A head coach, senior coach, or manager is a professional at training and developing athletes. They typically hold a more public profile and are paid more than other coaches. In some sports, the head coach is instead called the "manager", as in association football and professional baseball. In other sports, such as Australian rules football, the head coach is generally referred to as the senior coach.

A head coach typically reports to a sporting director or a general manager of the team. In professional sports organizations where senior players are full-time employees playing under contract, the head coach is in effect the reporting manager of the senior players. Other coaches are usually subordinate to the head coach, often in offensive or defensive positions, and occasionally proceed down into individualized position coaches.

American football

Head coaching responsibilities in American football vary depending on the level of the sport.

High school football
As with most other head coaches, high school coaches are primarily tasked with organizing and training football players. This includes creating game plans, evaluating players, and leading the team during competition.

High school head coaches also have a variety of responsibilities beyond the football field. These include recruiting students within the school, scheduling opponents, and training/hiring/leading lower-level coaches. Most coaches hold another position within their program's school, typically as an academic teacher. High school football coaches are typically required to have at least a bachelor's degree. Many coaches choose to earn a degree in physical education or sports management.

The mean salary for high school football coaches was $47,100 as of 2020. In the same BLS report the range of salary varied with the top 90th percentile earning ≤ $81,940 and the bottom 10th percentile earning ≥ $19,340. With a projected job growth rate of 12% coaching is projected to outpace many other professions growth through 2029.

College football
One of the major features of head coaching in college football is the high turnover rate for jobs. With few exceptions (notable ones including Jimmye Laycock, Joe Paterno, John McKay, Tom Osborne, Ara Parseghian, Bill Snyder, Frank Beamer, Bo Schembechler, Woody Hayes, Bobby Bowden, Bob Stoops, Darrell Royal, and LaVell Edwards) college coaches often routinely change jobs, rarely staying at a school for more than a decade. Some coaches have been known to leave a school and then return to the program after a period of time, with notable examples being Hall of Famers Robert Neyland and Chris Ault, who each had three stints at a single school (respectively Tennessee and Nevada).

Many head coaches at the college level have a paid staff and as such are more free to concentrate on the overall aspect of the team rather than dealing with the nuances of training regimens and similar activities.

Unlike head coaches at other levels, college coaching staffs are solely responsible for the composition and development of players on the team. The ability to recruit and develop top players plays a major role in success at this level.

College head coaches report to the athletic director at their respective university.

A college coach acts as the face of a team, in a sport where the players regularly depart after a few years, compared to some coaches who have been in the same position for over a generation. They are often called upon to discuss off-the-field incidents such as rule infractions or player antics. Sometimes, the coach becomes a celebrity in his own right, such as Lou Holtz.

In a majority of states, the head coach of a public university's football or men's basketball program is by far the highest-paid state public official, well above the salary for the state's governor.

At the end of the year, there are numerous college football coach of the year awards given out. Major annual coaching honors include the Home Depot Coach of the Year, The Liberty Mutual Coach of the Year Award, the Associated Press College Football Coach of the Year Award, and The Paul 'Bear' Bryant Award.

National Football League

At the professional level, coaches may work for millions of dollars a year. Since they do not have to travel the country recruiting high school players, head coaches at the professional level have much more time to devote to tactics and playbooks, which are coordinated with staff paid even more than at the college level. They typically report to the general manager.

Many factors are part of National Football League (NFL) coaches' contracts. These involve the NFL's $11 billion as the highest revenue sport, exceeding   Major League Baseball's (MLB) $7 billion. The NFL's coaches are among the highest-paid professional coaches with professional football salaries topping a 2011 Forbes article on the highest-paid sports coaches. Bill Belichick was listed at the number one spot for the second year in a row. Additionally, no MLB manager or National Hockey League coach made the list.

Another major element of NFL coaches' contracts, negotiated between individual coaches and NFL teams/owners, are NFL-demanded provisions in the employment contracts of coaches that authorize the employing NFL teams to withhold part of a coach's salary when league operations are suspended, such as lockouts or television contract negotiations.

Salary
In 2013, the average annual salary for a head coach in the National Football League was $6.45 million.

Association football

In association football, a head coach has the same responsibilities as in any other sport. For instance, in European countries, a head coach usually picks their own coaching staff. The main difference is a head coach usually works with a director of football, with the latter responsible for player recruitment and negotiating contracts. In the United Kingdom, these roles are combined in the position of manager.

In some countries, an individual may be granted a position as senior coach and acts as the first assistant to the head coach, or runs a junior squad in the club. In the absence of a head coach, a senior coach can temporarily take over as an interim head coach (or caretaker manager).

Australian rules football

In Australian rules football, the head coach or senior coach, is responsible for developing and implementing appropriate training programs to his players. The senior coach in the AFL is also responsible for determining the rotations and team line ups for each game. Moreover, the coaches are not the only ones involved in team operations, as in AFL teams, up to five different coaches may have their own unique responsibilities. For example, there can be a forward, a midfield, and a defence coach, each focusing on a particular position. Thus, each coach works with players in those positions.

Rugby union
Rugby football union clubs have the option of employing a director of rugby (DoR), a head coach, or both. The responsibilities for each role vary between clubs. Generally, if a club decides on employing one of either a DoR or a head coach, it will hold more responsibility than if it employs individuals for both roles. It has been proposed that the DoR is a club-wide position, providing and ensuring the club is working towards a shared philosophy from youth teams to senior teams. Whereas a head coach is focused purely on planning and implementing coaching for the first team; alongside a coaching team consisting of a mixture of defence, attack, forwards, backs, skills and strength and conditioning coaches.

American track and field

Head coaching responsibilities for American or USA Track & Field vary depending on the level of the sport.

College track and field

Bill Bowerman was an American track and field head coach for the University of Oregon and co-founder of Nike, Inc.

American Distance Running

Head coaching responsibilities for Long-distance running vary depending on the level of the sport.

College Cross Country

At the College or University level, Cross country running head coaching responsibilities vary widely depending on the program's budget and staffing.

See also
Coach (sport)
Coach (basketball)
Manager (baseball)
:Category:Women's association football managers
:Category:Association football coaches
Manager (association football)
:Category:American soccer coaches
:Category:American expatriate soccer coaches
:Category:American women's soccer coaches
Coach (ice hockey)
Coaching tree
Athletics director
Strength and conditioning coach
:Category:Sports coaches
:Category:American sports coaches
:Category:American track and field coaches
U.S. Track & Field and Cross Country Coaches Association

References

Terminology used in multiple sports
American football occupations

Sports coaches
Training
Association football occupations
Athletics (track and field) coaches
Ice hockey occupations

Head coach


Basilio Yakymovych Yarych  () es un escultor de Ucrania, nacido el  en Gran Tura, distrito Dolinsky del Óblast de Ivano-Frankivsk. Desde 1987 es miembro de la Unión Nacional de Artistas.Artista de Honor de Ucrania (1999). Hermano del escritor y humorista Iván Yarych .

Datos biográficos
Se graduó en el Instituto Estatal de Artes Aplicadas y Decorativas de Lviv (1979).
Obras
Entre sus principales obras: monumento a Mijail Hrushevsky (1990, el primer monumento dedicado a Hrushevsky en Ucrania) y el monumento "luchadores por el estado ucraniano" en Dolyna , "Просвіті (Prosvita)- Ilustración" (1993) y "Daniel de Galitzia" (2001) en Lviv , la serie "Hijo Pródigo" (2001), en el conjunto memorial "luchadores por la libertad de Ucrania" (Stry, 2005). Escultura "Скіфія - Escitia" ubicada en el Parque de esculturas "estepa ucraniana" en Donetsk (inaugurado en el año 2006).

Referencias y notas

Notas

Enlaces externos
 Unión Nacional de Artistas de Ucrania: Ficha de Basilio Yarych (en ucraniano).

Enlaces externos

Escultores de Ucrania del siglo XX
Escultores de Ucrania del siglo XXI

Basilio Yarych


Las Protestas en Irak de 2011 se produjeron a raíz de las revoluciones tunecina y egipcia. El resultado ha sido de, por lo menos, treinta y cinco muertos, entre ellos por lo menos veintinueve, en el día 25 de febrero de 2011, el llamado "Día de la Ira" y terminó el 23 de diciembre de 2011

Varias protestas en marzo fueron en contra del gobierno de Arabia Saudita, que dirigió la intervención en Baréin.

Antecedentes
En un esfuerzo por prevenir potenciales disturbios, el primer ministro iraquí Nuri al Maliki anunció que no se postulará para un tercer mandato en 2014, y pidió un plazo constitucional limitado. Sin embargo, cientos de manifestantes se reunieron en varias de las principales zonas urbanas iraquíes áreas el 12 de febrero (en particular en Bagdad y Karbala) exigen un enfoque más eficaz para el problema de la seguridad nacional y la investigación sobre casos de corrupción federal, así como la acción del gobierno para hacer que los servicios públicos equitativos y accesibles. En respuesta, el gobierno de Irak subsidiado los costos de electricidad.

Protestas

12 de febrero
Cientos de manifestantes se reunieron en varias de las principales zonas urbanas de Irak, sobre todo en Bagdad y Karbala , exigiendo un enfoque más eficaz a la cuestión de la seguridad nacional y una investigación sobre casos de corrupción federal, así como la acción del gobierno para hacer que los servicios públicos equitativos y accesibles. En respuesta, el gobierno de Irak, aumentó los costos de la electricidad subvencionada.

16 a 18 de febrero
El 16 de febrero, cerca de 2000 manifestantes se hicieron cargo de un edificio del consejo provincial en la ciudad de Kut. Los manifestantes exigieron la renuncia gobernador de la provincia debido a la falta de servicios básicos como electricidad y agua. Hasta tres personas murieron y 30 resultaron heridas.

El 17 de febrero, dos personas murieron cuando los manifestantes arrojaron piedras contra la sede del Partido Democrático del Kurdistán, liderado por Masoud Barzani, presidente de la semi-autónoma región kurda del norte de Irak en Sulaimaniya, el Kurdistán iraquí.

El 18 de febrero, alrededor de un millar de manifestantes bloquearon un puente de Basora, exigiendo la renuncia del gobernador de la provincia.

23 de febrero
El teniente general Abdul-Aziz Al-Kubaisi ( en árabe : عبد العزيز الكبيسي .) renunció a su cargo como Director General en el Ministerio iraquí de Defensa, renunció a su rango militar, y se lo quitó de los hombros en la televisión. Después de este paso, fue detenido por las fuerzas de seguridad. Al Kubaisi se describe que el gobierno iraquí como corruptos y pidió a todos los funcionarios a declarar su renuncia y unirse a los manifestantes, que están planeando una manifestación el 25 de febrero.

Los tres oficiales, entre ellos un coronel, respondió a este llamado y anunció su dimisión. Uday Zaidi, que previamente ha organizado protestas, reveló que estos funcionarios se han unido a las manifestaciones. Zaidi dijo a Al Jazeera que el 37 personal del Ministerio del Interior también renunció y se unió a las multitudes de manifestantes.

24 de febrero
El 24 de febrero, Muntadhar al-Zaidi, un periodista iraquí, famoso por el incidente del zapatazo de 2008, fue detenido por supuestamente participar en las protestas. Al-Zaidi es popular en Irak por lo que los iraquíes ven como su acto de desafío.

25 de febrero (día de la ira)
Grandes protestas se llevaron a cabo en todo Irak el 25 de febrero, en torno a altas tasas de desempleo de la nación, la corrupción, y los pobres servicios públicos. Durante las protestas, multitudes asaltaron los edificios provinciales, además de liberar prisioneros y obligando a las autoridades locales a renunciar. Al menos veintinueve personas murieron en todo el país como consecuencia de las protestas en el día de hoy, aunque la protesta más mortífero tuvo lugar en el Kurdistán iraquí.

26 de febrero
Las protestas comenzaron a disminuir después del 25 de febrero (El Día de la Ira), debido a las muertes provocadas durante el mismo. Cientos de personas fueron detenidas por las fuerzas de seguridad iraquíes, incluidos los periodistas , artistas y los intelectuales . Uno de los artistas que fue arrestado, Hussam al-Ssair, declaró posteriormente que "Era como si se tratara de un grupo de al-Qaeda no operativos, un grupo de periodistas.

16 de marzo
Nuevas protestas surgieron en las ciudades de Bagdad y Basora, contra el gobierno de Arabia Saudita, que dirigió la intervención en Baréin.

17 de marzo
En Kerbala, cerca de 3000 personas se manifestaron en contra de Arabia Saudita. Nuri al Maliki critica la intervención de Arabia Saudita en Baréin.

10 de junio
Alrededor de 400 manifestantes se reunieron en la plaza Tahrir, en Bagdad, después que el primer ministro Nuri al Maliki venció el plazo para la reforma de vencimiento.

12 de agosto
Alrededor de 400 manifestantes se reunieron en la plaza Tahrir, en Bagdad, después que el primer ministro Nuri al Maliki venció el Decenas protestaron en la plaza Tahrir, pidiendo el ministro de Petróleo Karim Luaibi de ser despedido, un puerto proyectado el nombre de expresidente de Egipto, Hosni Mubarak, para darse de baja, y los presos políticos para ser puesto en libertad.

Respuestas
El primer ministro Nuri al Maliki dijo que sus ministros que no mejoran su despido frente a los ministerios. Un diputado también pidió que las elecciones provinciales para que sean presentados por dos años.

Véase también
 Revolución tunecina
 Revolución egipcia
 Protestas en Baréin de 2011
 Primavera Árabe

Protestas en el mundo árabe de 2010-2011
Historia de Irak
Irak en 2011
Manifestaciones y protestas en 2011

Protestas en Irak de 2011


Avelal Portekiz'de Sátão belediyesine bağlı olan, 6,81 km2 yüzölçümüne sahip, 560 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Portekiz'in freguesiaları
Sátão

Avelal


Zurab Avalishvili (; 1876 – May 21, 1944) was a Georgian historian, jurist and diplomat in the service of the Democratic Republic of Georgia (1918–1921). He was also known as Zurab Davidovich Avalov in a Russian manner.

