komp. omkr. 1814/publ. 1815
 Op. 13, 3 trioer for tre fløjter i D-dur, g-moll, F-dur - komp. omkr. 1814/publ. 1815
 Op. 14, 5 variationer for piano - komp. omkr. 1813/publ. 1813
 Op. 15, 8 variationer for piano - komp. omkr. 1815/publ. 1816
 Op. 16, 8 variationer for piano - komp. omkr. 1818/publ. 1819
 Op. 17, Sonatina for firhændigt piano i F-dur -/publ. 1818
 Op. 18, 9 variationer for piano -/publ. 1819
 Op. 19, 10 tyske sange med piano - komp. omkr. 1818/publ. 1819
 Op. 20, 3 sonatiner for piano i C-dur, G-dur, F-dur - komp. omkr. 1819/publ. 1820
 Op. 21, 3 digte af Heinrich Wilhelm von Gerstenberg med piano - komp. omkr. 1820/publ. 1820
 Op. 22, variationer for piano - komp. omkr. 1820/publ. 1820
 Op. 23, 12 tyske sange med piano - komp. 1819/publ. 1820
 Op. 24, 8 valse for firhændigt piano - komp. omkr. 1820/publ. 1821
 Op. 25, fantasi og variationer for piano - komp. omkr. 1815/publ. 1821
 Op. 26, 3 Sonater for piano i G-dur major, C-dur, Es-dur -/publ. 1821
 Op. 27, "The Magic Harp" - komp. 1816/publ. 1820
 Op. 28, 6 valse for firhændigt piano -/publ. 1821/2
 Op. 29, "Elisa"; musik for drama - komp. 1819-20/publ. 1820
 Op. 30, Sonata for piano i H-dur -/publ. 1821
 Op. 31, 3 lette rondo for piano - komp. 1820/publ. 1821
 Op. 32, Pianokvartet, violin, viola, og violoncell i c-mol - komp. 1820-1/publ. 1821
 Op. 33, Sonata for piano og violi i f-moll - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 34, Sonata for piano i G-dur - komp. 1821/publ. 1822
 Op. 35, 9 variationer for piano - komp. 1821/publ. 1821
 Op. 36, "The Celebration Of Goodwill" for stemme og akkompagnement -/publ. 1822
 Op. 37, Divertimento for piano i Es-dur - komp. 1821/publ. 1822
 Op. 38, 3 Fantasier for fløjte i D-dur, G-dur, C-dur - komp. 1821/publ. 1822
 Op. 39, 3 Duoer for to fløjter i E, H-dur, D-dur -/publ. 1821/2
 Op. 40, 6 lette rondo for piano - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 41, 8 lette rondo for piano - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 42, 6 variationer for piano over østrigske folkesange - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 43
 Op. 44, 3 sonatiner for firhændigt piano i G-dur, C-dur, F-dur - komp. omkr. 1822/publ. 1822
 Op. 45, Concertino for to horn - komp. omkr. 1822/publ. 1830
 Op. 46, 3 Sonater for piano i G-dur, d-mol, C-dur - komp. omkr. 1822/publ. 1823
 Op. 47, "Eurydike i Tartarus"; musik for drama (af Jens Immanuel Baggesen) - komp. 1816/Ouvertyr publ. 1823
 Op. 48, 10 variationer for piano over en folkesang fra Carl Maria von Webers Friskytten - komp. omkr. 1822/publ. 1822
 Op. 49, variationer for piano over seks temaer fra Carl Maria von Webers Der Freischütz - komp. 1822/publ. 1822
 Op. 50, kvartet for piano, violin, viola, og violoncell i A-dur - komp. omkr. 1821/publ. 1822
 Op. 51, Kvintet for fløjte, violin, to viola, og violoncell i D-dur, E-dur, A-dur - komp. omkr. 1822/publ. 1823
 Op. 52, 3 Sonater for piano i F-dur, H-dur, A-dur - komp. omkr. 1822/publ. 1823
 Op. 53, variationer for piano - komp. 1822/3/publ. 1823
 Op. 54, 10 variationer for piano over Giuseppe Francesco Bianchi - komp. omkr. 1823/publ. 1823
 Op. 55, 6 sonatiner for piano i C-dur, G-dur, C-dur, G-dur, D-dur, C-dur - komp. 1823/publ. 1823
 Op. 56, 3 Easy rondo for piano över Wolfgang Amadeus Mozarts "Figaros bryllup" - komp. 1823/publ. 1823
 Op. 57, 3 soli for fløjte og obligat piano i F-dur, a-mol, G-dur -/publ. 1824
 Op. 58, 4 variationer for firhændigt piano over "Give Calm, O Heaven" fra Gioachino Antonio Rossinis "Otello" - komp. omkr. 1823/publ. 1824
 Op. 59, 3 sonatiner for piano i A-dur, F-dur, C-dur - komp. omkr. 1824/publ. 1824
 Op. 60, 3 sonatiner med variationer for piano i F-dur, A-dur, C-dur - komp. omkr. 1825/publ. 1825
 Op. 61, 6 Divertimento i form af en vals for piano - komp. omkr. 1824/publ. 1825
 Op. 62, variationer för piano over tre temaer fra Carl Maria von Webers "Euryanthe" - komp. omkr. 1824/publ. 1824
 Op. 63, 6 variationer for fløjte og piano over Carl Maria von Webers "Euryanthe" - komp. omkr. 1824/publ. 1825
 Op. 64, Sonata for fløjte og piano i Es-dur -/publ. 1825
 Op. 65, "Lulu"; opera i tre akter (af Carl Frederik Güntelberg) - komp. 1823-4/publ. 1825
 Op. 66, 3 sonatiner for firhændigt piano i F-dur, C-dur, G-dur - komp. omkr. 1824/publ. 1825
 Op. 67, 6 sange for mandsstemmer -/publ. omkr. 1825
 Op. 68, 6 Divertimento for fløjte og obligat piano - komp. omkr. 1825/publ. 1825
 Op. 69, Sonater for fløjte og piano i G-dur - komp. omkr. 1825/publ. omkr. 1826
 Op. 70, 3 rondo for firhændigt piano - komp. omkr. 1826/publ. 1826
 Op. 71, Sonater for fløjte og piano i e-moll -/publ. 1826
 Op. 72a, 9 variationer for firhændigt piano over Ludwig van Beethovens "Heart, My Heart, What Is Giving?", Op. 75, Nr. 2 - komp. omkr. 1826/publ. 1826
 Op. 72b, 3 sange med piano - komp. 1821-3/publ. 1823
 Op. 73, 3 rondo for piano over operamelodier - komp. omkr. 1826/publ. 1826
 Op. 74a, "William Shakespeare"; musik for drama (af Casper Johannes Boye) - komp. 1825-6/ouvertyr publ. 1826
 Op. 74b, Adaptation for piano af op. 74a - komp. 1825-6/publ. 1873
 Op. 75, variationer for firhændigt piano over Ludwig van Beethovens "The Quail's Beating", WoO 129 - komp. omkr. 1826/publ. 1826/7
 Op. 76, 8 variationer for firhændigt piano over Ludwig van Beethovens "The Luck Of Life", Op. 88 - komp. omkr. 1826/publ. 1827
 Op. 77, 8 variationer for firhændigt piano over Ludwig van Beethovens "Longing",Op. 83, Nr. 2 - komp. omkr. 1826/publ. 1827
 Op. 78, 2 digte af Ignaz Franz Castelli for stemme og piano -/publ. omkr. 1827
 Op. 79, 3 Sonater for viola og piano i F-dur, a-mol, C-dur - komp. omkr. 1827/publ. 1827
 Op. 80, 3 Duor for to fløjter i G-dur, C-dur, e-mol - komp. omkr. 1826/publ. 1827/8
 Op. 81, 3 Duor for to fløjter i D-dur, F-dur, g-mol - komp. omkr. 1826/publ. 1827/82
 Op. 82, 9 firstemmige sange for mandskor a cappella - komp. 1826/publ. 1828
 Op. 83, 3 Sonater for fløjte og piano i G-dur, C-dur, g-mol - komp. omkr. 1826/publ. 1827/8
 Op. 84, 3 rondo for piano over operamelodier - komp. 1827/publ. 1827
 Op. 85, Sonata för flöjt och piano i A-dur -/publ. 1827
 Op. 86, 3 trioer for 3 fløjter i E-dur, D-dur, Es-dur - komp. omkr. 1826-7/publ. 1827
 Op. 87, 3 Duoer for 2 fløjter i A-dur, g-mol, D-dur - komp. omkr. 1827/publ. 1827
 Op. 88, 4 sonatiner for piano i C-dur, G-dur, a-mol, F-dur - komp. 1827/publ. 1827
 Op. 89, 8 firstemmige sange for mandskor a cappella - komp. omkr. 1826/publ. 1828/9
 Op. 90, Trio for 3 fløjter i H-dur - komp. omkr. 1826/publ. 1828
 Op. 91, 11 variationer for piano over "Kari Won" - komp. omkr. 1826/publ. 1828
 Op. 92, "The Charms Of Copenhagen"; rondo for piano - komp. omkr. 1826/publ. 1828
 Op. 93, fantasi for piano over svenske sange -/publ. 1828
 Op. 94, 8 variationer for fløjte og piano over George Louis Onslows "For The Girls" - komp. 1829/publ. 1829
 Op. 95, 3 Fantasier for fløjte og obligat piano - komp. omkr. 1828/publ. 1829
 Op. 96, rondo for piano over George Louis Onslows Opera "The Book Peddler, Or The Lumberjack's Son" - komp. omkr. 1828/publ. 1828
 Op. 97, 2 rondo for piano over Joseph Ferdinand Hérolds Opera "Marie" - komp. 1829/publ. 1829
 Op. 98a, rondo for fløjte og piano over George Louis Onslows "The Book Peddler, Or The Lumberjack's Son" i E-dur - komp. omkr. 1828/publ. 1829
 Op. 98b, rondo for piano fra Op. 98a i E-dur - komp. 1834/
 Op. 99, 8 variationer for fløjte og piano over George Louis Onslows "The Book Peddler, Or The Lumberjack's Son" - komp. 1829/publ. 1830
 Op. 100, "Elves' Hill"; musik för drama i fem akter (af Johan Ludvig Heiberg) - komp. 1828/publ. 1828
 Op. 101, 8 variationer for fløjte og piano over Ludwig Spohrs opera "Jessonda" - komp. omkr. 1829/publ. 1830
 Op. 102, 3 Duoer for to fløjter i D-dur, E-dur, A-dur - komp. omkr. 1829/publ. 1830
 Op. 103, kvartet for fire fløjter i e-mol - komp. 1829/publ. 1830
 Op. 104, 5 variationer for fløjte og piano over A Scottish Folk Song - komp. 1829/publ. 1830
 Op. 105, 7 variationer for fløjte og piano over An Irish Folk Song - komp. 1829/publ. 1830
 Op. 106, 6 Romanser og sange af Friedrich de la Motte Fouqué med piano - komp. 1829/publ. 1830
 Op. 107, "Hugh og Adelaide"; opera i tre akter (af Casper Johannes Boye) - komp. 1827/publ. 1827/38
 Op. 108, kvartet for piano, violin, viola, og violoncell i g-mol - komp. 1829/publ. 1833
 Op. 109, 3 rondo for piano over elskede melodier - komp. 1829/30/publ. 1830
 Op. 110, 3 Brilliant Duos for fløjte eller viola og piano i H-dur, e-mol, D-dur -/publ. 1830
 Op. 111, 3 rondo for firhændigt piano i C-dur, D-dur, D-dur - komp. omkr. 1831/publ. 1831
 Op. 112, 3 variationer Airs for piano i C-dur, G-dur, F-dur - komp. omkr. 1831/publ. 1831
 Op. 113, 3 rondo for piano over operamelodier - komp. omkr. 1831/publ. 1832
 Op. 114, 3 variationer Airs for firhændigt piano i G-dur, C-dur, F-dur -/publ. 1832
 Op. 115, "The tre Brothers ur Damascus"; komedi i tre akter (av Adam Gottlob Oehlenschläger) - komp. 1830/publ. 1830
 Op. 116, variationer for piano over Gioachino Antonio Rossinis "William Tell" - komp. omkr. 1831/publ. 1831
 Op. 117, 3 Rondolettos for piano over sange af Ludwig van Beethoven - komp. omkr. 1831/publ. 1831
 Op. 118, 3 rondo for piano over operamelodier af Daniel François Auber - komp. omkr. 1830-1/publ. 1831
 Op. 119, Trio for to fløjter og piano i G-dur -/publ. 1832
 Op. 120, "The Lightness"; rondo for piano over Niccolò Paganini i F-dur -/publ. 1832
 Op. 121, "The Little Bell"; rondo for piano över Niccolò Paganini i a-moll -/publ. 1832
 Op. 122, kvartet for to violiner, viola, och violoncell i a-moll - komp. 1831/publ. 1841
 Op. 123, Allegro Patetico for firhændigt piano -/publ. 1832
 Op. 124, Adagio rondo for firhændigt piano i D-dur -/publ. 1832
 Op. 125, Pastoral rondo for piano i C-dur -/publ. 1832
 Op. 126, Divertimento for piano over temaer af Wolfgang Amadeus Mozart -/publ. 1833
 Op. 127, Sonate for piano i Es-dur - komp. før 1820/publ. 1833

