A crossover is the placement of two or more otherwise discrete fictional characters, settings, or universes into the context of a single story. They can arise from legal agreements between the relevant copyright holders (known as intercompany crossovers), common corporate ownership or unofficial efforts by fans.

This is different from a spoof, where one discrete character, setting, or universe, copies another character, setting, or universe, often in a comedic manner.

Background

Official
Crossovers often occur in an official capacity in order for the intellectual property rights holders to reap the financial reward of combining two or more popular, established properties. In other cases, the crossover can serve to introduce a new concept derivative of an older one. Another intention is to give fictional characters more emotional credibility and thus increase immersion for the fans.

Crossovers generally occur between properties owned by a single holder, but they can, more rarely, involve properties from different holders, provided that the inherent legal obstacles can be overcome. They may also involve using characters that have passed into the public domain with those concurrently under copyright protection.

A crossover story may try to explain its own reason for the crossover, such as characters being neighbors (notable examples being the casts from The Golden Girls and Empty Nest) or meeting via dimensional rift or similar phenomenon (a common explanation for science fiction properties that have different owners). Some crossovers are not explained at all. Others are absurd or simply impossible within the fictional setting, and have to be ignored by the series' respective continuities. Still others intentionally make the relations between two or more fictional universes confusing, as with The Simpsons and Futurama, where each show is fiction in the other.

Unofficial
In contrast with legal crossovers, unofficial crossovers are created solely because of the artistic pleasure derived by their creators. Unofficial crossovers often take the form of fan-written fiction and fan art, but the trope is increasingly prevalent in amateur films and audio. Whereas official crossovers are frequently stymied by such concerns as copyright, royalties payments, quality of writing and ownership of the characters, unofficial crossovers are unfettered by such concerns, so long as property holders do not exercise their right to enjoin the distribution of such material. A good example would be the unauthorised live action fan film Batman: Dead End which brings together the properties of Batman, Alien and Predator in one setting.

Unofficial crossovers can also occur in a "what-if" scenario. Roger makes frequent cameo appearances in Family Guy, while Brian makes cameos on American Dad!. Roger, Rallo Tubbs, and Klaus Heissler were seen in the final Family Guy Star Wars spoof, "It's A Trap!", as Moff Jerjerrod, Nien Nunb, and Admiral Ackbar, respectively. Stewie also appears as an interactive hallucination of Booth on Bones when the agent has issues over possibly becoming a sperm donor, with David Boreanaz (who plays Booth) repaying the favor in "Road to the North Pole". An appearance by Elmo, from Sesame Street, was made, in a hallucination of Connie Ray's, on TV sitcom The Torkelsons. Fan fiction fusions between different science fiction movies and series are often created, such as Star Wars and Star Trek or Babylon 5 and Stargate. M.U.G.E.N. is a fighting game engine that features many fan-created and fictional characters and stages from various television series, movies, as well as other video games.

Comics

Crossovers of multiple characters, owned by one company or published by one publisher, have been used to set an established continuity, where characters can frequently meet within one setting. This is especially true of comic book publishers, as different characters in various Marvel, DC, or Valiant comic books frequently interact with one another since they live in a "shared universe". For example, in the Marvel Comics universe, Spider-Man has frequent dealings with another Marvel hero, Daredevil, just as in the DC Comics Universe, the Flash and Green Lantern often collaborate. In comic book terminology, these "guest star" roles are common enough that they are generally not considered crossovers; rather, this short-term collaboration to fight crime is called a team-up. A crossover in comic book terms only occurs when a story spans more than one title. This has led to "crossover events" in which major occurrences are shown as affecting most or all of the stories in the shared universe; see Category:Crossover comics.

The earliest such crossover event was Gardner Fox's Zatanna's Search which took place in Hawkman #4 (October/November 1964), Detective Comics #336 (February 1965), The Atom #19 (June/July 1965), Green Lantern #42 (January 1966), Detective Comics #355 (September 1966), and Justice League of America #51 (February 1967). This story dealt with Zatanna attempting to reconnect with her father, Zatara, and seeking the aid of Hawkman, Batman, Robin, the Atom, Green Lantern, and the Elongated Man along the way.