Born in Tbilisi, Georgia (then part of the Russian Empire), into the family of Prince David Avalishvili, he graduated from St. Petersburg University in 1900 and took post-graduate courses at the Department of Law, University of Paris from 1900 to 1903. He became a Docent at the St. Petersburg University in 1904 and a Professor of Public Law at the St. Petersburg Polytechnical Institute in 1907. He was an official adviser to the Russian Ministry of Trade and Commerce for many years.

After the February Revolution in Russia, Avalishvili was named a Senator by the Provisional Government in May 1917. When Georgia declared independence on May 26, 1918, Avalishvili entered Georgian diplomatic service and was appointed a Deputy Minister of Foreign Affairs. He rendered important services to his homeland as a member of her delegation to the 1919 Paris Peace Conference.

The Red Army invasion of Georgia forced him into exile in March 1921. He lived thereafter in Germany where he worked as a Professor at the University of Munich. He was one of the founding members of the Georgian Association in Germany and worked for the editorial boards of historical journals Georgica (London) and Byzantion (Brussels). He died in 1944, in Germany, and was reburied to Didube Pantheon, Tbilisi, in 1994.

Avalishvili's main works focuses on the history of Georgia and the Caucasus, Georgian literature (e.g., the critical studies of Shota Rustaveli), international law and Georgia's foreign relations. His The Independence of Georgia in International Politics, 1918-1921 is a detailed and well-documented first-hand account of Georgia's relations with its neighbors, the nation's struggle for recognition and its international ramifications in the period of 1918 to 1921. Much of the works is in diary form, the author being judiciously critical of ineptitude of the Caucasian governments.

Some of the main works by Zurab Avalishvili
 "Joining of Georgia to Russia" (a monograph), St.Petersburg, 1901, 1906 (in Russian)
 "The Independence of Georgia in the International Politics of 1918–1921" (a monograph), Tbilisi, 1925
 "Questions of "The Knight in the Panther's Skin"" (a monograph), Paris, 1931 (in Georgian)
 "Geschichte Georgiens" (a monograph), Muenchen, 1944 (in German)
 "King Teimuraz I and his work "Martyrdom of Queen Ketevan"" (a monograph), Paris, 1938 (in Georgian)
 "History of the Caucasian Politics" (a monograph).- J. "Kavkaz", Muenchen, No 35-40, 1936-1937 (in Russian)
 "Geographie et legende dans un ecrit apocriphe de Saint Basile".- J. "Revue de l'Orient Christien", 3 serie, Paris, 1927–28, t. 6 (26), No 3-4 (in French)
 "A fifteenth-century Georgian painting in the Metropolitan Museum".- J. "Georgica", London, vol. 1, No 1, 1935
 "The Cross from Overseas".- J. "Georgica", London, Vol. 1, No 2-3, 1936
 "La succession du Curopalate David d'Iberie, Dynastie de Tao".- J. "Byzantion", Bruxells, t. 7, 1933 (in French)

References

Diplomats from Tbilisi
20th-century historians from Georgia (country)
Writers from Tbilisi
1876 births
1944 deaths
Burials at Didube Pantheon
Academic staff of Peter the Great St. Petersburg Polytechnic University
Academic staff of Tbilisi State University

Zurab Avalishvili


Ricky Dene Gervais () este un actor englez, scenarist, producător, regizor și muzician.

Biografie

Filmografie

Film

Televiziune

Jocuri video

Premii și nominalizări

Note

Legături externe

 Ricky Gervais

Vezi și
Listă de actori englezi

Nașteri în 1961
Actori englezi

Ricky Gervais


Dmitrij Ivanovitj Sjujskij (, ; født 1560, død 1612 i Gostynin, Polen) var en russisk knjaz (fyrste) og general.

Sjujskij stammer fra fyrsterne af Suzdal, deltog i tsarevitj Fjodor Ivanovitjs felttog og rejser, blev 1586 vojvod af Kargopol, men blev forvist i 1587 till Sjuja (i Vladimir guvernement) af Boris Godunov, som han siden forsonede sig med og hvis svigerinde han giftede sig med.

I 1606 deltog Sjujskij i sammansværgelsen mod den falske Dmitrij og havde kommandoen i flere slag med polakkerne, som han kun en enkelt gang lykkedes at besejre, mens hans unge slægtning, Mikhail Skopin-Sjujskij, gik fra sejer til sejer. Da Mikhail Skopin-Sjujskij døde efter et gæstebud hos Dmitrij Sjujskij, mistænktes denne for giftmord og blev så upopulær, at Stanisław Żółkiewski lykkedes at besejre moskoviterne i slaget ved Klusjino i 1610.

Dmitrij Ivanovitj Sjujskij døde i polsk fangenskab. Dmitrijs lillebror Vasilij Ivanovitj Sjujskij var den sidste zar af Rusland fra Rurik-dynastiet.

Referencer

Personer knyttet til de urolige tider
Fyrster fra Rusland
Militærfolk fra Rusland

Dmitrij Sjujskij


لوثار هربست  (مواليد 27 تموز 1940 في برسلاو, توفي فيها في 27 نيسان 2000) هو شاعر بولوني من أصل ألماني. كان من المعارضين لنظام الحكم الشيوعي في بولونيا. تعاون مع المعارضة التي قادتها نقابة تضامن.

عاش في الفترة بين 1945 إلى 1962 في فالبرزيخ. ثم انتقل لغاية سنة 1967 لدراسة الأدب البولوني في جامعة برسلاو حيث عاد سنة 1975 لينال الدكتوراه. استلم منصبا في تحرير الجريدة الأسبوعية سوليدارنوش دلنوسلاسكا من سنة 1980 ل 1981. أعتقل في 13 كانون الأول 1981 بعد إعلان الأحكام العرفية. أصبح رئيسا للتحرير في إذاعة وارسو البولونية من 1990 لغاية وفاته في 27 أبريل 2000.

مصادر ومواقع
 باتريك كونلي: برامج وتقارير إذاعة جمهورية ألمانيا الديمقراطية 1964-1991. النسخة الثانية. برلين:1999 Askylt, صفحة 180

مراجع

شعراء وشاعرات ألمان
مواليد 1940
مواليد في فروتسواف
وفيات 2000
وفيات في فروتسواف

لوثار هربست


Bătălia de la Abbeville a avut loc în perioada 27 mai – 4 iunie 1940, în apropiere de orașul Abbeville în timpul Bătăliei Franței din cea de-a doua conflagrație mondială. Pe 20 mai, Divizia a 2-a Panzer a înaintat 90 km spre Abbeville, a depășit pozițiile Brigăzii a 25-a de infanterie britanică din cadrul Diviziei a 50-a Northumbrian, după care a cucerit orașul la ora 20:30. Doar câteva subunități de soldați britanici au reușit să se retragă pe malul drept al râului Somme pe la ora 02:00 a zilei de 21 mai, iar Batalionul al III-lea al Regimentului al 2-lea a reușit să ajungă pe malul Canalului Mânecii, la vest de Noyelles-sur-Mer.
Divizia I blindate britanică (comandată de generalul Roger Evans) a sosit în Franța pe 15 mai cu efectivele incomplete – îi lipsea un regiment de tancuri și Grupul I de sprijin, care fuseseră redirecționate spre Calais . În perioada  forțele franco-britanice de la sud de capul de pod de la Abbeville aflat sub controlul Diviziei a 2-a Panzer la început, iar mai apoi sub controlul Diviziei a 57-a de infanterie Wehrmacht, au recucerit parțial zona. Aliații au pierdut în timpul luptelor numeroase tancuri, iar la rândul lor infanteria germană a avut o rată ridicată a pierderilor. Pe 5 iunie, diviziile Armatei a 4-a germane a atacat capetele de pod de pe malul sudic al râului Somme. Unitățile franco-britanice, slăbite deja de luptele de până atunci, s-au retras spre cursul râului Bresle, înregistrând noi pierderi.
În 1953, istoricul militar oficial britanic L. F. Ellis a apreciat că aliații au dat dovadă de lipsă de coordonare pe front, ceea ce dus în final la eșecul defensivei nu doar la Abbeville, dar și la sud de Somme. În 2001, Caddick-Adams sublinia la rândul lui lipsa cronică de comunicare pe câmpul de luptă între diviziile franceze și britanice și între unitățile aceleiași divizii, cauzată de criza de stații radio. Toate acestea au dus în final la erori tactice elementare și foarte costisitoare. Criza din domeniul comunicațiilor a continuat și după aducerea întăririlor – Divizia a 51-a infanterie (51st (Highland) Division) (comandată de generalul Victor Fortune) și a diviziilor franceze de blindate și infanterie.
Germanii mobilizaseră forțe importante în zona capetelor de pod, chiar dacă mai la nord se desfășurau operațiuni ofensive care aveau să ducă în cele din urmă cu evacuarea de la Dunkerque din  Forțarea cursului râului Somme la Abbeville și în alte zone a contribuit la înfrângerea finală a Franței.

Contextul general

Bătălia Franței
După încheierea primei faze a conflictului cunoscută ca "Războiul ciudat", a început Bătălia Franței pe 10 mai 1940, când armatele germane au atacat conform Fall Gelb (Planul Manstein). Grupul de armată B a invadat Regatul Țărilor de Jos și a înaintat spre vest. Generalul Maurice Gamelin, comandantul suprem aliat, a lansat Planul Dyle și a ordonat înaintarea trupelor aliate în Belgia pentru blocarea înaintării inamicului pe cursul râului Dyle cu trei armate mecanizate – Armata I și a 7-a franceze și Corpul Expediționar Britanic. Planurile franceze se bazau în principal pe linia defensivă Maginot, cu fortificații construite de-a lungul frontierei franco-germane, care ar fi permis grosului trupelor mecanizate mobile să lupte în Belgia. Varianta Breda a Planului Dyle prevedea ca Armata a 7-a să înainteze rapid în sud-vestul Olandei și să facă joncțiunea cu armata olandeză. În schimb, armata germană a înaintat rapid prin cea mai mare parte a Țărilor de Jos, mai înainte ca francezii să aibă timpul necesar pentru realizarea joncțiunii cu olandezii.
Atacul Grupului de armată B în Țările de Jos fusese conceput de germani ca o manevră înșelătoare, care să atragă în capcană cele mai bune unități franceze și belgiene, în vreme ce Grupul de armată A ataca prin Ardeni liniile franceze apărate de unități mai slabe de rezerviști. Germanii au traversat cursul râului Meuse la Sedan pe 14 mai, surprinzându-i pe francezi.
Pe 19 mai, Divizia a 7-a panzer (comandată de generalul Erwin Rommel) a atacat Arras, dar a fost respinsă. În seara aceleiași zile, în zonă a sosit și Divizia SS Totenkopf, (comndată de Theodor Eicke), care a luat poziție în stânga Diviziei a 7-a. Mai departe, pe flancul stâng, Divizia a 8-a panzer a ajuns la Hesdin și Montreuil, iar Divizia a 6-a Panzer a cucerit după o zi de lupte cu britanicii Doullens și și-a continuat înaintarea spre Le Boisle. Pe 20 mai, Divizia a 2-a panzer a înaintat 90 km spre Abbeville. Atacurile Luftwaffe împotriva Abbeville au crescut în intensitate, iar podurile de peste Somme au fost atacate la  Militarii britanici din cadrul Diviziei a 50-a (Northumbrian) s-au găsit în situația de a se confrunta cu germanii în condițiile în care dispuneau de puține echipamente militare și se confruntau cu o criză de muniție. Ei au primit ordin de retragere peste râu, numai că podurile fuseseră deja distruse de aviația germană. Doar un mic număr de britanici a reușit să se retragă pe maul sudic al Somme, în timp ce germanii ocupau orașul în jurul orei . La ora  pe 21 mai, Batalionul III din Regimentul 2 a ajuns pe malul Canalului Mânecii la vest de Noyelles-sur-Mer.

Diviziai I panzer a cucerit Amiens și a stabilit un cap de pod pe malul sudic, depășind Batalionul al 7-lea al Regimentului Royal Sussex din cadrul Brigăzii a 37-a de infanterie britanică. Dintre cei  ai bataliounului, doar  luptelor și au fost luați prizonieri, dar germanii au pierdut un timp prețios și nu au mai continuat înaintarea. Diviziile a 12-a (Eastern) și a 23-a (Northumbrian) au suferit pierderi catastrofale, iar regiunea dintre Scarpe și Somme a fost cucerită de germani și liniile de comunicație britanice au fost întrerupte. În aceste condiții, porturile de la Canalul Mânecii erau direct amenințate de atacul german. În jurnalul de război al Grupului de Armata A a fost notat "Acum că am ajuns pe coastă la Abbeville, obiectivul primei etape a ofensivei a fost îndeplinit… Posibilitatea unei încercuiri a grupului nordic al armatelor aliate este pe cale să se contureze".
La ora  piloții unor avioane Hawker Hurricane au raportat existența unei coloane germane la Marquion de pe Canal du Nord și a altor coloane mai departe la sud. Au fost văzute incendii la Cambrai, Douai și Arras, care fuseseră bombardate de Luftwaffe, dar nu a existat nici un răspuns al aviației aliate, cele mai multe avioane de vânătoare fiind mutate deja în Anglia. Comunicațiile dintre RAF Advanced Air Striking Force (AASF) din sud, avioanele de vânătoare britanice încă staționate în nordul Franței și Ministerul Aviației erau dezorganizate. Escadrilele din Franța au trebuit să se mute în mod constant și să opereze de pe aerodromuri nepregătire complet pentru acțiuni militare și care dispuneau de legături telefonice proaste. AASF nu avea legături cu Corpul Expediționar Britanic (BEF) și cu Ministerul Aviației, iar escadrilele de pe insulă erau plasate la o distanță prea mare de front pentru a asigura o cooperare eficientă în spațiul aerian francez. Două escadrile de bombardiere decolate din Anglia au reușit să atace pe coloana germană văzută la , dar germanii au reușit să-și evacueze trupele de pe drum mai înainte ca al doilea val de bombardiere să ajungă în zonă. După prânz, Georges a cerut organizarea unor atacuri de aviație foarte puternice, dar până la urmă a fost executat la  doar un singur raid a două escadrile împotriva pozițiilor inamice de la Albert și Doullens. În timpul nopții, Comandamentul Bombardierelor (Bomber Command) și AASF au executat  și au pierdut cinci bombardiere.