Uden opusnummer
 WoO 128, 2 romancer fra "Hugh fra Reinberg"; tragedie i fem akter (af Adam Gottlob Oehlenschläger) - komp. 1814/publ. 1814
 WoO 129, "Røverborgen"  opera i tre akter (af Adam Gottlob Oehlenschläger) - komp. 1813/publ. 1815
 WoO 130, "The Happy Hero"; lyrisk scene (af Christian Levi Sander) - komp. omkr. 1819/
 WoO 131, 2 sange fra "Aladdin"; musik for drama (af Adam Gottlob Oehlenschläger) - komp. 1816-30/publ. 1839
 WoO 132, "över The Joy" for soli, kor, og orkester - komp. 1813/
 WoO 133, Cantatina for to sopraner og blandet kor med fløjte og strygeorkester - komp. omkr. 1814/
 WoO 134, "Reformation kantate" - komp. 1817/
 WoO 135, "Sorrow Cantata" - komp. 1818/
 WoO 136, "Wedding Cantata" - komp. 1828/
 WoO 137a, to folkesange for stemme og piano - komp. omkr. 1819/publ. 1819
 WoO 137b, Adaptation for orkester af Op. 137a, Nr. 2 - komp. omkr. 1819/publ. 1819
 WoO 138, March for piano med obligat kor - komp. omkr. 1820/publ. 1821
 WoO 139, Norges nationalsang - komp. 1821/publ. 1822
 WoO 140, Song for The Ground Cadets - komp. 1828/publ. 1828
 WoO 141, "Voice In The Darkness" for mandskor med Gitar -/
 WoO 142, "Joy"; sang for to sopraner, tenor, og bas med piano -/publ. 1824
 WoO 143, 2 Mosaic kor - komp. 1817/publ. 1826
 WoO 144, "Nice Is No More, My Friend"; duettino med piano -/publ. før 1808
 WoO 145, "The Abbess och The Nun"; antifon for to stemmer med piano -/publ. omkr. 1810
 WoO 146, "The Flowers" for stemme og piano - komp. før 1808/publ. före 1808
 WoO 147, "The Violets" for stemme og piano - komp. før 1808/publ. 1808
 WoO 148, Air ur "One of three" for stemme og piano -/
 WoO 149, Easy Pieces for stemme og piano - komp. før 1810/publ. före 1810
 WoO 150, "Resignation" for stemme og piano - komp. før 1810/publ. omkr. 1810
 WoO 151, "Do You Know The Land?" for stemme og piano - komp. før 1810/publ. omkr. 1810
 WoO 152, "The Bathing Maiden" for stemme og piano - komp. før 1811/publ. omkr. 1810
 WoO 153, 3 Canzonettas for stemme og piano - komp. 1813/publ. 1818/9
 WoO 154, "Romance över The First Of January" for stemme og piano - komp. 1813/publ. 1813
 WoO 155, "Fresh ur The Joy" for stemme og piano - komp. 1814/publ. 1842
 WoO 156, "Restless Love" for stemme og piano -/publ. omkr. 1815
 WoO 157, "The Flower Of Eternity" for stemme og piano - komp. omkr. 1818/publ. 1818
 WoO 158, "Roses för Every Month" for fire stemmer med piano - komp. 1818/publ. 1818
 WoO 159, "Urania" for stemme og piano -/publ. omkr. 1820
 WoO 160, "The Border At Hjelmen" for stemme og piano - komp. 1822/publ. 1822
 WoO 161, "The Trip To The Moon" for stemme og piano - komp. omkr. 1822/publ. 1822
 WoO 162, "In The Spring" for stemme og piano - komp. omkr. 1823/publ. 1823
 WoO 163, "Song To Freedom" for stemme og piano - komp. omkr. 1824/publ. 1824
 WoO 164, 2 sange fra "A Mountai Fairy Tale" for stemme og piano - komp. 1824/5/publ. 1825
 WoO 165, "Memory" for stemme og piano - komp. omkr. 1827/publ. 1827
 WoO 166, 3 Postuma sange for stemme og piano -/publ. 1875
 WoO 167, 3 sange fra Vang for stemme og piano -/
 WoO 168, "Eleonore's Rapture" for stemme med fløjte og piano - komp. omkr. 1829/
 WoO 169, Tostemmig Puzzle Kanon - komp. före 1809/publ. 1808/9
 WoO 170, 5 Puzzle Kanons -/publ. 1811
 WoO 171, "Alleluia"; trestemmig kanon -/publ. 1811
 WoO 172, Kanon for piano -/publ. 1811
 WoO 173, "Ave Maria"; syvstemmig kanon -/publ. 1812
 WoO 174, Tostemmig kanon i a-moll -/
 WoO 175, Tolvstemmig kanon -/
 WoO 176, Musikalisk anagram over B,A,C,H -/
 WoO 177, "Kaael, Not Tepid"; kanon af Ludwig van Beethoven -/
 WoO 178, Tostemmig kanon i H-dur -/publ. 1820
 WoO 179, Firstemmige kanon i a-moll -/publ. 1821
 WoO 180, "Plead, Weep"; firstemmig kanon -/publ. 1821
 WoO 181, "Good Wine"; seksstemmig kanon-/publ. 1821
 WoO 182, Kanon for 28 stemmer -/publ. 1821
 WoO 183, Comic Canons -/publ. 1817
 WoO 184, Firstemmige Puzzle Kanon -/
 WoO 185, Symfoni - komp. før 1805/
 WoO 186, 12 danse for to violiner og kontrabas - komp. før 1808/
 WoO 187, Pianokoncert i f-mol - komp. 1811/
 WoO 188, 3 Cantabile Movements for fløjte -/publ. 1834
 WoO 189, Andante og Polacca for horn og piano/
 WoO 190, Engelske danse for fire instrumenter -/
 WoO 191, Sonatina for firhændigt piano i C-dur -/publ. omkr. 1835
 WoO 192, Divertimento for firhændigt piano i Bb-dur -/publ. 1838
 WoO 193, valse fra Dobberan for firhændigt piano -/publ. före 1824
 WoO 194, Adagio og Allegro Con Brio for piano - komp./publ. före 1820
 WoO 195, Grave og Allegro non tanto for piano - komp. omkr. 1820/
 WoO 196, variationer for piano over en Air af Henri Montan Berton - komp. før 1808/publ. 1807
 WoO 197, "For The Well-Being Of Hamburg"; variationer for piano - komp. før 1810/
 WoO 198, 67 variationer for piano - komp. före 1816/publ. før 1816
 WoO 199, "During A Dark Trip" for piano - komp. före 1816/publ. før 1816
 WoO 200, ochantino med variationer for piano -/publ. 1822
 WoO 201, Lento Al Rovescio for piano - komp. före 1818/
 WoO 202, rondo for piano i A-dur - komp. 1815/
 WoO 203, rondo for piano over et tema af Jacques Pierre Rode i a-moll -/publ. 1814
 WoO 204, "Thunderstorm At The Sea"; tone painting för piano - komp. omkr. 1810/
 WoO 205, Funeral March for piano - komp. 1814/publ. 1814
 WoO 206, 2 Lamentation Marches for piano - komp. 1815/publ. 1815
 WoO 207, "The Meeting Of The Bodyguards"; march for piano - komp. omkr. 1815/publ. 1815
 WoO 208, 2 Weapon-Dances for piano -/publ. 1816
 WoO 209, Review March for The Guards för piano -/publ. 1818
 WoO 210, 6 valse for piano - komp. före 1808/publ. före 1808
 WoO 211, 10 valse for piano -/publ. 1812/3
 WoO 212, 12 valse for piano -/publ. 1817
 WoO 213, Favorite valse for piano i A-dur -/publ. 1817
 WoO 214, Valser for piano i F-dur - komp. omkr. 1818/
 WoO 215, "Kaleidacousticon" för piano - komp. omkr. 1817/publ. omkr. 1817
 WoO 216, Great Heroic Waltz för piano -/publ. 1822
 WoO 217, 12 skotske danse for piano -/publ. omkr. 1810
 WoO 218, 6 skotske danse for piano -/publ. 1812
 WoO 219, "Old och New Times"; minuet for piano -/publ. omkr. 1812
 WoO 220, Ecossaise for piano i Ess-dur -/
 WoO 221, Polonaise for piano i H-dur -/publ. omkr. 1834
 WoO 222, Figured Bass Skole -/
 WoO 223, Overture over "The Triumph Of Love" -/
 WoO 224, Scene fra Ossian's "Comala" -/
 WoO 225, "Moses"; musik for drama (af Ernst August Klingemann) -/
 WoO 226, "Alfred"; opera (af August Friedrich von Kotzebue) -/
 WoO 227, 3 Progressive Sonater for fløjte eller violi og piano -/
 WoO 228, 6 valse for firhændigt piano -/
 WoO 229, 5 valse for piano -/
 WoO 230, 6 små valse for piano -/
 WoO 231, 12 digte af Frederik Høegh-Guldberg -/
 WoO 232, Romanser og sange i to bind for stemme og piano -/