The first major crossover event was spearheaded by the Marvel Editor-in-Chief at the time, Jim Shooter. As a way to further toy sales he devised the Secret Wars crossover which brought all the major Marvel heroes into a 12-issue miniseries to battle a common threat. After the threat was dealt with, they all returned to their regular titles. Secret Wars was hailed as both a critical and commercial success, largely because the events of the crossover had lasting effects on the characters (such as the introduction of Spider-Man's black suit which would later become the villain Venom). Jim Shooter later perfected his crossover technique at Valiant Comics with the Unity event. Unity brought all the Valiant characters together to defeat Mothergod, but was told within the existing Valiant Comics titles (and two bookend special issues). Readers were not obliged to buy all 18 chapters as the story was coherent when reading just one title, but far more layered when all were read. Like Secret Wars, the Unity crossover had lasting effects on the Valiant universe; most notably the introduction of Turok, the birth of Magnus, Robot Fighter and the death of a major Valiant hero.

Animation
Cartoon crossovers are not uncommon, and most of them – like comics or live-action TV shows – will often feature characters owned by the same company or network. One example is Cartoon Network's The Grim Adventures of the KND. It features five crossovers – Ed, Edd n Eddy, Codename: Kids Next Door, The Grim Adventures of Billy and Mandy, a reference to The Powerpuff Girls, and a quote from Scooby-Doo, which are all licensed Cartoon Network series.
During the 1970s and 1980s, crossovers were particularly common among the Hanna-Barbera properties. Some of the earliest examples happened on The New Scooby-Doo Movies which featured appearances by characters from Harlem Globetrotters, Josie and the Pussycats, Jeannie, Speed Buggy, Batman and Robin, and The Addams Family. Later, the Hanna-Barbera Superstars 10 set of movies involved several crossovers, including such combinations as The Jetsons Meet the Flintstones. This was taken to an extreme in the 1977–79 series Laff-A-Lympics, which was essentially a gathering of the Hanna-Barbera characters for a regular series.

Crossovers are not necessarily composed of characters under common ownership. Two of the most notable cartoon crossovers consisted of characters from different companies. Disney's movie Who Framed Roger Rabbit had characters from various companies, most notably Disney and Warner Bros. The film also includes cameos of characters from MGM.

Another cartoon crossover would occur in 1990, Cartoon All-Stars to the Rescue. This cartoon featured popular characters from children's Saturday morning cartoons, banding together to promote an anti-drug message. ABC, CBS, Fox, and NBC aired this half-hour special one Saturday morning with characters from all their networks, including Huey, Dewey, and Louie (from Disney's DuckTales), Winnie the Pooh, Tigger, Slimer (from The Real Ghostbusters and Extreme Ghostbusters), Michelangelo (from Teenage Mutant Ninja Turtles), Bugs Bunny, Daffy Duck, Alvin and the Chipmunks, the Smurfs, ALF (from his short-lived cartoon spinoff), Garfield, and the trio of Baby Kermit, Baby Piggy, and Baby Gonzo (from Jim Henson's Muppet Babies). Animation companies granted unlimited, royalty-free use of their cartoon characters for this project, a feat that has been unequalled before or since. This cartoon was also introduced by then-President George H. W. Bush and Barbara Bush, and would be distributed to schools and video stores free of charge nationwide.

Webtoons (animated shows from the internet) can also have crossovers with different webtoons, franchises, YouTubers and more. Some examples are when Kate from TomSka's Crash Zoom series makes an appearance in Eddsworld as a trick or treater who possesses Matt and Edd in the episode, "Trick or Threat". In addition to this a couple of characters from Eddsworld make appearances in some Crash Zoom episodes such as "Orcs and Dorks".

Anime and manga
Anime has also participated in many crossover events featuring characters or shows from the same company or network. One of the biggest projects down would be Dream 9 Toriko x One Piece x Dragon Ball Z Super Special Collaboration as it includes three Shonen Jump franchises, being Dragon Ball Z, One Piece, and Toriko, crossed over into an hour long special-like most crossovers, this special is filler, a fan-service episode that follows the common plot line in most crossovers. What makes this crossover unique is when the characters from all three shows split into groups, where the members all share the same clichéd character archetypes, such the main characters Goku, Luffy, and Toriko falling into the dumb, good-natured, strong character archetype.