Corpul Expediționar Britanic
În timpul iernii 1939–1940, BEF a detașat mai multe brigăzi pentru executarea serviciului pe Linia Maginot pentru instruirea în condițiile vecinătății cu trupele germane. "Forța Saar" fost compusă din Divizia a 51 de infanterie (Highland) (general-maior Victor Fortune) și câteva unități independente: un regiment de cavalerie mecanizată, batalioane de mitraliere, artilerie și escadrile de vânătoare și de sprijin la sol RAF. Începând cu perioada  britanicii au ocupat poziții de-a lungul Saarului, de la Colmen până la Launstroff, între Diviziile franceze 2 și 42. La începutul lunii mai, acțiunile patrulelor și hărțuielile germanilor au încetat, dar în noaptea de  numeroase escadrile ale Luftwaffe au traversat Linia Magiont. Pe 13 mai, pozițiile britanicilor (și cele franceze deopotrivă) au fost bombardate. Infanteria germană a lansat asalturi împotriva pozițiilor aliate, atacuri care au fost respinse. Germanii au lansat noi atacuri împotriva pozițiilor franco–britanice și, pe 15 mai, divizia a primit ordinul de retragere pe ligne de receuil, pentru ca mai apoi să se retragă în noaptea de  la Étain, la 25 km vest de Metz.
La scurtă vreme după finalizarea Operațiunii Dynamo, cei aproximativ  britanici activi și liniile de comunicație ale trupelor de la sud de Somme au primit întăriri, au fost completate pierderile AASF cu trei avioane de vânătoare și șase bombardiere și patru escadrile de bombardiere au fost trimise din Anglia pe continent.
Unitățile avansate ale Diviziei I blindate (Regatul Unit) (generalul-maior R. Evans) au ajuns la Le Havre pe 15 mai și s-au mutat la Arras, dar înaintarea germanilor a împiedicat operațiunile aliate în zonă, iar bombardamentele Luftwaffe și minele marine din portul Le Havre au împiedicat noi debarcări aliate. Pe 19 mai, Cabinetul de Război a ajuns la concluzia că restul diviziilor ar trebui să debarce la Cherbourg, după care să se concentreze la Pacy-sur-Eure, la cam 35 km sud de Rouen. Restul diviziei a început debarcare pe 19 mai, dar fără unitățile de artilerie, fără un regiment de blindate și fără grupul de infanterie de sprijin, care fuseseră redirecționate spre Calais. Divizia nu era dotată cu echipament radio de emisie recepție, piese de schimb, pontoane, iar pentru cele 114 de tancuri ușoare nu existau mașini de rezervă.
Pe 21 mai, Evans a ordonat cucerirea punctelor de traversare a râului Somme de la Picquigny până la Pont-Remy și pregătirea pentru acțiuni militare pe direcția est sau nord, funcție de evoluția tactică. La Rouen, Beauman primise informații conform cărora germanii cuceriseră deja punctele de traversare ale râului Somme și înaintau spre podurile de peste Sena de lângă Rouen. Ca urmare, Beauman a hotărât întărirea apărării podurilor cu rezerva diviziei, iar a doua zi cu unitățile concentrate la Forêt de Lyons, de la est de Rouen. În primele ore ale zilei de 23 mai, unități ale Diviziei I blindată a înaintat spre Bresle dinspre Aumale spre Blangy, acțiune hotărâtă ca urmare a rapoartelor serviciilor de informații conform cărora forțele germane din flancul sudic trecuseră în defensivă, spre deosebire de flancul nordic, unde atacau St. Omer și Arras. Armata a 7-a franceză bloca înaintarea forțelor germane în zona Péronne – Amiens și se pregătea să traverseze râul pe 23 mai. Cartierul general aliat a ordonat Diviziei I blindate să ataca, punând o presiune suplimentară pe frontul german și să ușureze operațiunile anglo-franceze de la Arras începute încă de pe 21 may.

Liniile de comunicație

În noaptea de  forțele aliate de la nord de Somme au fost izolate de înaintrea germană spre St. Omer și Boulogne. Corpul Expediționar Britanic (BEF) a fost izolat de depozitele sale din Bretagne (Cherbourg și Nantes). În noaptea de  forțele aliate de la nord de Somme au fost izolate de înaintarea germană spre St. Omer și Boulogne. Corpul Expediționar Britanic (BEF) a fost izolat de depozitele sale din Bretagne (Cherbourg și Nantes). Zona de la sud de vărsarea râului Somme era organizată ca Districtul Nordic al liniilor de comunicație a BEF, având două subzone Dieppe și Rouen (totul sub comanda lui A. B. Beauman). Dieppe găzduia principala bază medicală a BRF, iar Le Havre principalele magazii de tehnică de luptă și provizii militare. Între St. Saens și Buchy, la nodr est de Rouen, se aflau depozitele de muniție, iar la Rouen, Évreux și l'Épinay se aflau depozitele de materiale și de mitraliere ale infanteriei. O magistrală de cale ferată lega depozitele de aici cu cele mai depărtate din Normandia și cu unitățile BEF din nord pe axa Rouen – Abbeville – Amiens. Beauman era responsabil pentru siguranța acestor baze de aprovizionare și de paza a  aflate încă în diferite stadii de execuție. Paza era asigurată de militari ai unităților de geniști, artilerie și transmisioniști, dar și rezerviști în vârstă.
Mai departe, în Districtul Sudic, erau cantonate trei Divizii teritoriale (de rezerviști), Regimentul al 4-lea de grăniceri și batalioanele de comunicații ale Regimentului al 4-lea de infanterie East Kent (Buffs) și Regimentului de infanterie Derbyshire (Sherwood Foresters), care au fost mutate în Districtul Nordic pe 17 mai. Transportul pe cale ferată între bazele de aprovizionare și unitățile active din zona Somme a fost puternic îngreunat datorită numărului mare de trenuri cu trupele franceze și belgiene în retragere și cu refugiați, cât și a bombardamentelor germane. Beauman a pierdut contactul cu Cartierul general și nu reușit să afle dacă trupele aliate urmau să construiască tranșee pe cursul râului Somme sau mai departe spre sud. Pe 18 may, generalul maior P. de Fonblanque, comandantul trupelor de comunicații, i-a odonat lui Beauman să pregătească unitățile din subordine pentru apărarea Districtului Nordic. A fost improvizată așa-numita Beauforce din Batalionul al 2-lea al Regimentului al 6-lea (East Surrey), Regimentul al 4-lea (Buffs), patru plutoane de mitraliori și compania de geniști a Regimentului al 212-lea.
A fost formată și Vicforce (colonel C. E. Vickary) din cinci batalioane cu efective amestecate din unitătile de infanterie și intendență, cu suficienți oameni, dar cu arme și echipamente militare insuficiente. Beauforce a plecat cu camioanele spre Boulogne pe 20 mai, dar nu a ajuns în orașul deja cucerit de germani, ci s-a întors lângă Abbeville, în subordinea Diviziei a 12-a. După ce germanii au cucerit orașul Amiens pe 20 mai și au început să trimită patrule de recunoaștere la sud de râu, Beauman, în lipsa oricăror informații de încredere, a ordonat săparea unor linii defensive de-a lungul râurilor Andelle și Béthune. Aceste râuri erau niște obstacole antitanc naturale. Noile poziții întărite aliate erau menite apărării orașelor Dieppe și Rouen. Militarii aliați au început să pregătească podurile opentru dinamitare și au plasat numeroase obstacole antitanc pe principalele căi de acces.

Pregătirile de luptă

Pregătirile defensive germane

Pe 21 mai, Panzegruppe von Kleist a început pregătirea pentru demolarea podurilor de pe Somme, iar avanposturile au fost trimise mai spre sud la Moyenneville, Huppy, Caumont și Bailleul, unde au fost săpate adăposturi îngropate pentru tunurile antitanc în poziții camuflate în păduri. Mai târziu, germanii au primit ordine pentru continuarea înaintări spre nord, spre porturile Canalului Mânecii, dar o parte a grupului a fost păstrat în rezervă pe 22 mai datorită contraatacului aliat de la Arras de pe 21 mai, până când forțele proaspete ale Corpului XIV și ale Diviziei a 2-a motorizate au preluat apărarea capetelor de pod de pe Somme. La efectivele Diviziei a 2-a au fost adăugate Regimentul 511 de geniu și Batalioanele de geniu 41 și 466. Geniștii aveau ordin să arunce în aer podurile de pe Somme în caz de urgență, în timp ce restul diviziei înainta cu prudență spre Bresle, Aumale și Conty. După sosirea militarilor Corpului XIV, capetele de pod au fost extinse și întărite pe malul sudic al râului.

Pregătirile aliaților pentru ofensivă
După reforma structurii de comandă franceze din ianuarie 1940, ierarhia de comandă din regiunea Abbeville era général d'armée Maxime Weygand (Comandant suprem din 19 mai), generalul Alphonse Joseph Georges (comandantul frontului de nord-est, în subordinea căruia intra și BEF), generalul Aubert Frère (Armata a 7-a), generalul Robert Altmayer (Grupul A / Armata a 10-a) și generalul Marcel Ihler (Corpul IX). În plus, feldmareșalul BEF Lord Gort) avea dreputl de veto asupra ordinelor franceze și responsabilități vagi pentru forțele britanice la sud de Somme. În după-amiaza serii de 18 mai, Georges a ordonat Armatelor a 6-a și a 7-a și Diviiziei a 4-a blindate (4e Division cuirassée comandate de colonelul Charles de Gaulle) să organizeze apărarea aliniamentului canalului Crozat și a departamentului Somme, între Ham și Amiens. Armata a 7-a a trebuit să își organizeze forțele pentru ca să fie gata pentru un contraatac împotriva flancului stâng al forțelor germane. Trupele aliate care se retrăgeau din Belgia trebuiau să organizeze defensiva mai la vest, în jurul orașului Abbeville până pe țărmul Canalului Mânecii. În perioada  garniturile SNCF au mutat  de infanterie din regiunea Aisne în Somme în ciuda superiorității aeriene germane și a bombardamentelor executate împotriva căilor ferate și a triajelor.
Brigada a 2-a blindată britanică (general de brigadă F. Thornton) formată din regimentele de blindate al 2-lea dragoni de gardă, al 9-lea lăncieri regali și al 10-lea husari regali a debarcat în etape în Franța. Cartierul general și Regimentul al 2-lea dragoni au debarcat la Cherbourg pe 20 mai și s-au deplasat de la Aumale la Blangy. Celelalte două regimente blindate au sosit în noaptea de  și au traversat Sena pe 23 mai pentru ca să se alăture restul brigăzii. După ce au parcurs aproximativ 100 km pe drumul Aunoy–Picquigny, au ajuns în final la Hornoy și Aumont. La aceste forțe au mai fost adăugate pe 24 mai Regimentul al 101-lea de artilerie ușoară antiaeriană și antitanc și trei companii din cadrul Beauforce. O subunitate din cadrul Brigăzii a 2-a a înaintat în timpul nopții până la Longpré. Această subunitate pierzând două tancuri în câmpurile minate în încercarea de ocupare a unui pod de peste Somme. Patrulele trimise în recunoaștere au descoperit că toate podurile și drumurile de-a lungul malului sudic fuseseră minate și erau apărate de subunități germane.
S-a hotărât organizarea unui atac împotriva podurilor de la Dreuil, Ailly și Picquigny, la care să participe câte o companie a Regimentului al 4-lea de grăniceri și o subunitate de blindate din regimentul de dragoni pentru fiecare pod. La Ailly, grănicerii au reușit să traverseze râul cu două plutoane în ciuda faptului că podul a fost aruncat în aer, dar soldații aliați au trebuit să fie retrași pentru că tancurile rămăseseră pe malul de sud. La Picquigny, atacatorii nu au reușit să ajungă pe malul râului datorită focului germanilor care apărau capetele de pod. În timpul luptelor, grănicerii au suferit pierderi important, iar dragonii mai multe tancuri. Infanteriștii și-au petrecut noaptea în pădurea aflată la cam la 13 km sud de Ferrières, iar tanchiștii în zona dintre sat și Cavillon.
Divizia a 51-a a ajuns pe continent în timpul atacurilor de mai înainte ale aliaților asupra capetelor de pod de la sud de Somme și și-a concentrat forțele la Bresle, după o călătorie dificilă din Saar datorită bombardamentelor germane, frecventelor modificări de plan și întârzierilor generate de regrupările de trupe franceze de la sud de Somme. Cartierul general al diviziei a fost stabilit pe 28 mai la St Leger, la 11 km sud de Blangy. Britanicii au fost trecuți sub comanda Corpului IX francez.