Værkfortegnelser (klassisk musik)

Værkliste for Friedrich Kuhlau


Federico Gatti, né le  à Rivoli en Italie, est un footballeur international italien qui joue au poste de défenseur à la Juventus FC.

Grandi à Chieri, Torino et Alessandria, Gatti a commencé sa carrière senior avec l'équipe de Promozione - le sixième niveau du système de football italien - Pavarolo en 2015, aidant son équipe à être promue en Eccellenza. L'année suivante, Gatti a rejoint Saluzzo mais est retourné à Pavarolo six mois plus tard. Gatti est resté à Pavarolo jusqu'en 2018, date à laquelle il a changé de position, passant de milieu de terrain à défenseur, et est parti à Verbania, obtenant la promotion en Serie D. En 2020, Gatti a fait ses débuts professionnels avec l'équipe Pro Patria, en Serie C. L'année suivante, Gatti est acheté par le club de Serie B de Frosinone. En janvier 2022, Gatti a rejoint la Juventus qui l'a prêté à Frosinone jusqu'en juin 2022.

Vie personelle
À 17 ans, Gatti a quitté l'école et a commencé à travailler, à la suite du chômage de son père. Il a travaillé comme maçon, fabricant de fenêtres, réparé des toits et travaillé sur les marchés généraux pendant 9 à 10 heures par jour, jusqu'en 2018. Gatti ne s'entraînait que le soir, dînait à 23h00 et se levait à 04h00.

Gatti considère le défenseur de la Juventus Giorgio Chiellini comme son idole.

Le père de Gatti, Ludovico, était entraîneur de football et directeur sportif lors de son expérience à Pavarolo.

Biographie

Carrière des jeunes
En 2005, à l'âge de 7 ans, il a joué un match amical pour Chieri contre le Torino; son talent de milieu offensif a été remarqué par Giorgio Boscarato, l'observateur sportif du Torino, qui l'a signalé à Silvano Benedetti, le directeur sportif du secteur des jeunes du Torino, qui a fini par l'acheter. Gatti a finalement été promu en moins de 15 ans, avant de passer dans l'équipe des jeunes d'Alessandria.