Manga artist Leiji Matsumoto has been known to cross over the characters of his various stories and characters such as Captain Harlock, Galaxy Express 999, and Queen Millennia, all of which were originally written as separate, self-contained stories. In the Maetel Legend, Queen Promethium is revealed to be having been Yukino Yaoi, the protagonist from Queen Millennia. Matsumoto has also created various crossovers with Space Battleship Yamato, an anime on which he served as director, although the rights to Yamato are actually owned by Yoshinobu Nishizaki.

Film

The first film crossover in a series of Universal Studios monster films was Frankenstein Meets the Wolf Man, in 1943.
After the comics publishing house Marvel Comics ventured into movie production, they set off to produce solitary films with popular superheroes from the Avengers team, with characters from upcoming films making cameo appearances in films starring another superhero, leading up to the crossover film The Avengers (2012). Inspired by Marvel's success, Warner Bros., who hold movie rights for DC Comics' heroes, announced the production of Batman v Superman: Dawn of Justice (2016) and further plans to develop the cinematic DC Extended Universe, while Paramount Pictures and Entertainment One announced plans to create a cinematic universe on the Transformers film series.

There have been numerous crossovers in Japanese cinema. The boom of kaiju films saw a lot of crossovers produced at Toho Studios, with some of the monsters forming teams in numerous movies, much like the Marvel movie franchise. Godzilla, Mothra and Rodan (Radon) each first appeared in standalone films before being set against each other or even teaming up against stronger enemies. Their first encounter was in 1964, first in Mothra vs. Godzilla and a few months later of all three in Ghidorah, the Three-Headed Monster. In 1962, Toho released King Kong vs. Godzilla.

Games

Crossovers in video games occur when otherwise separated fictional characters, stories, settings, universes, or media in a video game meet and interact with each other. These can range from a character simply appearing as a playable character or boss in the game, as a special guest character, or a major crossover where two or more franchises encounter.

Konami made the first crossover video game featuring Simon Belmont from Castlevania, Universal Pictures' King Kong and Mikey from the Warner Bros. movie The Goonies in Konami Wai Wai World for the Famicom in 1988.

Mario & Sonic at the Olympic Games, released in Japan two months before Super Smash Bros. Brawl, was the first time that Mario and Sonic (as well as their associated characters) appeared in a game together.

Literature

In literature, some authors also engage in crossovers by including characters from different novels they have written in one.

The first popular crossover in literature was the 1885 Mark Twain novel, The Adventures of Huckleberry Finn, which had an important guest appearance by Tom Sawyer. Similarly, Lady Glencora Palliser from the Pallisers series of Anthony Trollope appears towards the end of Miss Mackenzie, a novel published between the first and second Palliser novels in 1865, a character first introduced in the novel, Can You Forgive Her? (1864). Andrew Lang's 1890 collection, Old Friends: Essays in Epistolary Parody, contains letters combining characters from different sources, including one based on Jane Austen's Northanger Abbey and Charlotte Brontë's Jane Eyre.

Kim Newman frequently uses this device, as does Stephen King. The works of James Branch Cabell, J.D. Salinger, William Faulkner, Margaret Laurence, Thomas Pynchon, Kurt Vonnegut, Mordecai Richler, Edgar Rice Burroughs, Robert Heinlein, and Isaac Asimov also cross over with each other, linking different characters and settings together over a number of different works.

Illustrator Howard Pyle conceived his work Twilight Land as one such crossover. In it, a nameless narrator is transported to "Twilight Land" and meets famous fairy tale characters for a soirée in an inn: Mother Goose, Cinderella, Fortunatus, Sinbad the Sailor, Aladdin, Boots, the Valiant Little Tailor, and others gather in the framing device and tell each other adventurous tales featuring other literary personages.

French author Jules Lemaître wrote a sort of sequel to Cinderella, named Princess Mimi, where Cinderella's daughter is courted by Polyphemus and Charles Perrault's Hop-o'-My-Thumb.

Public domain

It is also common for authors to 'crossover' characters who have passed into the public domain, and thus do not require copyright or royalty payments for their use in other works. The League of Extraordinary Gentlemen by Alan Moore and Kevin O'Neill is another example of this, as all of the main characters and most of the secondary / background characters are fictional characters whose copyright has expired, and all are characters of different authors and creators brought together within one massive extended universe. Many of the works of Philip José Farmer's Wold Newton family sequences (which has also been explored and developed by other authors) also utilize and interweave numerous otherwise unrelated fictional characters into a rich family history by speculating familial connections between them (such as a blood-relationship between Sherlock Holmes and Tarzan). Roger Zelazny's novel A Night in the Lonesome October combines Sherlock Holmes, Doctor Frankenstein, Jack the Ripper, and the Cthulhu Mythos, although he never specifically identifies them as such ("The Count", "The Good Doctor", "Jack", etc.).