Planul
Zona de la nord de Bresle este un platou întins, cu câteva văi de râuri cu perdele de păduri, cu cursuri de apă care se varsă în Bresle sau Somme. În zonă sunt sate ascunse de pâlcuri de pădure. Având impresia că atacul aliat de la Arras de pe 21 mai era începutul unei operațiuni efectuate pe ambele laturi ale coridorului pe care atacau tancurile germane în vederea opririi spre capătul văii râului Somme și încercuirii acestora, comandanții britanici au dat ordin Diviziei I blindate să înainteze fără întârziere cu toate unitățile disponibile. ("Resturile distruse a șase divizii panzer" care s-ar fi aflat între BEF și Somme erau de fapt o forță de zece divizii panzer și, pe 23 mai, diviziile de infanterie motorizată au ajuns în zonă și au început să sape tranșee la în zonele de travesare a râului la sud de Amiens și Abbeville.) Pentru Divizia I era vitatal să traverseze Sommeul prin stânga Armatei a 7-a britanice și să înainteze spre St. Pol ca să izoleze forțele germane din jurul St. Omer și să elibereze de presiune flancul drept al Corpului Expediționar Britanic. Evans era consțient că divizia, care înainta pe bucăți, beneficiind de grupul de sprijin și de regimentul de tancuri trimis de la Calais, fără sprijin de artilerie și cu Armata a 7-a nepregătită, nu putea să atingă un obiectiv atât de ambițios, dar nu a putut refuza ordinul.
Georges a trimis ordinele către "Misiunea Swayne", organizația de legătură a Marelui Cartier General, ordine care prevedeau ca Divizia I blindată să curețe unitățile germane de la sud de Abbeville, în vreme ce Armata a 7-a trebuia să traverseze Sommeul. Gort, de la Cartierul general a al BEF, a replicat că dorește ca divizia să atace, nu să urmărească mici unități germane. Generalul Robert Altmayer, comandantul Grupului B, care acționa pe flancul stâng al Armatei a 7-a, a ordonat ca divizia să asigure acoperirea acestui flanc în vederea unui atac al întregii armate la Amiens. Misiunea Swayne a confirmat faptul că divizia nu se află sub comanda lui Altmayer și trebuie să îndeplinească ordinele pe care le primise deja. Evans a ordonat Brigăzii a 2-a blindate, singura astfel de unitate de tancuri de care dispunea, să închidă frontul pe Somme în timpul nopții.
În timpul nopții de  Evans a primit ordine de la Marele Cartier General să coopereze cu francezii și să aștepte ordinele de luptă pe pozițiile existente. Georges a notificat Misiunea Swayne că Divizia a 51-a este mutată din Saar și avea să se alăture Diviziei I blindate pentru acoperirea frontului de la Longpré până pe coastă. Pe 24 mai, Georges a informat Groupe d'armées 3 comandat de général d'Armée Antoine-Marie-Benoit Besson, aflat pe falncul stâng al liniei Somme–Aisne, că Divizia I blindată trebuie să apere linia până când Divizia a 51 sosea în zonă, stabilind mici capete de pod și pregătind podirile pentru demolare. Numai că în momentul în care Besson primea aceste ordine, germanii traversaseră deja Somme și se aflau la 8-10 km sud de râu. Rapoartele primite ulterior au arătat că germanii își săpaseră tranșee puternice între capetele de pod și Bresle și trimiseseră în teren patrule numeroase sprijinite de automobile ușoare blindate. Pe 25 mai, Georges a odonat (prin intermediul cartierului general al Groupe d'armées 3) ca să se treacă la distrugerea capetelor de pod germane. Evans, care fusese trecut sub comanda Aramtei a 7-a, bucurându-se de sprijinul Ministerului de Război de la Londra, se pregătea de un atac la scară largă. Ministerul de Război nu știa că francezii nu aveau capacitatea să declanșeze un atac la sud de Somme suficient de puternic ca să se încheie cu o victorie și nici că, în conformitate cu Fall Rot, germanii întăreau neîncetat capetele de pod, două divizii fiind pe poziții în tranșee proaspăt săpate de la Amiens până la mare, iar alte divizii de sprijin erau trimise în zonă.
Pe 26 mai au fost emise ordinele de atac. Brigada a 2-a blindate a fost repartizată sub comanda Diviziei a 2-a ușoară de cavalerie (2e Division Légère de Cavalerie, colonel Berniquet) și a primit sarcină ca, sprijinită de artileria și infanteria franceză, să cucerească înălțimile de la Bray la Les Planches, care controlau valea râului Sommela sud est de Abbeville.
Bigada a 3-a blindate a fost trecută în subordinea 5e Division Légère de Cavalerie (5e DLC) pentru executarea unui atac de la Rouvroy la St.-Valery-sur-Somme. Atacul era sprijinit de artileria și infanteria franceze. (Comandanții de tancuri britanici au ținut să îi sublinieze genralului de armată Besson, comandantul Groupe d'armées 3, și comandantului Armatei a 7-a, Frère, că blindatele britanici erau tancuri ușoare și tancuri de croazieră, similar cu cele care echipau diviziile mecanizate ușoare, iar nu tancuri de infanterie încete, puternic blindate, precum cele din diviziile franceze blindate.

Bătălia

27 mai
Atacul aliaților a început dimineața la ora  după o oră de întârziere datorată artileriei franceze, care nu fusese gata de acțiune la ora programată inițial. Divizia a 2-a de cavalerie ușoară (2e DLC) și brigada blindată britanică atașată ei au atacat pe flancul drept, de la Hocquincourt, Frucourt și St. Maxent, la est de drumul Blangy–Abbeville, iar 5e DLC a atacat de la Bresle spre nordul localității Gamaches. Aliații avuseseră puțin timp pentru executarea de misiuni de recunoaștere, iar informațiile oferite de serviciile de spionaj erau puține și incomplete. Ca să-și asigure succesul, atacul blindatelor ar fi trebuit să fie sprijinit de artilerie și infanterie, dar în zonă se aflau prea puține tunuri iar efectivele de infanterie erau reduse. În plus, cooperarea dintre francezi și britanici era defectuoasă. Pe flancul drept, tancurile nu au reușit să înainteze prea mult, iar multe dintre ele au fost scoase din luptă de tirul de la mică distanță a tunurilor 37 mm PAK 36 plasate la Caumont și Huppy. Pe flancul stâng, Brigada a 3-a blindată a reușit să atingă înălțimile de lângă Cambron și Saigneville și marginile localității St.-Valery-sur-Somme de pe litoral. Tancurile nu erau urmate de unități de infanterie, care să consolideze cuceririle făcute, iar blindatele au primit în cele din urmă ordin să se retragă, după ce francezii au început să sape în spatele lor tranșee la Behen, Quesnoy și Brutelles. Diviziei I blindate i-au fost scoase din luptă , tehnicienii reușind să repună în funcțiune câteva dintre ele. De asemenea, divizia a înregistrat  datorate întreținerii defectuoase. Echipele de tehnicieni au reușit să efectueze reparații ușoare direct în câmp, dar cele mai complicate reparații au trebuit să fie făcute în atelierele de la sud-vest de Rouen. Nici aici reparațiile nu au putut fi efectuate cu rapiditate, datorită crizei de piese de schimb.

28 mai
Diviziile franceze de la Bresle au atacat din nou, au ocupat câteva avanposturi germane și au ajuns pe malurile râului Somme pe ambele flancuri ale capului de pod german, dar nu au reușit să elibereze Abbeville și St. Valery. În acest timp, Divizia I blindată era reorganizată, cu unități trecute în rezervă sau reunite în unități mixte, și era în proces de refacere după pierderile din ziua precedentă. Georges a emis Instruction 1809 prin care reamintea comandanților francezi că Divizia I blindată era de puterea unei Division Légère Mécanisée (DLM, Divizie ușoară mecanizată) și nu era potrivită pentru atacuri de pe pozițiile pregătite. Divizia trebuia folosită împreună cu Divizia a 51-a pe flancul stâng al Corpului IX. Francezii puteau folosi 4e Division cuirassée (4e DCr, Divizia a 4-a cuirasate), cu efective incomplete, dar care era mai puternică decât o divizie franceză de cavalerie. 4e DCr aducea pe câmpul de luptă  și  (32 Char B1, 65 Renault R35, 20 SOMUA S35, 20 Hotchkiss H35 modèle 39s și 14 Panhard 178).
Divizia a atacat pe 28 mai pe ambele părți ale drumului Blangy–Abbeville, dar a fost oprită în pădurile și dealul care se întinde spre nord-vest începând din Villers sur Mareuil. Prima linie a frontului german era apărată de două batalioane din cadrul InfanterieRegiment 217, întărite cu două companii ale Motorisierte Panzerabwehrabteilung 157 și cu 48 de baterii de tunuri  4e DCr nu dispunea de suficiente unități de infanterie și artilerie pentru sprijinul și consolidarea câștigurilor teritoriale, reușind să mobilizeze pe teren patru patru batalioane de infanterie motorizată și 72 de piese de artilerie de  . Atacul francezilor a fost precedat de un bombardament de artilerie, aproximativ 6.000 de proiectile de 105 mm asupra obiectivului de la Huppy. La ora  două batalioane de blindate Char B1 au înaintat spre pozițiile germane și au distrus cele mai multe cuiburi de mitraliere. Infanteriștii germani s-au retras când au înțeles că proiectilele tunurilor  nu pot străpunge blindajul tancurilor grele franceze. Ca să se justifice în fața superiorilor, infanteriștii germani au afirmat că au fost atacați atât de tancurile gigant (Riesenpanzer) Char 2C, cât și de avioanele de bombardament. Atunci când tancurile Char B1 și-au continuat înaintarea spre podurile din Abbeville, infanteria franceză nu a reușit să urmeze îndeaproape blindatele și, în aceste condiții, tanchiștii au hotărât să se retragă pe pozițiile de plecare și să se regrupeze.Optsprezece tancuri Char B1 au fost scoase din funcțiune, dintre care trei au fost reparate în timpul nopții.
Compania a 9-a germană, care era în rezervă, a primit ordinul să contraatace imediat pe flancul vestic al pătrunderii franceze, pentru închiderea breșei și distrugerea forțelor franceze care încercau să înainteze. În timp ce își concentra forțele lângă Caumont, compania germană a fost surprinsă de înaintarea unui nou sosit batalion de tancuri franceze R35.  Infanterișții germani au încercat să oprească înaintarea blindatelor cu cele patru tunuri PAK 36 din dotare. În timpul luptelor, unul dintre tunuri a fost distrus de explozia unui proiectil lansat de un tanc R35, altul a fost strivit sub șenilele unui alt tanc, iar servanții celorlalte două au fost uciși de focul mitralierelor de pe tancuri. Frontul companiei germane a fost străpuns dar, la fel ca mai înainte, infanteriștii francezi nu au ținut pasul cu tancurile, care au fost obligate să se retragă în timpul nopții. Unitatea de cavalerie din cadrul 3e Cuirassiers a fost atașată  și în jurul orei  a atacat flancul răsăritean al capului de pod inamic cu tancurile Hotchkiss. O oră mai târziu au atacat și tancurile. Tancurile aliate au reușit cu greu să traverseze baricadele ridicate pe infanteria proprie la Bellevue și au suferit din cauza bombardamentelor precise ale bateriilor germane de , ale căror proiectile puteau străpunge blindajul în cazul unei lovituri directe. În jurul orei , tancurile s-au retras. În timpul luptelor au fost pierdute zece tancuri SOMUA S35 distruse de focul inamic și treisprezece tancuri Hotchkiss, care suferiseră defecțiuni ale motorului, ale suspensiilor, sau care rămăseseră împotmolite în teren.
În timp ce majoritatea tancurilor franceze se retrăgeau, infanteria a înaintat aproximativ 4,5 km în interiorul capului de pod german, reducând la jumătate aria acestuia, și a luat aproximativ două sute de prizonieri. Batalionul III german, care apăra flancul de est, a fost pus pe fugă și, în retragere, infanteriștii au creat panică printre camarazii staționați în zona Caubert cu povești despre "monștrii" (Ungeheuer) și "fortărețele de oțel" (Stahlfestungen) ale francezilor. Se estimează că cel mult șaptezeci și cinci de soldați germani au rămas pe poziții pentru a continua lupta. Cu toate acestea, flancul vestic al capului de pod a cedat, iar germanii au trebuit să se retragă pentru ca să evite să fie încercuiți, ceea ce a dus la reducerea zonei pe care o controlau la mai puțin de o șesime din aria capului de pod inițial. Artileria germană și-a suspendat tirul datorită necunoașterii exacte a pozițiilor franceze. În acel moment, de Gaulle nu avea informații exacte cu privire la succesul înaintării franceze sau a vulnerabilității pozițiilor germane. Ca urmare, el a ordonat unităților de tancuri să se regrupeze în timpul nopții, pentru ca să fie gata la ora de reluarea atacului. Această pauză le-a permis germanilor să organizeze noi poziții defensive în zona capului de pod.