Pavarolo et Saluzzo
Gatti a ensuite été prêté au club de Promozione Pavarolo lors de la saison 2014-2015. Au lieu de jouer avec l'équipe des Allievi (moins de 17 ans), Gatti a passé la plus grande partie de la saison à jouer pour l'équipe des Juniores (moins de 19 ans) avec laquelle il a marqué 13 buts en 18 apparitions malgré ses 17 ans. Le 25 février 2015, Gatti a fait ses débuts avec l'équipe première Au cours de la deuxième moitié de la saison, Gatti a ensuite été agrégé à l'équipe première. Gatti a terminé la saison 2014-2015 avec quatre apparitions en équipe première. La saison suivante, Gatti a été promu en équipe première, il a marqué trois buts en 27 apparitions en championnat et il a remporté le prix du meilleur jeune joueur de la saison. Son équipe a également été promue en Eccellenza car elle a remporté la Coppa Italia Promozione Piemonte-Valle d'Aoste - une compétition régionale pour les équipes de Promozione. Gatti a été prêté à Saluzzo en 2016, mais est revenu à Pavarolo six mois plus tard, aidant son équipe à éviter la relégation en Promozione Au cours de cette saison, Gatti a marqué huit buts en 31 apparitions. Lors de la saison suivante (2017-2018), en raison de problèmes économiques, Pavarolo était en retard dans les paiements, les joueurs les plus expérimentés ont donc décidé de ne pas s'entraîner ni de jouer les dix derniers matchs de championnat et l'équipe Juniores a été promue en équipe première. Parce-que Gatti était le joueur le plus grand de l'équipe, il a changé de position, passant de milieu de terrain à défenseur. Gatti a terminé la saison 2017-2018 en marquant sept buts en 27 apparitions en championnat, mais il n'a pas réussi à éviter que son équipe soit reléguée en Promozione.

Verbania et Pro Patria
Les performances de Gatti en tant que défenseur ont impressionné Verbania, qui l'a acheté en contrat permanent en 2018; il a marqué un but en 34 apparitions et a aidé son équipe à remporter l'Eccellenza. Ses performances avec Verabania ont impressionné Cavese, une équipe de Serie C, qui a essayé de l'acheter mais il ne l'a pas rejoint. Lors de la saison suivante (2019-2020), il a marqué trois buts en 22 matches avec son équipe en Serie D avant l'interruption causée par la pandémie de COVID-19 en Italie et n'a pas réussi à éviter la relégation de son équipe en Eccellenza. En 2020, Gatti a effectué son transfert professionnel vers le club de Serie C Pro Patria, faisant 35 apparitions et marquant un but.

Frosinone
Gatti a rejoint le club de Serie B de Frosinone en 2021 en signant un contrat de quatre ans. Il a fait ses débuts le 15 août, lors du match du premier tour de la Coppa Italia contre Venezia, qui s'est soldé par un match nul 1-1. Il a manqué un penalty crucial lors de la séance de tirs au but, perdue 8-7. Le premier but de Gatti pour Frosinone a été inscrit le 23 octobre, lors d'une victoire 2-1 contre Ascoli. Le 4 décembre, Gatti a été exclu après avoir reçu deux avertissements en deux minutes lors d'un match nul 1-1 contre Ternana. Le 18 décembre, Gatti a inscrit un doublé lors d'une victoire 4-0 contre SPAL.

Juventus FC
Le 31 janvier 2022, la Juventus, club de Serie A, a signé un contrat de quatre ans et demi avec Gatti pour un montant de 7,5 millions d'euros plus 2,5 millions d'euros de primes liées aux performances, et l'a rapidement prêté à Frosinone pour le reste de la saison.
Le 25 octobre 2023, Gatti prolonge avec la Vieille Dame jusqu'en juin 2028.

Style de jeu
Gatti est un défenseur central droitier, fort dans les airs avec une taille de 1,90 m, une bonne technique grâce à son expérience antérieure en tant que milieu de terrain, et une forte physicalité. Gatti se distingue sur le terrain par sa détermination et sa personnalité. Fort dans les tacles et les contrastes, il a un sens de la position et du timing dans l'anticipation Le directeur sportif de Frosinone, Guido Angelozzi, a établi des comparaisons avec le duo de défenseurs centraux de la Juventus, définissant Gatti comme "un [Giorgio] Chiellini avec les pieds de [Leonardo] Bonucci".

Notes et références

Liens externes

Footballeur international italien
Joueur du Torino FC
Joueur de l'Alessandria Calcio
Joueur du Frosinone Calcio
Joueur de la Juventus FC
Naissance en juin 1998
Naissance à Rivoli

Federico Gatti


Oxyinae es una subfamilia de insectos ortópteros caelíferos perteneciente a la familia Acrididae. Se encuentran en América.

Géneros

Según Orthoptera Species File (2 de abril de 2010):
 Oxyini Brunner von Wattenwyl 1893
 Bermiella Bolívar, 1912
 Bermiodes Bolívar, 1912
 Bermius Stål, 1878
 Caryanda Stål, 1878
 Cercina Stål, 1878
 Cranae Stål, 1878
 Cranaella Ramme, 1941
 Daperria Sjöstedt, 1921
 Emeiacris Zheng, 1981
 Gesonula Uvarov, 1940
 Lemba Huang, 1983
 Nepalocaryanda Ingrisch, 1990
 Oxya Serville, 1831
 Oxyina Hollis, 1975
 Paracranae Willemse, 1931
 Philicranae Willemse, 1955
 Pseudocaryanda Willemse, 1939
 Pseudocranae Bolívar, 1898
 Pseudoxya Yin & Liu, 1987
 Quilta Stål, 1861
 Thanmoia Ramme, 1941
 Tolgadia Sjöstedt, 1920
 Praxibulini Rehn, 1957
 Kosciuscola Sjöstedt, 1933
 Methiola Sjöstedt, 1920
 Methiolopsis Rehn, 1957
 Praxibulus Bolívar, 1906
 tribu indéterminée
 Badistica Karsch, 1891
 Chitaura Bolívar, 1918
 Cylindrotiltus Ramme, 1929
 Digentia Stål, 1878
 Dirshia Brown, 1962
 Gerista Bolívar, 1905
 Hygracris Uvarov, 1921
 Oxycrobylus Ingrisch, 1989
 Oxytauchira Ramme, 1941
 Pterotiltus Karsch, 1893

Referencias

 Brunner von Wattenwyl, 1893 : Révision du système des orthoptères et description des espèces rapportées par M. Leonardo Fea de Birmanie.  Annali del Museo Civico di Storia Naturale 'Giacomo Doria', Génova, vol. 33, 1–230 (texto original).

Enlaces externos
 Oxyinae en Tolweb
 Oxyinae en Biolib

Acrididae

Oxyinae


مجموعة الأزمات الدولية (الإنجليزية: International Crisis Group) هي منظمة دولية غير ربحية وغير حكومية تتمثل مهمتها في منع حدوث وتسوية النزاعات الدموية حول العالم من خلال تحليلات ميدانية ومن خلال إسداء المشورة. تأسست عام 1995 وتعد من المصادر العالمية الأول للتحليلات والمشورة التي تقدمها للحكومات، والمنظمات الدولية مثل الأمم المتحدة، والاتحاد الأوروبي، والبنك الدولي.

تاريخ المنظمة
تأسست مجموعة الأزمات في عام 1995 كمنظمة دولية غير حكومية تأسست بمبادرة من مجموعة من الشخصيات المعروفة على ضفتي الأطلسي ممن شعروا باليأس من فشل المجتمع الدولي في توقع المآسي التي حدثت في مطلع التسعينيات في كل من الصومال، ورواندا، والبوسنة، والاستجابة لها على نحو فعال، وكان الهدف هو تأسيس منظمة مستقلة تماما من نفوذ أي حكومة.

التنظيم والهدف

تعد المنظمة المصدر العالمي الأول المستقل والحيادي للتحليلات والمشورة التي تقدمها للحكومات والمنظمات الدولية مثل الأمم المتحدة، والاتحاد الأوروبي، والبنك الدولي، فيما يتعلق بمنع ظهور النزاعات المميتة وتسويتها عند ظهورها. وما يميز مجموعة الأزمات عن غيرها من المنظمات العاملة في تحليل ومنع وتسوية النزاعات هو الجمع بين التحليل المستند إلى العمل الميداني، والتوصيات الحصيفة بشأن السياسات، والمستوى الرفيع من الدعوة وتعبئة المواقف، حيث يقوم فريق إداري رفيع المستوى ومتمتع بخبرة كبيرة في العمل الحكومي ومجلس أمناء شديد النشاط
بلعب هذه الأدوار على نحو غير متداول في عمل المنظمات غير الحكومية.