29–31 mai
Pe 29 mai, 4e DCr a atacat din nou cu subunități din cadrul 2e DLC și 5e DLC, în timp ce britanicii au rămas în rezervă. Datorită pierderilor din ziua anterioară, numărul de tancuri în stare de funcționare a fost puternic redus. Francezii au trimis în luptă 14 tancuri Char B1, 20 tancuri R35 și o duzină de tancuri de cavalerie. La acestea se adăugau resturile tancurilor din cadrul Diviziei I britanice, care era atașată la 5e DLC. Toate aceste unități și-au concentrat atacul asupra pozițiilor germanilor de pe Mont de Caubert, unde moralul acestora din urmă era încă redus. Cea mai mare parte defensivei germane se baza pe unitatea de antiaeriană Flak-Abteilung 64, care avea dispuse în teren 16 tunuri de 88 mm, dotate cu proiectile perforante, care puteau distruge cu ușurință blindajul frontal al tancului Char B1. Pentru că se dovedise că  nu era eficient împotriva blindajelor aliaților, unitățile germane primiseră în dotare și  pentru sprijinirea cu foc direct a defensivei.  În primele ore ale dimineții, tancurile Char B1 au curățat de inamici pantele inferioare vestice și sudice ale Mont de Caubert, infanteria germană opunând o rezistență slabă, și au distrus o poziții a unui obuzier de 105 mm. În timpul acțiunii, francezii au pierdut un tanc.
Atunci când au încercat să cucerească regiunea superioară a Mont de Caubert, o porțiune plată fără nici un fel de obstacol natural, francezii au descoperit că apărara este mult mai puternică, fiind asigurată de baterii de tumuri de 85 și 105 mm, care dispuneau de un câmp de tragere liber. Tancurile Char B1 au atacat în mai multe rânduri, consumându-și cea mai mare parte a muniției disponibile, au pierdut două blindate, după care s-au retras la baza pantelor, pentru regrupare, reaprovizionare și organizarea unui nou atac. Batalionul de tancuri R35 și-a început înaintarea în jurul orei  și, după ce au curățat aria de la sud-vest de Caubert, au ajuns pe creastă pe la prânz. De îndată ce au apărut pe creastă, tancurile au devenit ținta unei baterii îndepărtate de 88 mm. În schimbul de focuri care a urmat, tanchiștii au reușit să distrugă tunul inamic. Cum flancurile poziției germane au cedat, subunitățile din cadrul 3e Cuirassiers au înaintat în est, iar 5e DLC au avansat dinspre vest, acest dublă înaitare alungând trupele germane din sector. Când militarii bateriilor de tunuri  din cadrul Companiei a 5-a au zărit tancurile britanice, s-au retras în grabă. Aproape imediat au fost urmați de infanteriști. Retragerea a provocat panică în rândurile trupelor de aprovizionare și transport, care au fugit peste podul de peste Somme, refugiindu-se în Abbeville.
Pentru ca să împiedice răspândirea panicii, comandanții germani au ordonat retragerea din zona capului de pod a subunităților care nu prezentau siguranță, păstrând doar pe cele care dăduseră dovadă de fermitate în apărare și moral superior. Generalleutnant Erich von Manstein, comandantul Corpului de armată XXXVIII (XXXVIII Armeekorps), după ce aflat de starea de panică din rândul germanilor, a convocat comandanții din subordine în Abbeville. Generaloberst Günther von Kluge, comandantul Armatei a 4-a, informat de Manstein cu privire la aparițiau "unei crize cu adevărat serioase", a fost de acord cu evacuarea pungii, de vreme ce distrugerea capului de pod de către aliați părea inevitabilă. Divizia a 2-a de infanteria motorizată germană de la Rue a fost pusă în alertă și au fost trimise patrule de recunoaștere. Retragerea ordonată a germanilor peste râu a fost remarcată de francezi în jurul prânzului, iar de Gaulle a ordonat înaintarea 4e DCr pentru ocuparea zonei eliberate de germani.
Înaintarea francezilor s-a oprit la ora , când echipajele tancurilor Char B1 au cerut sprijinul artilerie pentru bombardarea pozițiilor germane de pe vârful Mont de Caubert, pentru distrugerea . Artileria franceză a răspuns cu întârziere, primele tiruri fiind declanșate de-abia la ora . Atacul francezilor pe flancul de vest al pungii de la Cambron a fost oprit de focul de la distanță mică a , iar batalionul de tancuri R35 nu a înaintat. În acest timp, comandanții germani au trimis trupele pe care putuseră să le concentreze să traverseze râul într-un contraatac conceputu să ridice moralul sodaților. Contraatacurile germane spre sud pornite de pe Mont de Caubert au fost respinse de tirurile tunurilor de 75 mm ale tancurilor Char B1, dar blindatele franceze s-au expus în câmp deschis, fiind la rândul lor ținta atacurilor artileriei germane. În final, francezii au pierdut patru care blindate. Spre seară, francezii mai aveau doar șapte tancuri Char B1 în stare de funționare. Seria de contraatacuri germane în jurul localității Cambron au devenit atât de periculoase, încât pozițiile Diviziei a 51 (Highland) au fost întărite prin mutarea tancurilor franceze de cavalerie din partea de est a capului de pod în cea de vest. Spre seară, situația frontului s-a calmat.
Eșecul francezilor în încercarea de eliminare definitivă a capului de pod german a fost cauzat de mai mulți factori: epuizarea trupelor, pierderile suferite de unitățile de tancuri și părearea greșită indusă de ordinul lui de Gaule, care lăsa impresia că bătălia fusese deja câștigată. Francezii reușiseră să ocupe aproape o jumătate din capul de pod, reușiseră săprovoace pierderi grele germnilor, să ia aproximativ . Două batalioane de infanterie din cadrul diviziei a 57-a de infanterie se retrăseseră din capul de pod cu moralul la pământ. După aproximativ trei ore, infanteria germană a reuocupat practic fără luptă pozițiile părăsite de camarazii lor. Ofensiva aliată s-a încheiat pe 30 mai, după ce francezii pierduseră {{nowrap|105 tacuriîn doar trei zile

1–3 iunie
Weygand a renunța pe 1 iunie la contraofensiva spre nord peste râurile Somme și Aisne, dar dorit ca atacarea capetelor de pod germane de peste Somme să nu se oprească, ca măsură defensivă împotriva aștepatatei ofensive împotriva Parisului. Georges a ordonat încetarea temporară a atacurilor Armatei a 7-a, care trebuia să se regrupeze în vederea unei ofensive pe 4 iunie. Groupe A a fost transformată în Armata a 10-a, în rândul căreia au fost încadrate Divizia I blindate și și Divizia a 51-a (Highland), Divizia a 31-a vânători de munte (care înlocuia 4e DCr) și 2e Division cuirassée (2e DCr). Trupele britanice comandate de Beauman au fost reoganizate ca Beauman Division. În rândurile acetei divizii au fost încadrate trei brigăzi de infanterie (improvizate din militari disponibili în diferite subunități), un regiment antitanc, o baterie de artilerie de câmp și unități de servicii. Karslake a fost infomrat de guvern că forțele formate ad hoc are trebui să se pregătească de evacuare în Anglie, cu doar atâtea trupe de comunicație cât să asigure sprijinul unei divizii de blindate, patru divizii de infanterie și AASF (RAF Advanced Air Striking Force ), dar Georges a reușit să îi convigă pe membrii Cabinetului de război să lase Divizia Beauman să acționeze pe linia Andelle–Béthune.
Din  Divizia a 51-a (Highland), (cu efective supranumerice datorită atașării unităților pentru Saarforce), Regimentul compozit și elementele rămase din cadrul Grupului I de sprijin, au înlocuit cele două divizii franceze care era dispuse în fața capetelor de pod de la Abbeville–St. Valery. Brigada a 153 de infanterie a fost plasată în rezervă pe râul Bresle, de la Blangy-sous-Poix până la Senarpont. Pe flancul drept, la aproximativ 15 km de râu, era plasată o mică forță, cu Regimentul compozit plasat mai în spate, între Aumale și Forges. În aval, un batalion de gerniștii apăra aproximativ 25 km de front. Divizia Beauman acoperea 88 km de front, de la Pont St. Pierre. Restul Corpului IX acoperea ce mai rămânea pe flancul drept.

4 iunie

Înălțimile Mont de Caubert se întind de la satul Mareuil-Caubert, la vest de Rouvroy. Înălțimile domină drumul către Abbeville. Aliații au plănuit un atac la Diviziei a 31- Alpină și a 2e DCr. Pe flancul drept, Brigada a 152-a de infanterie din cadrul Diviziei a 51-a (Highland) trebuia să cucerească Caubert și zona împădurită care se întindea până la Bray. Brigada a 153-a de infanterie, aflată pe flancul stâng al Diviziei a 31-a (Alpină), trebuia să cucerească înălțimile de la sud de Gouy, iar Brigada a 154-a de infanterie trebuia să atace pozițiile germane din jurul localității St.-Valery-sur-Somme, pe care trebuia să le oprească să fie transferate pentru sprijinirea apărătorilor capului de pod de la Abbeville. Regimentul compozit trebuia să rămână în rezervă la St. Léger. Diviziile franceze, care erau trecute sub comanda lui Victor Fortune, sosiseră de puțin timp în zonă și și nu avuseseră timp să familiarizeze cu situația de pe front și să organizeze misiuni de recunoaștere. Fortune avea la disponziție câteva fotografii aeriene ale avioanelor de recunoaștere, iar instruirea trupelor a fost făcută în mare grabă, unele subunități ale Diviziei a 31-a ajungând pe poziții al aproximativ 90 de minute înainte de declanșarea acțiunii. Structura liniilor defensive germane era necunoascută în cea mai mare parte, și atacatorii nu dispuneau de sprijinul aviației de recunoaștere, care să acționeze ca observatori de artilerie și care să identifice zonele de concentrare ale infanteriei inamice.
Declanșarea atacului a fost stabilită pentru ora . Valea râului Somme a fost invadată de ceață artificială, suficient de deasă pentru ca să ascundă concentrările de trupe. La ora  a fost declanșat un baraj de artilerie, care a țintit în special pădurile din jurul localităților Beinfay și Villers. Regimentul al 2-lea (Seaforth) a atacat la scurtă vreme pentru cucerirea pozițiilor germane de la marginea pădurilor, deși tancurile grele care trebuia să sprijine asaltul infanteriei nu sosiseră încă. Obiectivele erau deja cucerite atunci când au apărut și tancurile grele franceze. Barajul de artilerie a fost oprit în timp ce tancurile au înaintat pe direcția Blangy–Abbeville și mai departe spre pădure. Tancurile au intrat mai apoi într-un câmp minat, fiind în același timp atacați de artileria antitanc a germanilor. În timpul traversării câmpului minat, unele tancuri au călcat pe dispozitivele explozive, fiind distruse deflagrație sau de incendiile izbucnite. Altele au fost distruse de focul artileriei. Restul tancurilor a ajuns la poalele înălțimii Mont Caubert în dreptul comunei Mesnil Trois Foetus. Regimentul al 4-lea (Seaforth) au primit sarcina să înainteze beneficiind de sprijinul tancurilor ușoare. Atunci când a ajuns în dreptul pădurii de la Villers, aliații au fost atacați de germanii de pe Mont de Caubert cu focul concentrat al mitralierelor și au fost obligați să se retragă. Când tancurile grele au primit ordin să se regrupeze pe pozițiile inițiale, doar 6 dintre cele 30 de blindate  pornite în misiune au mai revenit. În cazul tancurilor ușoare, doar 60 din cele 120 inițiale s-au mai reîntors pe pozițiile de plecare.
Atacul Regimenului al 4-lea (Camerons) la sud de Caubert a fost respins de apărarea germană, care beneficia de poziții fortificate puternice, în ciuda faptului că unele elemente ale regimentului au ajuns până în tranșee, unde s-au dat lupte grele la baionetă. Două plutoane au ajuns până în Caubert, dar au fost izolați de restul trupelor. Brigada a 152-a a pierdut  în timpul acestui atac. Pe flancul stâng, un atac al unui regiment al Diviziei a 31-a (Alpină) a fost oprită cu ușurință de trupele germane din tranșeele săpate la marginea pădurii de la vest de Mesnil Trois Foetus. Atacul Brigăzii a 153 de infanterie a avut mai mult succes. Batalionul I (Black Watch) a atacat dinspre valea Cahon și a ajuns până la Petit Bois, iar Batalionul I (Gordon) a atacat dinspre Gouy, i-a scos pe germani din Grand Bois, după care și-a atins obiectivele ordonate. Militarii Batalionului I Gordon au folosit un sistem de semnalizare cu rachete luminoase cu ajutorul cărora au direcționat tirurile artileriei asupra cuiburilor de mitralieră ale inamicilor, dar cum  germanii mai ocupau încă pozițiile dominante de la nord-vest de Caubert, controlul asupa zonei cucerite nu a putut fi păstrat, iar soldații britanici au primit ordin să se retragă pe pozițiile de plecare.

Urmări

Analiză
Neînțelgerile legate de ierarhiei de comanda a trupelor franco-britanice de la sud de Somme au fost rezolvate pe 25 mai, atunci când Divizia a 51-a (Highland) a trecut în subordinea comandantului Corpului IX (Ihler), parte a Groupe A (Altmayer) din cadrul Armatei a 7-a (Frère) și a  Diviziei I blindate în subordinea Groupe A, carea avea să devină mai târziu Armata a 10-a. Military Mission 17, coomandată de general-locotenentul James Marshall-Cornwall, a intrat în componența Cartierului general al Armatei a 10-a pentru coordonarea operațiunilor britanicilor cu francezii. Caracterul inadecvat al vechii ierarhii de comandă a fost scos în evidență de așteptările nerealiste ale francezilor față de Divizia I blindată, care era echipată cu tancuri ușoare, rapide și cu tancuri de croazieră, nu cu tancuri grele precum diviziile franceze. Altmayer a utilizat brigăzile a 2-a și a 3-a în atacul din 27 mai, decizie care a dus la pierderea a 120 de tancuri pentru un câștig teritorial neînsemnat, câștig care a fost pierdut din cauza lipsei sprijinului infanteriei.
În timpul asaltului 4e [null DCr] din  tunurile antitanc  au provocat daune neînsemnate blindatelor franceze, blindajul acestora rezistând atacurilor. În timpul luptelor, mai multe subuunități germane s-au retras în dezordine cuprinse de panică. Aproximativ 200 de germani au fost capturați de francezi, care au reușit să cucerească aproximativ o jumătate din capul de pod german de la Abbeville. Din nou, aliații au mobilizat prea puține trupe de infanterie care să păstreze controlul asupra regiunii cucerite de tanchiști și la final au fost obligați să se retragă pe liniile de pornire, după pierderea a 105 de blindate. Succesul atacurilor aliate a fost puternic limitat de lipsa cronică a comunicațiilor tactice, cauzată de dotarea insuficientă cu aparate de emisie-recepție. Unitățile de tancuri, infanterie și artilerie nu au reușit să păstrezel legătura între ele sau cu cartierele generale, iar colaborarea tactică interarme a fost posibilă la nivelurile inferioare de comandă. Pe 4 iunie, tancurile franceze au intrat într-un câmp minat într-o zonă pe care aliații o consideratu sub controlul Diviziei a 51-a (Highland). Britanicii fuseseră mutați în altă zonă încă din seara zilei de 2 iunie, iar trupele franceze de pe flancuri nu au fost anunțate de această schimbare. Germanii plantaseră câmpuri de mine pe rutele cele mai probabile de înaintare ale tancurilor, pe drumurile dintre păduri.
În 1953, istoricul militar britanic L. F. Ellis a scris că atacul aliat împotriva capului de pod de la Abbeville a fost lipsit de o coordonare eficientă la nivel tactic, ceea ce a dus la imposibilitatea străpungerii liniilor defensive germane. În plus, eșecul aliaților a fost adâncit de pregătirile incomplete, subestimarea continuă a capacităților de luptă a pozițiilor inamicilor de la sud de Somme și ignorarea completă a Grupului de Armată B de pe malul nordic al râului, care se pregătea să declanșeze Fall Rot, atac care avea să fie dat pe 5 iunie împotriva pozițiilor aliaților de la Caumont până pe litoral, la Sallenelle, la sud de St. Valery.
În 2001, Caddick-Adams a scris că Divizia a 51-a (Highland), care a sosit din Saar și a înlocuit pe poziții subunități ale 4e DCr, 2e DLM and 5e DLM, acoperea o linie a frontului de 29 km. În momentul în care a fost declanșat Fall Rot pe 5 iunie, Armata a 10-a, care se afla în fața capelor de pod germane de la Abbeville până la mare,  a fost împinsă înampoi 24 km până la Bresle, retragera acesteia continuând până pe 8 iunie. Moralul scăzut și defetismul care a caracterizat trupa a fost reflectată și la nivelul Cartierului general al Armatei a 10-a, care și-a încetat practic activitatea până pe 10 iunie.

Pierderi
Pe 27 mai, atacurile Diviziei I blindate, 2e DLC și 5e DLC au dus la pierderea de către britanici a 65 de tancuri distruse și a altor 55 cu defecțiuni mecanice. Începând cu  4e DCr a piedut 105 tancuri iar, pe 4 iunie,  forțele aliate au piedut aproximativ 1.000 de oameni, 50 de tancuri și alte vehicule blindate.

5 iunie
Pe 5 iunie a fost declanșată operațiunea Fall Rot, ofensiva germană care urmărea înfrângerea definitivă a Fraței. Grupul de Armată A comandat de general-colonelul Gerd von Rundstedt a atacat pe amble flancuri ale Parisului spre Sena. Armata a 4-a (4. Armee Wehrmacht) a declanșat ofensiva de pe Somme la ora . În fața germanilor se afla Divizia a 51-a  (Highland) la St.-Valery-sur-Somme. Infanteria germană a înaintat spre Saigneville, Mons, Catigny, Pendé, Tilloy și Sallenelle, care erau apăeate de Batalioanele al 7-lea și al 8-lea din cadrul Regimentului Argyll and Sutherland Highlanders, plus alte unități, care completau golurile dintre pozițiile lor. Saigneville, Mons, Catigny, Pendé și Tilloy au fost cucerite de germani târziu în seara acestei zile. Batalionul al 7-lea Argylls a fost încercuit la Franleu de subunități germane care s-au infiltrat între Mons și Arrest. Batalionul al 4-lea  Black Watch din rezervă a primit ordinul de înaintare pentru eliberarea localitții Franleu, dar acțiunea lor a fost oprită de trupele germane la Feuquières și o companiei Argylls, care înaintase prea mult, a fost încercuită la marginea localității Franleu. În timpul nopții, resturile Brigăzii a 154-a de infanterie au fost împinse înapoi pe o linie de la care se întindea de la Woincourt la Eu.
Pe flancul drept, Brigada a 153-a de infanterie a fost atacată de bombardierele în picaj Ju 87 Stuka și artileriei germane. Infanteriea germană a împins brigada până la Tœufles, Zoteux și Frières, unde britanicii au reușit până la urmă ca să oprească înaintarea inamicului cu focul concentrat al mitralierelor și artileriei. Divizia a 31-a (Alpină) a fost forțătă să se retragă pe un drum paralel cu retragerea britanicilor de la Limeux până la Limercourt și Béhen. În partea dreaptă,  Brigada de infanterie a 152-a s-a retras de la Oisemont spre drumul the Blangy–Abbeville. Mai departe spre est, Regimentul I  Lothians a fost atact la Bray și a fost obligat să se retragă dincolo de Oisement. Regimentul compozit a fost antrenat în mai multe ciocniri, în cursul cărora a pierdut mai multe tancuri, mai înainte ca să își concentreze forțele la Beauchamps. Divziile a 51-a Highland și a 31-a (Alpină) au încercat să reziste pe un front de 40 km, dar efectivele lor erau epuizate după atacurile asupra capele de pod.

Referințe

Note de subsol

Bibliografie

Bibligrafie suplimentară

Resurse internet
 Organizația Diviziilor de cavalerie, motorizate, mecanizate și blindate franceze
 Raportul armatei SUA cu privire la Bătălia Franței

Bătălia Franței
Bătăliile Franței
Bătăliile Regatului Unit
Bătăliile Germaniei
Al Doilea Război Mondial – Frontul european de vest
Al Doilea Război Mondial – Teatrul de război european

Bătălia de la Abbeville


Observatorul din Berlin a fost un observator astronomic construit de Karl Friedrich Schinkel în 1832-1835.

Istorie

Observatorul din Berlin își află originile în 1700 când Gottfried Leibniz a fondat « Societatea Branderburgheză » care a devenit mai târziu Academia Regală Prusacă de Științe. Deși la construire observatorul se afla în exteriorul orașului, acesta dezvoltându-se, după un secol observatorul era înconjurat de alte clădiri care conturbau observațiile astronomice. De aceea activitatea observatorului a fost mutată la noul observator de la Babelsberg, în 1913.

Cercetători
Astronomi renumiți ca Johann Franz Encke, Friedrich Wilhelm Bessel și Johann Gottfried Galle au lucrat în acest observator.

Descoperiri importante
Aici Johann Gottfried Galle a descoperit planeta Neptun în 1846.

Foști directori

Surse
  A brief History of Astronomy in Berlin and the Wilhelm-Foerster-Observatory
   Leibniz-Institut für Astrophysik Potsdam

Referințe și note

Berlin
Fondări în 1832
Desființări în 1913
Clădiri și structuri din Berlin
Clădiri distruse din Berlin

Observatorul din Berlin


Pedro Portocarrero y Guzmán (1640–1708) foi um prelado católico romano que serviu como Patriarca das Índias Ocidentais de 1691 a 1708 e Arcebispo Titular de Tyrus de 1691 a 1708.

Sucessão episcopal
Enquanto bispo, foi o co-consagrador principal de:

 Gregorio Solórzano Castillo (1700);
 Silvestre García Escalona (1702);
 Manuel Arias y Porres (1702);
 José Sicardo Martinez (1702);
 Francisco de Cosío y Otero (1704);
 Jerónimo Nosti de Valdés (1704);
 Juan Bonilla Vargas (1705); e
 Miguel Pérez Lara (1705).

Mortos em 1708
Nascidos em 1640
Bispos nomeados pelo Papa Inocêncio XII
Bispos do século XVII

Pedro Portocarrero y Guzmán


සිතුවම් ඇඳිම සහ අනෙකුත් ද්‍රෘෂ්‍ය කලාවන්හිදී ආරම්භකයන්ට වර්ණයන් අතර වත්නා අනිවාර්ය සම්බන්ධතාවය ඉගැන්වීම පිණිස ද්විමාන වර්ණ චක්ව‍රයන් හෝ ති්ණ‍රමාණ ඝනයන් යොදාගනු ලැබේ. කිසියම් වර්ණ ආකෘතියක වර්ණ සංවිධානය රඳාපවතින්නේ එකී ආකෘතියේ අරමුණ මතය. සමහර ආකෘතීන් මිනිස් වර්ණ සංජානනය නිරූපනය කිරීම කරමුණු කරගනී. තවත් සමහරක් කිසියම් මාධ්‍යක වර්ණ මිශ්ස‍රණය නිරූපනය කිරීම අරමුණු කරගනී.

අවාසනාවකට මෙන් භාවිතයේදී සයන්, මැජෙන්ටා කහ යන ප්‍රාථමික වර්ණයන් දීප්තිමත්බව අඩු, සාපේක්‍ෂව අසංතෘප්ත වර්ණ සංයෝගයන් ප්ය‍රතිඵල කරයි. 18 වන සියවසේදී ප්‍රාථමික වර්ණයන්ගේ න්‍යායාත්මක වැදගත්කම ආරක්‍ෂාකිරීම සඳහා මෙම ගැටලූව සම්බන්ධයෙන්  විශේෂිත ක්‍රියාමාර්ගයක්  අනුගමනය කරන ලදී. මෙහිදී ප්‍රාථමික වර්ණයන් තුන උෂ්ණ හා ශීත ලෙස කොටස් දෙකකට බෙදන ලදී. මෙහිදී ප්‍රාථමික කහ වර්ණය උෂ්ණ කහ (තැඹිලි පැහැයට හුරු) සහ ශීත කහ (කොළ පැහැයට හුරු) ලෙසත්, රතු උෂ්ණ රතු (කහරතු) සහ ශීත රතු (තදරතු) ලෙසත්, නිල් උෂ්ණ නිල් (අල්ට්්‍රාමෙරීන්  -අතිනිල්) සහ ශීත නිල් (අහස් නිල) ලෙසත් විභේදනය කරන ලදී. අනතුරුව සංතෘප්ත වර්ණය නිර්මාණය කිරීම සඳහා යාබද විභේදනයන් දෙකක් එක් කරනු ලැබිණ. සංතෘප්ත තැඹිලි පැහැය නිර්මාණය කිරීම සඳහා උෂ්ණ කහ සහ රතු (තැඹිලි කහ සහ කහරතු) එක්කරුනු ලැබිණි. අඳුරු මිශ් රණයන් සැකසීම සඳහා ප්භ‍රතිවිරුද්ධ විභේදනයක් එනම් අඳුරු තැඹිලි වර්ණය සඳහා ශීත කහ සහ ශීත රතු (කොළ පැහැයට හුරු කහ සහ තද රතු) මිශ්ු‍රකෙරුනි.

වර්තමාන සිත්තරුන් අතරද මෙම ක්‍රමය ජනප්‍රියව පවතී. මෙය නිව්ටන්ගේ පැහැයන්ගේ චක්ත‍රයේ වර්ණයන් වඩාත් උද්දීප්ත මිශ් රණයන් නිපදවන බවට වන ජ්‍යාමිතික න්‍යායේ සරළකරණයකි. කෙසේවෙතත් පවතින අනුපූරක වර්ණයන්ගේ පරාසය හේතුවෙන් ප්ළ‍රායෝගික කරුණු කෙසේ වුවද බොහොමයක් සිත්තරු සිය වර්ණ ඵලකය මතට වැඩි වර්ණ ගණනාවක් එක්කරගනිති.

ප්‍රාථමික වර්ණ විභේදනය


Bayağı uzunkuyruk (Aegithalos caudatus), uzunkuyrukgiller (Aegithalidae) familyasından uzunkuyruklu, küçük gagalı ve yumuşak tüylü bir kuş türü.

Çalılık ve ormanlık yerlerde yaşar, genellikle ağaçlarda avladıkları böceklerle beslenirler.
Ağaç dallarında ve çalılara yaptıkları kalın duvarlı, kubbe biçimli yuvalarının yandan tek giriş deliği vardır.

Başı tümüyle beyaz ya da siyah şeritli, gövdesinin üst bölümleri siyah şeritli, gövdesinin üst bölümleri siyah ve pembemsi tüylü olan bu türün toplam 16 cm'lik uzunluğunun yaklaşık yarısını kuyruk bölümü oluşturur.

Dış bağlantılar
 Long-tailed Tit videos İnternet kuş koleksiyonu

Uzunkuyrukgiller
Türkiye'deki kuşlar
Avrupa kuşları
Polonya'daki kuşlar
Carl Linnaeus tarafından adlandırılmış taksonlar

Bayağı uzunkuyruk


පසුගිය සහස්‍රවර්ෂ කිහිපය තුලදී, ඉන්දියාවේ කාන්තාවන්ගේ තත්ත්වය,  මහත් වෙනස්කම් වලට ලක් විය. පුරාතන කාලයන්හී සිට මධ්‍යතන කාලයන් දක්වා ඔවුන්ගේ තත්ත්වයෙහි පරිහානියෙහි සිට, බොහෝ ප්‍රතිසංස්කරණවාදීන් විසින් සමාන අයිතිවාසිකම් සඳහා ප්‍රවර්ධනය සැලකූ කල, ඉන්දියාවෙහි කාන්තාවන්ගේ ඉතිහාසය වැදගත් සිද්ධින්ගෙන් සාරවත් බව පෙනෙයි. නූතන ඉන්දියාවෙහි, ජනාධිපතිවරයා, අග්‍රාමාත්‍යවරයා, ලෝක් සභාවේ කතානායකවරයා සහ
විපක්ෂ නායකවරයා යන ඉහළ තනතුරු කාන්තාවන් විසින් උසුලා ඇත.

ප්‍රධාන වශයෙන්, සමානත්මතාවය, ගරුත්වය සහ, පරිභාරයෙන් මිදීම වැනි කාන්තා අයිතිවාසිකම්, ඉන්දියාවෙහි ආණ්ඩුක්‍රම ව්‍යවස්ථාව විසින් සහතික කර ඇත; තවදුරටත්, කාන්තාවන්ගේ අයිතිවාසිකම් සුරකින විවිධ ව්‍යවස්ථාවන් ඉන්දියාවෙහි ක්‍රියාත්මක වෙයි.

2011 වසර වන විට,  ලෝක් සභාවෙහි (පාර්ලිමේන්තුවෙහි පහළ මන්ත්‍රීමණ්ඩලය) ලෝක් සභාවේ කතානායකවරයා සහ විපක්ෂ නායකවරයා කාන්තාවන් වූහ. කෙසේවෙතත්, ඉන්දියාවෙහි කාන්තාවන් විවිධ ගැටළුවන්ට මුහුණදෙමින් සිටින අතර, ඒවා අතර ස්ත්‍රී දූෂණය, ඇසිඩ් ගැසීම,  දෑවැදි ආශ්‍රිත මරාදැමීම් සහ, තරුණ ගැහැණු ලමුන් බලහත්කාරයෙන් ගණිකා වෘත්තියෙහි යෙදීම වැනි දේවල් වෙති.

ඉතිහාසය

පුරාතන ඉන්දියාව
වේදික යුගයෙහි මුල් කාලයේදී කාන්තාවන් විසින්, ජීවිතයෙහි සෑම පාර්ශවයකදීම, පුරුෂයන් හා සමාන තරාතිරමක් දැරූහ. පටාන්ජලී සහ කත්යායන වැනි පුරාතන ඉන්දියානු ව්‍යාකරණඥයින්ගේ කෘතීන් වෙතින් ඉඟි කරනුයේ  මුල් වේදික යුගයෙහි කාන්තාවෝ අධ්‍යාපනය ලද්දෝ බවයි. ඍග් වේදික ශ්ලෝකයන් වෙතින් දැක්වෙන්නේ එකල කාන්තාවන් පරිණත වයසෙහිදී විවාහ වූ බවත් බොහෝවිට ඔවුන්ගේ සැමියන් තෝරාගැනීමට ඔවුනට අවකාශ තිබුණු බවත්ය. ඍග් වේදය සහ උපනිෂද් වැනි ධර්ම ග්‍රන්ථ වල කාන්තා ඍෂිවරුන් සහ මුනිවරුන් පිළිබඳ සඳහන් වන අතර, ප්‍රධාන වශයෙන් ගාගී සහ මයිත්‍රෙයී සඳහන් වෙති.