اهدافها
1 -إطلاق صفارات الإنذار مبكرا من خلال نشرة كرايسس واتش الشهرية والتنبيهات لأزمات معينة مثل التي اصدرتها بخصوص إثيوبيا-اريتريا، دارفور، الصومال وباكستان

2- المساهمة من خلف الكواليس في كل من العملية والجوهر وتقديم الدعم والمشورة لمفاوضات السلام الحاسمة كالتي جرت في السودان وبوروندي وشمال أوغندة ونبال وكينيا

3- إصدار التحليلات المفصلة للغاية والتوصيات بشأن سياسات معينة في عدد من النزاعات أو الصراعات المحتملة حول العالم، كما تساعد صناع القرار في مجلس الأمن والمنظمات الإقليمية والدول المانحة وأفراد مؤثرون آخرون، باللإضافة للدول المعرضة للخطر ذاتها، بمنع وادرة وحل النزاعات عند حدوثها واعادة الآعمار بعد فضها.

4- توفير معلومات مفصلة ومفيدة جدا لصانعي القراروغير المتوفرة في مكان آخر حول تطورات النزاعات وأعمال العنف واسعة النطاق والإرهاب كالجماعة الإسلامية في اندنوسيا والمحاكم الإسلامية في الصومال.

5- تقديم أراء إستراتيجية جديدة حول أكثر نزاعات وأزمات العالم استعصاءً كمسألة أيران النووية ودور الإسلام في العالم والصراع العربي الإسرائيلي واحراز التقدم في كل من كوسفو والعراق والصحراء الغربية

6- دعم نظاماً عالمياً قائماً على القوانين وليس على منطق القوة وبخاصة التأثير على قرارات الأمم المتحدة والهياكل المؤسسية في ما يتعلق بالمعيارالدولي الجديد "مسؤلية الحماية"

ان لدى كرايسس غروب فرق من المحللين في 17 مكتب ميداني في أنحاء العالم أوفدوا إلى مناطق معرضة لاندلاع أو تصعيد أو تجدد للصراع. وعلى أساس المعلومات المجمعة من قبل هؤلاء الفرق، تصدر المنظمة تقارير تحليلية تتضمن توصيات لقادة العالم والمنظمات الدولية. وبالإضافة إلى هذا العمل، تقوم مجموعة الأزمات باصدار نشرة شهرية، كرايسز واتش، والتي تعطي لمحة موجزة عن أعمال العنف المستمرة أو الوشيكة الحدوث في العالم. تتوفر كافة تقارير ونشرات المنظمة على موقعها على شبكة الإنترنت.

التمويل

تجمع مجموعة الأزمات أموالها بصورة رئيسية من الحكومات الغربية، بالإضافة إلى الجمعيات الخيرية والشركات والمتبرعين. ففي عام 2006، جاء 40 ٪ من أموالها من 22 حكومة مختلفة، 32 ٪ من 15 منظمة خيرية، و 28 ٪ من أفراد ومؤسسات خاصة.
من أهم الأفراد الممولين للمجموعة الملياردير الكرواتى ناتل سيموفيتش والملياردير اليهودى المعروف جورج سوروس

المكاتب

يقع مقر مجموعة الأزمات الدولية في بروكسل، ولها مكاتب دعوة في كل من واشنطن العاصمة (حيث تعتبر كياناً قانونياً)، ونيويورك، ومكتب أصغر حجماً في لندن، بالإضافة إلى عمليات التنسيق في كل من موسكو وبكين. لدى المنظمة حالياً مكاتب إقليمية أو مكاتب محلية تمثلها ميدانياً في باكو، بانكوك، بيروت، بيشكيك، بوغوتا، بوجمبورا، داكار، دمشق، ديلي، إسلام آباد، وإسطنبول وجاكرتا، القدس، كابول وكاتماندو، كينشاسا، نيروبي، بورت أو برنس، بريتوريا، بريشتينا، وسراييفو وسول وتبليسي، إلى جانب محللين يعملون في أكثر من 60 بلد ومنطقة متأثرة بأزمات عبرالقارات الأربع. وتشمل هذه في أفريقيا، بوروندي، الكاميرون، جمهورية أفريقيا الوسطى، تشاد، وكوت ديفوار، جمهورية الكونغو، سيراليون، اريتريا، إثيوبيا، غينيا، غينيا بيساو، كينيا، ليبيريا، مدغشقر، نيجيريا، رواندا، الصومال، السودان، أوغندا وزيمبابوي. وفي آسيا أفغانستان، بنغلاديش، الصين، تايوان، اندونيسيا، كشمير، قازاقستان، قرغيزستان، ميانمار / بورما، نيبال، كوريا الشمالية، باكستان، الفلبين، سنغافورة، سري لانكا، طاجيكستان، تايلند، تيمور الشرقية، تركمانستان، أوزبكستان. وفي أوروبا، أرمينيا، أذربيجان، البوسنة، الهرسك، قبرص، جورجيا، كوسوفو، مقدونيا، القوقاز شمال روسيا، وصربيا، وتركيا.و في الشرق الأوسط وأفريقيا الشمالية الجزائر، مصر، إيران، العراق، إسرائيل / فلسطين، دول الخليج، لبنان، المغرب، السعودية، سوريا واليمن. وفي أمريكا اللاتينية ومنطقة البحر الكاريبي بوليفيا، كولومبيا، الإكوادور، هايتي، غواتيمالا وفنزويلا

مجلس الأمناء

يشترك في رئاسة مجموعة الأزمات كريستوفر باتن، السياسي البريطاني السابق والمفوض الأوروبي للشؤون الخارجية، وتوماس ر. بيكرينغ، السفير الأميركي السابق لدى الأمم المتحدة.
وكان غاريث إيفانز، وزير الخارجية السابق لاستراليا، يشغل منصب الرئيس والرئيس التنفيذي منذ كانون الثاني / يناير من عام 2000. وقد خلفته لويز آربور في تموز / يوليو من عام 2009؛ حيث شغلت منصب المفوض السامي السامي للأمم المتحدة لحقوق الإنسان والعدالة من المحكمة العليا في كندا.

مواضيع البحث

تقوم مجموعة الأزمات بتنسيق عشرة مواضيع بحث في بروكسل. وقد نُشِرت تقارير بين عامي 2001 و 2005 حملت عنوان "قضايا: الاستفادة من الدروس المستقاة من التجربة المباشرة لمجموعة الأزمات في المناطق التي تشهد أزمات في مختلف أنحاء العالم بالإضافة إلى دراسات موجودة أصلاً قامت بها مؤسسات بحث ومراكز فكر. وتشمل مواضيع البحث العشرة للمنظمة: الإسلام، العنف والإصلاح، قضايا الطاقة، عُرف "مسؤولية الحماية"، السلام والعدالة، المساواة بين الجنسين وعلاقتها بالصراعات، التغير المناخي وعلاقته بالصراع، الإرهاب الدولي، نشر الديمقراطية، الاتحاد الأوروبي وقدرته على الاستجابة للأزمات وفيروس نقص المناعة البشرية المكتسب (الإيدز) باعتباره قضية أمنية.

المصادر
http://www.crisisgroup.org/ar/About%20Crisis%20Group.aspx

انظر أيضًا
 منظمات دولية

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي (باللغة العربية)

تأسيسات سنة 1994
منظمات أسست في 1995
منظمات دولية
منظمات دولية مقرها في بلجيكا
تأسيسات سنة 1995 في بلجيكا

مجموعة الأزمات الدولية


Ichmul es una localidad de Yucatán en México, perteneciente al municipio de Chikindzonot, uno de los 106 que integran la entidad federativa. Se encuentra muy cerca de la frontera con el vecino estado de Quintana Roo.

Localización
La localidad de Ichmul se encuentra en la región denominada poniente del estado, entre las poblaciones de Peto y de Tihosuco. Cuenta con una iglesia colonial del  de interés arquitectónico.

Toponimia
El término Ichmul en idioma maya significa entre cerros.

Datos históricos
No se conoce la fecha de fundación del pueblo de Ichmul; sin embargo, se sabe que antes de la conquista de Yucatán la zona donde está enclavada la localidad perteneció a la jurisdicción maya de Cochua. Nacahum Cochua fue el halach uinik que gobernó el pueblo previo a la conquista en el , según la tradición oral.

A fines de  se estableció en la región una encomienda otorgada a Antonio Méndez, quien casó con la viuda del conquistador Francisco Hernández, misma que después se extendió hasta el final de la colonia.

Hacia el año de 1579 se reportaron 400 jefes de familia en Ichmul. En ese entonces se fundó un convento que fue el causante de un incremento de la población. Para 1604 el encomendero era Diego González, quien se beneficiaba de las cosechas de maíz, de miel, algodón y de la avicultura.

Durante la guerra de Castas, cuyo desarrollo fue particularmente violento en toda esa región, la población blanca y mestiza se fortificó para defenderse de los mayas rebeldes que llegaron a sitiar la población y a diezmar las tropas que la defendían. El 19 de diciembre de 1847 la ciudad quedó sometida a los mayas. En 1848 los rebeldes fueron finalmente expulsados y rechazados hacia la selva.

En el , después de haber pertenecido a la jurisdicción de Peto, la población pasó a depender del municipio de Chikindzonot hacia 1971, durante el gobierno de Carlos Loret de Mola Mediz.

Véase también
 Otras localidades de Yucatán

Referencias

Enlaces externos
 Plano de acceso a Ichmul, Yucatán, México
 Pueblos de México

Localidades del municipio de Chikindzonot
Toponimia maya
Turismo en el estado de Yucatán

Ichmul


Kâzım Paşa ile aşağıdaki kişiler kastedilmiş olabilir:

 Kâzım Dirik (1881-1941)
 Kâzım İnanç (1881-1938)
 Kâzım Karabekir (1882-1948)
 Kâzım Orbay (1886-1964)
 Kâzım Özalp (1882-1938)
 Kâzım Sevüktekin (1877-1949)

Kâzım Paşa


Danska Eyja, á Svalbarða er um 40 km² stór til norðvesturs í eyjaklasanum, einungis mjög stutt frá Spitzbergen.
Beint norður af henni liggur Amsterdam-eyja.

Eyjan tekur nafn af því að Danir byggðu þar árið 1625 hvalveiðistöð, vestarlega á eynni.

Eyjan liggur innan marka friðlandsins á norðvestur-Spitsbergen sem á frummálinu nefnist Nordvest-Spitsbergen nationalpark.

Á eynni má finna hreindýr, rostunga og ísbjörn.

tilvísanir

Svalbarði
norskar eyjar

Danska eyja


Julia Hanna Josefin Eriksson (født 7. juli 1994 i Göteborg) er en svensk håndboldspiller, der spiller for tyrkiske Kastamonu Belediyesi GSK. Hun har tidligere spillet for Randers HK, IK Sävehof og senest Lugi HF, indtil December 2020.

Referencer

Eksterne henvisninger

Håndboldspillere fra Sverige
Håndboldspillere fra IK Sävehof
Håndboldspillere fra Randers HK
Håndboldspillere fra Kastamonu Belediyesi GSK
Personer fra Göteborg

Julia Eriksson


O Comando Rodrigo Franco foi um comando paramilitar e esquadrão da morte que surgiu e operou no Peru durante o primeiro governo de Alan García (1985-1990), como um aparato para eliminar e intimidar suspeitos de terrorismo em um contexto de agravamento do conflito armado peruano.

O nome do comando tem sido muito controverso, pois Rodrigo Franco era um conhecido membro da Aliança Popular Revolucionária Americana, assassinado em 1987, e embora a princípio se acreditasse que esse crime fosse resultado de brigas internas dentro do referido partido, mais tarde o grupo terrorista Sendero Luminoso reconheceu sua autoria do evento.

História
Embora a presença de grupos paramilitares durante a insurgência do Sendero Luminoso permanecesse uma lenda urbana, anos depois sua existência foi confirmada. O Comando Rodrigo Franco (CRF) entrou em operação com o objetivo de eliminar e ameaçar suspeitos de militar em organizações de esquerda. Foram criticados por suas ameaças, crimes e execuções extrajudiciais (algumas dessas execuções fazendo-se passar por assassinatos cometidos pelos guerrilheiros). Além disso, as últimas investigações realizadas pela Corte Interamericana de Direitos Humanos confirmaram que atuava como um grupo parapolicial, eliminando a teoria de que cidadãos se organizavam como um grupo clandestino supostamente influenciado por ideais patrióticos de salvação da Pátria diante da agressão terrorista ou um grupo autônomo de ex-policiais e soldados que pretendiam vingar colegas assassinados pelo Sendero Luminoso.

Para a formação deste grupo paramilitar, 200 soldados foram enviados à Coreia do Norte em 1984 para treinar, o mesmo país que lhes forneceria mais de 10.000 fuzis de assalto AKM-65 de segunda mão que seriam usados na luta antissubversiva.

Ver também
Grupo Colina

Ligações externas
 Comisión de la Verdad y Reconciliación.  "Los Asesinatos del Comando Paramilitar Autodenominado Rodrigo Franco (1985-1990)."

História do Peru
Organizações paramilitares do Peru
Década de 1980 no Peru
Década de 1990 no Peru
Conflito armado no Peru

Comando Rodrigo Franco


Para mí es el quinto álbum de estudio de la cantante mexicana Yuridia, salió al mercado oficialmente el 6 de diciembre del 2011. El primer sencillo de este álbum es Ya te olvidé, el cual fue lanzado el 31 de octubre, en la radios del interior Mexicano; y lanzado al mercado el 15 de noviembre del 2011. El segundo sencillo de este espectacular álbum es Lo que son las cosas, fue confirmado por la disquera Sony México y por la misma Yuridia por medio de su cuenta oficial en Twitter.

Información
Los motivos del nombre del álbum surgieron, según Yuridia dijo con sus propias palabras en una entrevista: Quise nombrarlo con el título Para mí por varias razones, la principal por mi mamá, que en realidad este disco se lo quiero dedicar a mi familia, a mi mamá. Lo hice por mi mamá porque ella cantaba Para mí cuando yo era pequeña y cantaba todas estas canciones. Y también en realidad los artistas originales de todos los temas que forman parte del disco sentía que cantaban Para mí. Entonces este disco deseo que sea todo Para mí. Un poquito egoísta de mi parte, pero es de ahí que sale el título del álbum.

Promoción

El disco fue promocionado por el Tour Para mí, paso por territorios mexicanos, estadounidenses y venezolanos. Empezó el 9 de septiembre en Zacatecas y culminó el 2 de marzo en Barquisimeto, Venezuela.

Lista de canciones

Posicionamiento en listas

Semanales

Anuales

Certificaciones

Premios y nominaciones
  World Music Awards 2014

- Worlds Best Album (Para mí)

Referencias

Álbumes de 2011
Álbumes de Yuridia
Álbumes de Sony Music México
Álbumes de México de 2011
Álbumes certificados de diamante por la Asociación Mexicana de Productores de Fonogramas y Videogramas

Para mí


قصور الدرقية الخلقي أو ضعف الغدة الدرقية الخلقي هو داء يصيب الغدة الدرقية منذ الولادة أو في مراحل النمو الأول خلال السنة وتتمثل أعراضه في الإصابة بتوقف في نمو الدماغ وبالتخلف العقلي، وتوقف النمو الجسدي أيضاً.

الأسباب
تتعدد أسباب ضعف الغدة الدرقية منها عدم وجود الدرقية الخلقي أو تشوه في تكوين الدرقية أو صغر في حجم الغدة الدرقية أو خلل في إنتاج هرمون الثيروكسين بسبب نقص في أحد الإنزيمات المسؤولة عن تكوين الهرمون أو خلل في استخلاص اليود إلى داخل الدرقية أو خلل في تحويل الثيروكسين الرباعي إلى ثلاثي وهذه قد تكون وراثية أو مكتسبة.
أو أسباب مؤقتة متعلقة بالأم من أمراض أو علاجات كالأدوية المحتوية على اليود أو مطهر اليود ومثبطات الدرقية وغيرها.

الأعراض والمضاعفات
يؤدي نقص هرمون الثيروكسين إلى مضاعفات كثيرة تظهر بعد الولادة تدريجياً وحتى منتصف العام الأول منها اليرقان، وبطء الحركة، وخشونة الصوت، والهدوء الزائد كعدم البكاء وزيادة مدة النوم والوسن والإمساك وقد لا تلاحظ هذه الأعراض بسهولة في الأشهر الأولى من العمر وكذلك خشونة الجلد، وكبر حجم الرأس والوجه واللسان، وتوقف النمو الجسدي والحركي والعظمي، وفقد القدرات العقلية أي التخلف العقلي وهذا أخطر هذه الأعراض غير أن التخلف العقلي لا يمكن ملاحظته وقد يتبين في السنة الثانية من العمر أو بعد ذلك عندها لا ينفع العلاج إذا بدء متأخراً.