දළ වශයෙන් ක්‍රි.පූ 500 වත්ම, කාන්තාවන්ගේ තත්ත්වය පිරිහීමට පටන් ගත්තේය. කෙසේවෙතත් ජෛන ආගම වැනි ප්‍රතිසංස්කරණවාදී ව්‍යාපාර විසින් ආගමික සංඝයන් වෙත කාන්තාවන් ඇතුළු වීමට අවසර දුන්නද,  සමස්තයක් වශයෙන් ගත් කල ඉන්දියාවේ කාන්තාවෝ සංසිමනයට සහ පරිසීමාවන්ට මුහුණ දුන්හ. ලමා විවාහයන් වැනි පරිචයනයන්, හයවන සියවස පමණ වන විට ඇරඹුනු බවට විශ්වාස කෙරෙයි.

කාන්තාවන්ගේ භූමිකාව පිළිබඳ විශේෂිත වන පෙළ ග්‍රන්ථ ඉතා ස්වල්පයක් වන අතර  වැදගත් ව්‍යතිරේකයක් වන්නේ 1730 පමණ කාලයේදී තන්ජවූර් හී නිලධාරියෙක්වූ ත්‍රියාම්බකයාජ්වාන් විසින් රචිත  ස්ත්‍රී ධර්ම පද්ධති වෙයි. අපස්ථම්භ සූත්‍රය ( ක්‍රියුපෙ 4වන සියවස පමණ) රචිත කාල සීමාව දක්වා කාල නිර්ණය වූ කාන්තා චර්යාව පිළිබඳ පරිසීමාවන් මෙහි ගොනු කර ඇත. ආරම්භක ශ්ලෝකය මෙසේ වෙයි:
 මුඛයෝ ධර්ම ශ්‍රිස්තෲ විහිතෝ භාර්තෘෂ්රු ෂනාම් හි :
 කාන්තාවන් වෙත නියම කරනු ලබන්නේ ඔවුන්ගේ සැමියන් වෙත සේවා සපයන ලෙසටයි.

පුරාතන ඉන්දියාවේ සමහරක් රාජධානි තුල නාගර්වධු ("නගරයේ මනාලිය") වැනි සම්ප්‍රදායයන් පැවතිනි. ලෝභය ඇති කල නාගර්වධු පදවිය දිනා ගැනීමට කාන්තාවෝ තරග වැදුනහ. අම්රපාලී යනු නාගර්වධු තනතුර දැරූ කාන්තාවක් පිළිබඳ ප්‍රසිද්ධ නිදසුනකි.

මධ්‍යතන යුගය

ලමා විවාහ සහ වැන්දඹුවන් විසින් යළි විවාහ වීම තහනම් කිරීම යන දේ, ඉන්දියාවෙහි සමහරක් ප්‍රජාවන් තුල සමාජ ජීවිතයෙහි සාමාන්‍ය අංගයක් වූ විට ,   මධ්‍යතන යුගයෙහි සමාජය තුල ඉන්දියානු කාන්තාවන්ගේ තත්ත්වය තවදුරටත් පිරිහිණි. මුස්ලිම්වරුන් විසින් ඉන්දියානු අර්ධද්වීපය යටත් කිරීම විසින් ඉන්දියානු සමාජයට පර්ඩා භාවිතය රැගෙන එන ලදි. රාජස්තානයෙහි රාජ්පුත්වරුන් අතර, ජවුහාර් චාරිත්‍රය පිළිපදින ලදි. ඉන්දියාවේ සමහර ප්‍රදේශ වල, දේවදාසීන් සමහරෙක් ලිංගික වශයෙන් අපයෝජනය කෙරිණි. කිසියම් දේශපාලන හේතූන් නිසා, හින්දු ක්ෂත්‍රීය පාලකයන් විසින්  බහු භාර්යා සේවනය  ව්‍යවහාර කෙරිණි. බොහෝ මුස්ලිම් පවුල් වල, නිවසේ  සෙනානා ප්‍රදේශ වලට කාන්තාවන් සීමා කර තිබුණි.

මෙම කොන්දේසි මධ්‍යයෙහි වුවද, දේශපාලනය, සාහිත්‍යය, අධ්‍යාපනය සහ ආගම යන ක්ෂේත්‍රයන් තුල කාන්තාවෝ  විටින් විට ඉස්මතු වී දැක්වුණහ.

ආශ්‍රිත

ඉන්දියානු කාන්තාවෝ
ඉන්දියාව
ආසියාව
විකිපීඩියා ආසියානු මාසය 2015

ඉන්දියාවේ කාන්තාවෝ


توشو دايموس (بالإنجليزية: Tosho Daimos) (باليابانية: 闘将ダイモス) هو مسلسل أنمي عن الميكا وهو من تأليف وإخراج تاداو ناغاهاما في عام 1978م وأنتجته كل من ستوديو نيو وسنرايز وتوي أنيميشن. يتكون المسلسل من 44 حلقة مدة عرض كل منها 30 دقيقة. وهذا المسلسل هو الجزء الثالث من ثلاثية الروبوتات الرومانسية.

القصة
يتدمر كوكب «برام» بفعل عوامل الطبيعة عليه، ويستوطن الناجون منه بمراكبهم حول زحل، لكنهم يجدون الملاذ في كوكب الأرض، فيعملون على عقد معاهدة مع أهل كوكب الأرض للهجرة إليه والسكن فيه، فيتوجه كل من الجنرال «رايون» ممثلا الناجين من كوكب برام والعالِم المعروف دكتور «إيزامو ريوزاكي» ممثلا كوكب الأرض إلى الاجتماع المعقد للمعاهدة، لكن الجنرال رايون يُقتل في ظروف غامضة أثناء الاجتماع، ويكون مستشاره الشخصي «أولبان» وراء ذلك، يشك البراميون بأن الأرضيين قاموا بقتله، ووسط الفوضى يُقتل الدكتور ريوزاكي، وبذلك تُعلّق المفاوضات. يتسلم أولبان السُلطة ويأمر الادمرال «ريتشار» ابن الجنرال رايون بغزو الأرض، فيُحدث الأخير الدمار في كافة أصقاعها مستخدما جيشه الآلي «جنود الميكا».

يعود رائد الفضاء الشاب «كازويا ريوزاكي» ومعه صديقه «كيوشيرو يوزوكي» من الفضاء إلى الأرض حاملا معه معدن «دايمولايت»، وفي مختبر «دايموبك» يستخدم مدير المختبر الدكتور «شينئيشيرو آيزومي» كبسولة المعدن في الشاحنة الضخمة «ترانزور» التي صممها هو والدكتور إيزامو، إذ يتشكل من هذه الشاحنة سلاح الأرض السري وخط الدفاع الأخير ضد غزو البارميين؛ الآلي الخارق «دايموس». وبرغبة من الدكتور إيزامو سابقا يُعهد إلى ابنه كازويا قيادة دايموس الذي تم تصميمه بشكل خاص لمحاكاة قدرات كازويا القتالية في الكاراتيه.

تظهر الفتاة الغامضة «إيريكا» التي يقع كازويا في حبها، وما تلبث هي كذلك أن تبادله نفس الشعور. يُكتشف بعد وقت أن إيريكا هي أخت الادمرال ريتشار الذي يهم بمحاربة كازويا، إلا أن ذلك لا يغير من حبهما لبعضهما بشيء، وفي خضم الحرب والكفاح والتفرق والالتقاء يتعلم كلاهما بأن ليس كل أفراد شعوب الطرف الآخر أشرار، كما ليس كل أفراد شعبيهما أخيار.

الشخصيات

الأرضييون
 كازويا ريوزاكي
هو بطل المسلسل وملاح دايموس، وهو حاصل على الحزام الأسود في الكاراتيه، ويستخدم قدرته تلك في قتال البراميين من خلال تصميم دايموس لمحاكاة حركات ملاحه، قام الدكتور آيزومي بتربيته بعد موت والده، وبتلقينه فنون الكاراتيه. يقع في حب إيريكا عند مقابلته لها.
 كيوشيرو يوزوكي
هو صديق كازويا وملاح المقاتلة النفاثة غالفا إف اكس II، كما أنه مبارز متمرس بالسيف. يأخذ موضوع الحرب ضد البراميين بجدية شديدة.
 نانا آيزومي
هي حفيدة الدكتور آيزومي، وهي رامية ممتازة وتساعد في قيادة غالفا إف اكس II في بعض الأحيان.
 شينئيشيرو آيزومي
هو صديق الدكتور إيزامو ريوزاكي والد كازويا، كما أنه ملقن كازويا فنون الكاراتيه. بدأ بإدارة مختبر دايموبك بعد مقتل الدكتور ريوزاكي.
 كايرو
هو روبوت مساعد للدكتور آيزومي في مختبر دايموبك، ويبدي ملاحظات مهمة في كثير من الأحيان، لكنه في أحيان أخرى يتصرف ببلاهة.
 ساكاموري ميوا
هو قائد جيش كوكب الأرض يتصف بالتعصب والرغبة الجامحة بتدمير الغزاة. يسعى إلى السيطرة على مختبر داموبك والتحكم بدايموس، لكنه يفشل في مسعاه.
 إيزامو ريوزاكي
هو مؤسس مختبر دايموبك ومصمم دايموس. يُقتل في اجتماع معاهدة الهجرة المعقد بين الأرضيين والبراميين.

روابط خارجية

مراجع

آليون خارقون
أنمي ومانغا رومانسية
أنمي ومانغا مغامرات
برامج تلفزيون توئيه أنميشن
ديسكوتيك ميديا
سنرايز
شونسكي كيكوتشي
شونن مانغا
غزوات الكائنات الفضائية في التلفزيون
مسلسلات أنمي
مسلسلات أنمي متلفزة في 1978
مسلسلات أنمي متلفزة بدأ عرضها في 1978
مسلسلات تلفزيونية يابانية انتهت في 1979
مسلسلات تلفزيونية يابانية بدأ عرضها في 1978

توشو دايموس


Robert Anson Heinlein (7 Temmuz 1907; Butler, Missouri – 8 Mayıs 1988; Kaliforniya), Amerikalı roman ve bilimkurgu yazarı. Sıklıkla "bilimkurgu yazarlarının duayeni" olarak tanımlanan Heinlein, sert bilimkurgu türünün en popüler, etkili ve tartışılan yazarlarındandı. Bilimkurgu eserlerinde bilim ve mühendislik bakımından akla yatkınlık ölçütlerinin yükselmesini ve türün edebi kalitesinin artmasını sağladı. 1940'larda, The Saturday Evening Post gibi genelde ana akım eserler yayımlayan dergilere yalın bilimkurgu eserleriyle sızmayı başaran ilk yazar oldu. Çağdaş kitle pazarlama döneminde, roman boyutunda çoksatar bilimkurgu eserleri veren ilk yazarlardan biriydi. Heinlein, Isaac Asimov ve Arthur C. Clarke uzun yıllar boyunca "bilimkurgunun büyük üçlüsü" olarak anıldı.

Heinlein'ın ürettiği bilimkurgu eserlerinde sıklıkla kullanılan bazı sosyal temalar mevcuttu: bireysel özgürlüğün ve özgüvenin önemi, bireylerin topluma karşı görevleri, örgütlenmiş dinin kültür ve hükûmet üzerindeki etkisi, toplumun genel görüşlerine uymayan düşüncelerin toplum tarafından bastırılması vb. Ayrıca fiziksel ve duygusal aşk arasındaki ilişki, sıra dışı ailevi ilişkiler ve uzay yolculuğunun kültürel uygulamalar üzerindeki etkisi gibi konuları ele aldı. Bu konuları yerleşmiş fikirlere aykırı biçimde ele alması, eserlerinin çok farklı şekillerde algılanmasına ve hatta kimi zaman birbiriyle çelişkili olduklarının öne sürülmesine sebep oldu. Örneğin 1959 tarihli Yıldız Gemisi Askerleri romanı militarizmin, hatta bir yere kadar faşizmin savunusu olarak değerlendirildi. Oysa romanda safi militarist düşüncenin değişmezliği ve aptallığına ilişkin pek çok bölüm vardı. Öte yandan 1961 tarihli Stranger in a Strange Land romanı Heinlein'ın beklenmedik şekilde cinsel devrimin ve karşı-kültür hareketinin öncüsü olarak değerlendirilmesine, poliamori ya da sorumlu poligami kavramlarını popülerleştiren kişi sayılmasına yol açtı.

Heinlein, romanlarıyla dört defa Hugo Ödülü kazandı. Yayınlanmalarından elli yıl sonra üç romanı daha, geçmişte ödül verilmemiş yıllar için geriye dönük verilen "Retro Hugo" ödülüne değer görüldü. Ayrıca Heinlein, Science Fiction Writers of America'nın hayat boyu başarı alanında verdiği Büyük Usta Ödülü'nün de ilk sahibi oldu.

Eşi Virginia Heinlein, ölümünden sonra yazarın mektuplarını ve notlarını bir araya getirerek bir tür otobiyografik kariyer değerlendirmesi hazırladı. Bu çalışma 1989'da Grumbles from the Grave adıyla yayınlandı.

Heinlein'ın eserlerinde kullandığı "grok", "TANSTAAFL" ve "waldo" gibi bazı terim ve kelimeler daha sonra İngilizce dilinin birer parçası haline geldi.

İlk hikâyesi "Hayat-Çizgisi" 1939 yılında yayınlanmıştır.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 Yazarın İngilizce biyografisi

1907 doğumlular
Missouri doğumlu yazarlar
Amerikalı bilimkurgu yazarları
Amerikalı antikomünistler
Amerikalı liberteryenler
Hugo Ödülü alan yazarlar
Amerikalı fütürologlar
Fütürist yazarlar
20. yüzyıl Amerikalı erkek yazarları
II. Dünya Savaşı'nda Amerika Birleşik Devletleri Deniz Kuvvetleri personeli
1988 yılında ölenler
Kaliforniya'da ölenler

Robert A. Heinlein


Austin O'Riley, 27 Ocak 1980 doğumlu Amerikan çıplak model ve pornografik film oyuncusu. Şimdiye kadar 126 filmde oynamıştır.

Yaşam öyküsü
Güney Kaliforniya`da Palm Springs ve Big Bear yakınlarında dünyaya geldi ve büyüdü. Ailesi İrlandalı Katolik ve dindar insanlardı.

Kız arkadaşı Britney Foster`ın önerisi üzerine Austin, 2001'de 21 yaşındayken yetişkin film sektörüne girmeye karar verdi.