التشخيص
يتم تشخيص حالات كسل الدرقية الخلقي بسحب عينة من الحبل السري عند الولادة وقياس هرمونات الغدة الدرقية والهرمون المحفز للدرقية فإذا كانت النتيجة غير سليمة يتم سحب عينة وريدية وتعاد التحاليل السابقة، فإذا كان بها أي ارتفاع للهرمون المحفز أوانخفاض الثيروكسين الرباعي، عندها يتم إعطاء العلاج وأحيانا يبدأ العلاج عند ظهور نتيجة الحبل السري إذا كانت نتيجة تحليل الهرمون الرباعي منخفضة جدا، وبعد نتيجة إعادة التحليل يتم اتخاذ القرار باستمرار العلاج أو إيقافه.
عند ثبوت وجود المرض يتم عمل أشعة صوتية للدرقية لتحديد حجمها ومكانها ونادراً ما يحتاج عمل أشعة نووية باليود المشع لتحديد معالم الدرقية.

العــلاج
باستعمال الثيروكسين "L-thyroxin" والجرعة بحدود (25 إلى 50 ميكرو جرام) يومياً حسب وزن الطفل للوصول إلى السواء الدرقي,
ويحتاج المريض لمتابعة طويلة لسنوات وزيارة كل 2 – 3 أشهر لتحديد الجرعة المناسبة وتحديد ما إذا كانت المشكلة مؤقتة أو دائمة,
أما النمو الجسدي فمن الممكن استدراكه بعد بدء العلاج غير أن الإصابة الدماغية لا يمكن استدراكها.

معرض صور

المصادر

اضطرابات خلقية في جهاز الغدد الصماء
أمراض الغدة الدرقية
إعاقة ذهنية
طب الأطفال
نقص المستقبلة على سطح الخلية

قصور الغدة الدرقية الخلقي


Solid geometry or stereometry is the geometry of three-dimensional Euclidean space (3D space).

A solid figure is the region of 3D space bounded by a two-dimensional surface; for example, a solid ball consists of a sphere and its interior.

Solid geometry deals with the measurements of volumes of various solids, including pyramids, prisms (and other polyhedrons), cubes, cylinders, cones (and truncated cones).

History

The Pythagoreans dealt with the regular solids, but the pyramid, prism, cone and cylinder were not studied until the Platonists. Eudoxus established their measurement, proving the pyramid and cone to have one-third the volume of a prism and cylinder on the same base and of the same height. He was probably also the discoverer of a proof that the volume enclosed by a sphere is proportional to the cube of its radius.

Topics

Basic topics in solid geometry and stereometry include:

 incidence of planes and lines
 dihedral angle and solid angle
 the cube, cuboid, parallelepiped
 the tetrahedron and other pyramids
 prisms
 octahedron, dodecahedron, icosahedron
 cones and cylinders
 the sphere
 other quadrics: spheroid, ellipsoid, paraboloid and hyperboloids.

Advanced topics include:
 projective geometry of three dimensions (leading to a proof of Desargues' theorem by using an extra dimension)
 further polyhedra
 descriptive geometry.

List of solid figures

Whereas a sphere is the surface of a ball, for other solid figures it is sometimes ambiguous whether the term refers to the surface of the figure or the volume enclosed therein, notably for a cylinder.

Techniques

Various techniques and tools are used in solid geometry. Among them, analytic geometry and vector techniques have a major impact by allowing the systematic use of linear equations and matrix algebra, which are important for higher dimensions.

Applications
A major application of solid geometry and stereometry is in 3D computer graphics.

See also
 Euclidean geometry
 Shape
 Solid modeling
 Surface

Notes

References

Solid geometry

Solid geometry


La agachadiza imperial, becasina imperial o caica imperial (Gallinago imperialis) es una especie de ave caradriforme de la familia Scolopacidae, que se encuentra en Colombia, Ecuador y Perú.

Hábitat
Vive en la vertiente oriental de los Andes, entre los 2.745 y 3.700 m de altitud, principalmente en el bosque enano húmedo mezclado con helechos arborescentes Blechnum, frailejones (Espeletia), pastos altos, claros de bosque de bambú Chusquea, zonas pantanosas y humedales rodeados de musgos Sphagnum.

Descripción

La agachadiza imperial en promedio mide 30 cm de longitud. Su pico es muy largo. El plumaje de sus partes superiores, la garganta y el pecho es de color rufo con bandas negras; el vientre y el crísum son blancos con rayas marrón oscuro a negras.

Estatus
Fue considerada extinta durante medio siglo, pero desde 1967 se ha encontrado seis veces en Perú, 12 veces en Ecuador y en múltiples ocasiones en Colombia. El número de registros tiende a aumentar y es posible que con suficientes datos se llegue a establecer que no se trata de una especie amenazada.

Referencias

imperialis
Taxones descritos por Philip Lutley Sclater
Taxones descritos por Osbert Salvin
Animales descritos en 1869
Aves de Colombia
Aves de Ecuador
Aves de Perú

Gallinago imperialis


La reinita de Santa Marta, arañero de Santa Marta o chiví de Santa Marta (Myiothlypis basilica) es una especie de ave paseriforme de la familia Parulidae endémica de la Sierra Nevada de Santa Marta, en Colombia.

Hábitat
Vive en el sotobosque y los bordes del bosque húmedo, preferentemente a los largo de arroyos y quebradas, entre los 2.100 y 3.000 m de altitud. Está asociado con bosques densos de bambú Chusquea.

Descripción
Mide 14 cm de longitud. La cabeza es negra con una línea delgada blanca en la corona y un superciliar ancho blanco, que se extiende hasta la nuca. Bajo el ojo tiene un matiz blancuzco. Las partes superiores son de color marrón oliváceo a marrón oscuro; el plumaje de las partes inferiores es de color amarillo, con la garganta blanca.

Referencias

Enlaces externos

basilica
Aves endémicas de Colombia
Animales descritos en 1913
Taxones descritos por Walter Edmond Clyde Todd

Myiothlypis basilica


Caroxyloneae, tribus štirovki, dio potporodice Salsoloideae. Na popisu su 13 rodova

Rodovi

 Caroxylon Thunb. (114 spp.)
 Nitrosalsola Tzvelev (23 spp.)
 Kaviria Akhani & Roalson (10 spp.)
 Nanophyton Less. (8 spp.)
 Halocharis Moq. (9 spp.)
 Petrosimonia Bunge (12 spp.)
 Ofaiston Raf. (1 sp.)
 Pyankovia Akhani & Roalson (3 spp.)
 Halimocnemis C. A. Mey. (28 spp.)
 Piptoptera Bunge (1 sp.)
 Halarchon Bunge (1 sp.)
 Climacoptera Botsch. (32 spp.)
 Physandra Botsch. (1 sp.)

Izvori

Salsoloideae

Caroxyloneae


හෙබ්‍රෙව්[]  යනු, අප්‍රිකාආසියාතික භාෂා පවුලෙහි බටහිර සැමිටික් භාෂාවකි.හෙබ්‍රෙව් භාෂාව කානානීය භාෂා සමූහයට අයත් වේ. කානානීය භාෂා යනු වයඹදිග සෙමිටික් භාෂාවේ පවුලකි. අව්රාහම් බෙන්-යෝසෙෆ්ට අනුව, ක්‍රි.පූ. 1200 සිට 586 දක්‍වා කාලය තුළ හෙබ්‍රෙව් භාෂාව ඊශ්‍රායෙලයේ හා යූදා රාජධානිවල කථන භාෂාවක් ලෙස සමෘද්‍ධිමත් විය.හෙබ්‍රෙව් යනු ඊශ්‍රායලයට ආවේණික වයඹදිග සෙමිටික් භාෂාවකි. 2013 දී නූතන හෙබ්‍රෙව් භාෂාව ලොව පුරා මිලියන නවයකට අධික ජනතාවක් කතා කළහ. ඓතිහාසික වශයෙන්, එය ඊශ්‍රායෙලිතයන්ගේ සහ ඔවුන්ගේ මුතුන් මිත්තන්ගේ භාෂාව ලෙස සලකනු ලබයි.
හෙබ්‍රෙව් (עִבְרִית) යනු ඊශ්‍රායලයට ආවේණික වයඹදිග සෙමිටික් (Northwest Semitic) භාෂාවකි. 2013 දී නූතන හෙබ්‍රෙව් භාෂාව ලොව පුරා මිලියන නවයකට අධික ජනතාවක් කතා කළහ. ඓතිහාසික වශයෙන්, එය "තනාඛ්" භාෂාවෙන් "හෙබ්‍රෙව්" යන නමින් හැඳින්වුවද, එය ඊශ්‍රායෙලිතයන්ගේ සහ ඔවුන්ගේ මුතුන් මිත්තන්ගේ භාෂාව ලෙස සැලකේ.  හෙබ්‍රෙව් අයත් වන්නේ අප්‍රිකානු භාෂා පවුලේ බටහිර සෙමිටික් ශාඛාවටයි. හෙබ්‍රෙව් යනු තවමත් කථා කරන එකම කානානීය භාෂාව වන අතර පුනර්ජීවනය වූ මළ භාෂාවක එකම සාර්‍ථක උදාහරණයයි.

ක්‍රි.ව. 200 ත් 400 ත් අතර කාලයකදී හෙබ්‍රෙව් භාෂාව එදිනෙදා කථා කරන භාෂාවක් වීම නවතා දමා තිබූ අතර එය බාර් කොඛ්බා කැරැල්ලෙන් පසු අඩුවෙමින් පැවතුනි. ජාත්‍යන්තර භාෂා, විශේෂයෙන් ප්‍රභූන් සහ සංක්‍රමණිකයන් අතර යුදෙව් ආගමික වත්පිළිවෙත්, රබ්බිවරුන්ගේ සාහිත්‍යය, යුදෙව් වාණිජ හා කාව්‍ය භාෂාව ලෙස හෙබ්‍රෙව් භාෂාව මධ්‍යතන යුගය දක්වා දිවි ගෙවීය. 19 වන ශතවර්‍ෂයේ සියොන්වාදයේ නැගීමත් සමඟ එය කථන හා සාහිත්‍ය භාෂාවක් ලෙස පුනර්ජීවනය වූ අතර එය "යිෂුව්"ගේ ප්‍රධාන භාෂාව බවට පත් වූ අතර පසුව ඊශ්‍රායල් රාජ්‍යයේ ප්‍රධාන භාෂාව විය. ජනවාර්ගික විද්‍යාවට අනුව, 1998 දී ලොව පුරා මිලියන පහක ජනතාවගේ භාෂාව හෙබ්‍රෙව් භාෂාව විය. ඊශ්‍රායෙලයට පසුව, එක්සත් ජනපදයේ දෙවන විශාලතම හෙබ්‍රෙව් භාෂාව කතා කරන ජනගහනය ඇති අතර, චතුර කථිකයන් 220,000 ක් පමණ සිටින්නට විය.

නූතන හෙබ්‍රෙව් භාෂාව ඊශ්‍රායෙලයේ රාජ්‍ය භාෂාව වන අතර නූතන හෙබ්‍රෙව් භාෂාව අද ලොව පුරා යුදෙව් ප්‍රජාවන් තුළ යාච්ඥා කිරීමට හෝ අධ්‍යාපනික කටයුතු සඳහා යොදා ගනී. "සමරිතානු උපභාෂාව" සමාරියන්වරුන්ගේ පූජනීය භාෂාව වන අතර නූතන හෙබ්‍රෙව් හෝ අරාබි ඔවුන්ගේ ස්වභාෂාව වේ. විදේශීය භාෂාවක් ලෙස, එය බොහෝ දුරට යුදෙව්වන් හා යුදෙව් ආගමේ හා ඊශ්‍රායලයේ සිසුන් සහ මැද පෙරදිග හා එහි ශිෂ්ටාචාරයන් පිළිබඳ විශේෂ පුරාවිද්‍යයින් සහ වාග් විද්‍යාඥයින් මෙන්ම ක්‍රිස්තියානි සෙමනේරිවල දේවධර්‍මවාදීන් විසින් අධ්‍යයනය කරනු ලැබේ.

"තෝරා" හි පළමු පොත් පහ සහ අනෙක් හෙබ්‍රෙව් බයිබලය බොහෝමයක් බයිබලානුකුල හෙබ්‍රෙව් බසින් ලියා ඇත. එහි වර්‍තමාන ස්වරූප බොහෝමයක් ක්‍රි.පූ. 6 වන සියවසේදී, බැබිලෝනීය වහල්භාවයේ දී  සමෘද්ධිමත් වූ බව විද්වතුන් විශ්වාස කරයි. මේ හේතුව නිසා හෙබ්‍රෙව් භාෂාව යුදෙව්වන් විසින් පුරාණ කාලයේ සිටම ලශොන් හකෝදෙශ් (לשון הקודש), "ශුද්ධ භාෂාව" ලෙස හැඳින්වේ.

 පළමු අක්‍ෂරය: ඇලෙෆ්
 ජනවාර්ගිකත්‍වය: හෙබ්‍රෙව්; යුදෙව්වන් සහ සමාරියයන්
 කලාපය: ඊශ්‍රායල දේශය
 නියාමනය කරන්නේ: හෙබ්‍රෙව් භාෂා ඇකඩමිය
 භාෂා පවුල: සෙමිටික් භාෂා
 ලේඛන ක්‍රම: හෙබ්‍රෙව් හෝඩිය, හෙබ්‍රෙව් බ්‍රේල්, පැලියෝ-හෙබ්‍රෙව් හෝඩිය (බයිබලීය හෙබ්‍රෙව්), ඇරමයික හෝඩිය (බයිබලීය හෙබ්‍රෙව්)
හිබ්‍රෙව් අක්‍ෂරමාලාව (සිංහල ආසන්න ශබ්ද) Hebrew alphabet

 א - අලෙෆ් - අ
 ב - බෙත් - බ
 ג - ගිමෙල් - ග/ජ
 ד - දාලත් - ද
 ה - හේ - හ
 ו - වාව් - ව
 ז - සයින් - ඦ (z)
 ח - ඛෙත් - ඛ (ch)
 ט - තෙත් - ත
 י - යොද් - ද
 ך / כ - ඛාෆ් - ඛ/ක්‍ව(q)/ක
 ל - ලමෙද් - ල
 ם / מ - මේම්
 ן / נ - නූන් -න
 ס - සෙමෙඛ් - ස
 ע - අයින් - 'අ
 ף / פ - පේ - ප
 ץ / צ - ත්සාදි - ත්ඦ (tz)
 ק - කොෆ් - ක'/ක්‍ව(q)'(ජර්මානු ශබ්දය ch හා සමාන)
 ר - රෙශ් - ර
 ש - ශින් - ශ
 ת - තේව් - ත

හෙබ්‍රෙව් භාෂාව


Joseph Epes Brown(d.9 Eylül 1920 - ö. 19 Eylül 2000) Montana Üniversitesi Dini Araştırmalar profesörüydü. "Amerikan Yerli Gelenekleri" ve "Dünya Dinleri" alanlarında tanınmış bir yazar olan Brown Amerikan Yerlileri ile ilgili araştırmaların kurucularından biri ve Amerikan yüksek eğitiminde bu dini geleneklerin çalışılmasının önünü açan kişilerin başından gelmekteydi.

Brown; lisans eğitimi Haverford College'de tamamladı. Master derecesini Stanford Üniversitesinden doktorasını ise Antropoloji ve dinler tarihi alanında Stockholm Üniversitesi'nde tamamladı. Amerikan Yerlilerinin geleneksel inanç ve değerlerine duyduğu ilgi onu eski bir Sioux şamanı-bilgesi Black Elk'e götürdü. Elk ile bir yıl birlikte yaşayarak ondan Oglala Sioux kabilesinin yedi ayini hakkında bilgi edinme ve bu bilgileri The Sacred Pipe kitabında okuyuculara aktardı. Black Elk kendisini oğul olarak kabul edip Brown'a "Chanumpa Yuha mani" (Kutsal Pipo ile yürüyen)adını verdi.

Brown, 2000 yılında uzun süredir rahatsızlık çektiği Alzheimer rahatsızlığından sonra 80 yaşında dünyaya gözlerini yumdu.

Eserleri

 The Sacred Pipe : Black Elk's Account of the Seven Rites of the Oglala Sioux(1953),
 Animals of the Soul (1992)
 The Spiritual Legacy of the American Indian (1982)
 Teaching Spiritus: Understanding Native American Religious Traditions (2001)

Ayrıca bakınız

 Tradisyonalizm

Dış bağlantılar
 Kızılderili Maneviyatı
 Biyografi

Tradisyonalistler
2000 yılında ölenler

Joseph Epes Brown