2001'de sektöre girdiği ilk yıl Legal Skin 1 ve Great American Ass 2 adlı filmlerde erkil eşi Brett Rockman olmak üzere hardcore ilk sahnelerinde oynadı. Klasik sarışın, mavi gözlü, dolgun göğüslü görüntüsünden dolayı kısa sürede basamakları tırmandı, daha çok arkadan ilişki sahnelerinde oynadı.

Resmi bir emeklilik açıklaması gelmemesine karşın 2006`dan beri yeni bir filmde oynamamaktadır ve sektörü bırakmış görünmektedir.

Kaynakça

Dış bağlantılar
 IMDB Eşyıldız veritabanı
 AFDB Eşyıldız bilgilemi

1980 doğumlular
Kaliforniya doğumlular
Amerikalı kadın pornografik film oyuncuları
Amerikalı çıplak modeller
Yaşayan insanlar
Resim aranan oyuncular

Austin O'Riley


est un film américain réalisé par Joe Swanberg, sorti en 2017.

Synopsis
Eddie Garrett est un accro au jeu qui travaille comme préposé au stationnement au stade de Wrigley Field. Un matin, Eddie découvre Michael, un voyou du coin, assis dans sa cuisine. Michael demande à Eddie de l'aider à cacher un mystérieux sac polochon, sans l'ouvrir ni poser de questions et promet de le payer 10 000 $ à Eddie.

Fiche technique
 Titre :
 Réalisation : Joe Swanberg
 Scénario : Jake Johnson et Joe Swanberg
 Musique : Dan Romer
 Photographie : Eon Mora
 Montage : Joe Swanberg
 Production : Jake Johnson, Alex Orr et Joe Swanberg
 Société de production : Forager Films, Garrett Doubles Down et Netflix
 Pays :
 Genre : Comédie
 Durée : 88 minutes
 Dates de sortie :
Netflix :

Distribution
 Jake Johnson  : Eddie Garrett
 Aislinn Derbez  : Eva
 Joe Lo Truglio  : Ron Garrett
 Keegan-Michael Key  : Gene
 Kris Williams : Kris

Accueil
Le film a reçu un accueil favorable de la critique. Il obtient un score moyen de 77 % sur Metacritic.

Notes et références

Liens externes

Film américain sorti en 2017
Comédie américaine
Film de Netflix

Win It All


La rue de la Vieille-Place-aux-Veaux est une ancienne voie de Paris. Elle a disparu lors du réaménagement des abords de la place du Châtelet en 1855 et l'ouverture de l'avenue Victoria et la construction du théâtre de la Ville.

Situation
Juste avant la Révolution française, la rue faisait partie de la paroisse Saint-Jacques-la-Boucherie.

Au moment de sa suppression, elle reliait la rue Saint-Martin à la place du Châtelet et à la rue de la Joaillerie. Elle était située dans le quartier d'Arcis de l'ancien  (actuel ). Les numéros étaient noirs, le dernier numéro impair était le , et le dernier numéro pair était le .

Origine du nom
La « rue de la Place-aux-Veaux » devint la « rue de la Vieille-Place-aux-Veaux »  lorsque la halle aux Veaux fut transférée.

Historique
Au , c'était la « place aux Sainclyons ». Elle devait cette dénomination à une riche famille de bouchers.

Au , elle porte le nom de « rue aux Veaux », « rue de la Tannerie » et « place aux Veaux ». Elle était située dans un débouché de ruelles immondes et sinistres, sur l'emplacement desquelles ont été construits le théâtre de la Ville, la rue Adolphe-Adam et le service d'identité de la ville de Paris, et qui était le quartier des « tueurs » et des « écorcheurs » de la Grande Boucherie

Par arrêt du , le marché aux veaux est transféré sur le quai des Ormes et la voie prend alors le nom de « rue de la Vieille-Place-aux-Veaux ». À l'origine, la « rue de la Vieille-Place-aux-Veaux » aboutissait, par un retour d'équerre, dans la rue Saint-Jacques-la-Boucherie. Ce débouché a été supprimé lors de la formation de la place du Châtelet. Une décision ministérielle du  signée Champagny, fixe la moindre largeur de cette voie publique à .

Cette voie publique a été supprimée en 1855, conformément au décret impérial du , relatif au boulevard de l'Hôtel-de-Ville. L'emplacement qu'elle occupait se trouve confondu, partie dans le sol de ce boulevard, partie
dans l'îlot entre ce boulevard et le quai de Gesvres.

Références

Voir aussi

Articles connexes
 Histoire de Paris
 Liste des anciens noms de voies de Paris
 Transformations de Paris sous le Second Empire

Voie de Paris disparue

Rue de la Vieille-Place-aux-Veaux


În România, există mai multe biserici de lemn amplasate în localități cu numele Stâncești:
 Biserica de lemn din Stâncești, Bihor
 Biserica de lemn din Stâncești, Hunedoara

Biserica de lemn din Stâncești


Sigurnosna spojka je spojka koja služi za spajanje u slučajevima kada mogu nastati preopterećenja, koja mogu uzrokovati oštećenja i lomove dijelova koje treba spojiti, ili koja bi mogla ugroziti normalan rad stroja. Preopterećenja mogu nastati na primjer zbog ulaza stranih tijela (kamenja ili metalnih dijelova) u mješalice, mlinove ili drobilice, te zbog drugih smetnji, kao što su zaribavanje ležajeva i tome slično. Prema tome sve spojke, koje mogu prenositi zakretni moment pri asinkronoj vrtnji (rotaciji) njihovih dijelova, mogu se upotrijebiti kao sigurnosne spojke. One se zato mogu jednostavno podesiti, tako da pri prekoračenju nekog dopuštenog zakretnog momenta prestaju raditi sinkrono, pa djeluju idealno prigušujuće.

Kao sigurnosne spojke upotrebljavaju se i tarne spojke sa stalnom tlačnom silom. One se ubrajaju u takozvane automatske sigurnosne spojke, to jest takve koje se samostalno isključuju pri prekoračenju dopuštenog zakretnog momenta, pa počinju klizati, i ponovno uključuju kad se veličina momenta opet smanji na svoju normalnu vrijednost. Kao automatske sigurnosne spojke služe i neke spojke koje spajaju oblikom (na primjer sigurnosne spojke s kuglicom). Za razliku od automatskih, vrlo su jednostavne sigurnosne spojke, koje spajaju oblikom (spojke s prekidnim svornjacima), ali im je nedostatak da se ne mogu ponovno samostalno uključiti. Takve sigurnosne spojke s prekidnim svornjacima krute su spojke s polovicama međusobno spojenim svornjacima, koji su dimenzionirani tako da se presjeku kad moment koji se prenosi prekorači dopuštenu veličinu. Da bi se spriječilo oštećivanje stijenki provrta tim svornjacima, do čega bi moglo doći pri takvom isključenju, ona se zaštićuju tuljcima od kaljenog čelika, a svornjaci se od mekanijeg materijala ulažu u te tuljke. Za ponovno uključenje ovih spojka potrebna je izmjena svornjaka. Osim toga nedostatka ovih spojka jest i taj što se veličina prenosivog momenta ne može regulirati.

Tarne sigurnosne spojke

Bez obzira na vrstu tarnih dijelova, ove se spojke izvode tako, da spomenuti uvjet za njihovu upotrebu u sigurnosne svrhe (stalna sila koja steže tarne dijelove) bude ispunjen. To se može postići na jedan od poznatih načina (s pomoću pneumatskih, hidrauličkih ili elektromagnetskih uređaja), a najjednostavnije oprugama. Konstrukcija mora predvidjeti izdašno odvođenje topline koja se razvija trenjem klizanja. Jedna izvedba lamelne sigurnosne spojke s oprugama prikazana je na slici. To su zapravo tarne spojke kod kojih je pritisak na tarne površine ostvaren s pomoću uzdužnih (aksijalnih) opruga koje djeluju na paket lamela. Za vrijeme mirovanja pritisak se može regulirati s pomoću bočnih vijaka. Kad zakretni moment za vrijeme rada prekorači postavljenu vrijednost dolazi među lamelama do klizanja.

Sigurnosna spojka sa svornjacima
Sigurnosna spojka sa svornjacima je jednostavna spojka kod koje se moment uvijanja (torzije) prenosi pomoću svornjaka koji se pri preopterećenju lome. Svornjaci su uloženi u zakaljene čahure. Presjek svornjaka tako je dimenzioniran da do loma svornjaka dolazi pri prekoračenju dopuštenog momenta torzije. Slomljeni svornjaci mogu se, pošto je zaustavljeno okretanje, lako zamijeniti novima. Loša strana spojke sa svornjacima je gubitak vremena na zamjenu puknutih svornjaka.

Sigurnosna spojka s kuglicama, kandžama i s poprečnim grebenom
Glavni dijelovi ove vrste sigurnosnih spojki su opruge i dijelovi za vezu (kuglice, valjčići, greben ili kandže). Veza je ostvarena pritiskom opruga na kandže i na poprečni (radijalni) greben. Pri preopterećenju dolazi do proklizivanja oboda uz veliku buku i naglo zagrijavanje spojke. Dijelovi za vezu su izloženi znatnim dodirnim naprezanjima u svim uvjetima rada, i trošenju pri povremenom proklizivanju. Ove spojke imaju veću točnost i pouzdanost djelovanja u odnosu na sigurnosne tarne spojke.
Sigurnosna spojka s kuglicom za prijenos niskih momenata uvijanja je vrlo jednostavna, sastoji se od pogonske polovine, gonjene polovine, dviju kuglica i zavojne opruge. Opruga pritišće kuglice u udubljenja i na taj način se prenosi moment torzije s pogonskog na gonjeni dio. Pri preopterećenju uzdužna (aksijalna) sila kuglice svladava otpor opruge i dolazi do proklizavanja, te pri tome kuglice preskaču udubljenja i buče.

Izvori

Strojarstvo

Sigurnosna spojka


An Poa paramoensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Simon Laegaard. An Poa paramoensis in nahilalakip ha genus nga Poa, ngan familia nga Poaceae. Ginklasipika han IUCN an species komo diri gud kababarak-an. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Poa

Poa paramoensis


An Haraella retrocalla in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Bunzo Hayata, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Yûshun Kudô. An Haraella retrocalla in nahilalakip ha genus nga Haraella, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Haraella

Haraella retrocalla


is a town located in Tōhaku District, Tottori Prefecture, Japan. , the town had an estimated population of 6,056 in 2520 households and a population density of 26 persons per km². The total area of the town is . The name "Misasa" (literally "three mornings") originates from the belief that one who stays to enjoy three mornings in the town's famous hot springs will find all of his ailments cured.

Geography
Misasa is located in central Tottori Prefecture. It is designated as a heavy snowfall area, and much of the area within the town is mountainous. The Tenjin River flows through the town.

Neighboring  municipalities
Tottori Prefecture
 Tottori
 Kurayoshi
 Yurihama
Okayama Prefecture
 Kagamino
 Maniwa

Climate
Misasa is classified as a Humid subtropical climate (Köppen Cfa) characterized by warm summers and cold winters with heavy snowfall.  The average annual temperature in Misasa is 13.2 °C. The average annual rainfall is 2097 mm with September as the wettest month. The temperatures are highest on average in August, at around 24.7 °C, and lowest in January, at around 2.4 °C.

Demography
Per Japanese census data, the population of Misasa has been as follows. The population has been declining since the 1960s

History
As with all of Hōki Province, the area was part of the holdings of a branch of the Ikeda clan, daimyō of Tottori Domain under the Edo period Tokugawa shogunate. Following the Meiji restoration, the area was organized into villages within  Tōhaku District, Tottori Prefecture on April 1, 1896 including the village of Misasa. Misasa was raised to town status on November 1,1953.

Government
Misasa has a mayor-council form of government with a directly elected mayor and a unicameral town council of 12 members. Misasa, collectively with the other municipalities of Tōhaku District, contributes three members to the Tottori Prefectural Assembly. In terms of national politics, the town is part of Tottori 1st district of the lower house of the Diet of Japan.

Economy
Misasa is for the most part a spa resort, boasting springs of radium-rich water, exhausting radon, a radioactive gas. Locals believe that bathing one in such waters can be good for one's health, although there is no scientific consensus on whether doing so is detrimental or helpful to one's health (see Radiation hormesis). For this reason, the town of Misasa organizes a yearly Marie Curie festival – Marie Curie discovered radium.

Education
Misasa has one public elementary school and one public junior high schools operated by the town government. The town does not have a high school. The Institute for Planetary Materials Okayama University is located in the town.

Transportation

Railway
Misasa does not have any passenger railway service. The closest station is Kurayoshi Station on the JR West San'in Main Line.

Highways

Sister city relations
  Lamalou-les-Bains, France, since 1990
  Jōyō, Kyoto, Japan, since 2012

Local attractions
 Misasa Onsen
 A radium-rich hot spring.
 Oshika Valley
 It is named a special location, or "meishou" (名所) by the government, and is about 4 km long.
 Sanbutsu-ji
 A temple located on a cliff on the north face of Mount Mitoku, it is designated as one of the National Treasures of Japan.

In popular culture
The film Koitanibashi was shot in Misasa.

Noted people from Misasa
Eriko Yamaguchi, women's professional shogi player

References

External links

 Official town website
 Official town website

Towns in Tottori Prefecture
Tōhaku District, Tottori

Misasa, Tottori


Wilson Elmer Pesantes Alayo (* Cajabamba, 1968 - ) es un profesor de escuela y político peruano.

Biografía
Nació en Cajabamba, Departamento de Cajamarca, el 10 de marzo de 1968. Hizo sus estudios primarios en la Escuela No.82294 de Cungunday y los secundarios en el Colegio José Gálvez - Cajabamba.  Entre 1988 y 1992 estudió Pedagogía, con especialidad de Biología y Química en el Instituto Superior Pedagógico Antenor Orrego.

Fue elegido alcalde de Cajabamba para tres periodos: 1996-1998 por la Lista independiente No.5; 2003-2006, por la Lista independiente No.3 y para el periodo 2011-2014, por el Movimiento Gloriabamba a la Alcaldía de Cajabamba en las elecciones regionales y municipales del Perú de 2010,

Enlaces externos
 JNE Hoja de Vida

Cajabambinos
Alcaldes de Cajabamba
Profesores de Perú

Wilson Pesantes Alanyo