Occasionally, authors will include into crossovers classic fictional characters whose copyright is still held by the original authors (or at least their estates), but who are nevertheless considered iconic or 'mythic' enough to be recognised from a few character traits or descriptions without being directly named (thus not requiring royalties payments to be made to the copyright holder). A prominent example occurs within The League of Extraordinary Gentlemen, Volume One, wherein a character who is clearly intended in appearance and description by other characters to be Dr. Fu Manchu appears as a significant villain; however, as this character was not in the public domain at the time of writing and the rights still held by the estate of his creator Sax Rohmer, he is not directly named as such in the work and is only referred to as 'the Devil Doctor'.

Television series

Between established shows
Crossovers involving principals can also occur when the characters have no prior relationship, but are related by time period, locale or profession. The Law and Order series, for example, afford a commonality of setting and profession which lends itself to crossovers, both within the franchise and in a wider universe. Following the cancellation of the ABC soap opera One Life to Live and its high-rated finale, several characters crossed over into the network's remaining soap opera General Hospital, remaining in the same timeline as their former show.

Between related shows
Though most common on shows of the same production company (see, for example, "Hurricane Saturday"), crossovers have also occurred because shows share the same distributor or television network. A notable example of this kind of link is that between Murder, She Wrote and Magnum, P.I. These shows were made by different companies, but owned by Universal Studios and broadcast on CBS. Another case is that of Mad About You and Friends, which share the character of Ursula Buffay. Neither show shares any production or distribution commonality, but rather an actress (Lisa Kudrow), a setting (New York City) and a schedule (Friends initially followed Mad About You on NBC's Thursday night schedule).

Mad About You and Friends share another type of "network crossover". On rare occasions, networks have chosen to theme an entire night's programming around a crossover "event". In one case, a New York City blackout caused by Paul Reiser's character on Mad About You was experienced by the characters on Friends and Madman of the People. Such "event nights" can also be linked by a single character's quest across multiple shows on the same evening. ABC attempted this kind of "event night" crossover with its Friday night programming during the 1997 season. There, they proposed that the title character of Sabrina the Teenage Witch should chase her cat, Salem, through Boy Meets World, You Wish and Teen Angel because it had run away with a "time ball" that was displacing each show through time.

In 2013, the Canadian crime drama series Republic of Doyle and Murdoch Mysteries produced a crossover, which was complicated by the shows' incompatible historical settings; Murdoch Mysteries is a historical series set in the 1890s, while Republic of Doyle is set in the present day. The problem was solved by having the actors cross over as relatives of their primary characters; Allan Hawco appeared on the November 25, 2013 episode of Murdoch Mysteries as Jacob Doyle, a 19th-century ancestor of his regular character Jake Doyle, while Yannick Bisson appeared on a January 2014 episode of Republic of Doyle as Bill Murdoch, a 21st-century descendant of his regular character William Murdoch.

The earliest example of a crossover in children's television was PBS' 1971 program The Electric Company.

Promotional cameos
Crossovers can take the form of a promotional cameo appearance, used to draw attention to another work of fiction, with little rational explanation in the context of the hosting show's narrative. When not clearly presented as parody, this is frequently scorned by fans as blatant commercialism. A notable example of this is The Simpsons episode "A Star Is Burns", in which the character of Jay Sherman (from The Critic) appeared. It originally aired on March 5, 1995, on FOX right before The Critic began its second season, its first season having aired on ABC. This episode was largely condemned by fans of The Simpsons as existing to promote The Critic, an animated series considered inferior by comparison. Even Simpsons creator Matt Groening objected, preferring to remove his name from the credits of that particular episode in protest.

Spin-offs

In its simplest and most common form, a television crossover involves a starring character on a parent show appearing on a spin-off or vice versa because of established character relationships. An obvious example of this type of crossover occurred when Cliff Huxtable of The Cosby Show visited his daughter, Denise, on A Different World.

More complex multi-production franchises can utilize crossovers of characters to serve as a device in establishing continuity in a shared fictional universe. This crossover is common in the Star Trek universe, where minor guest stars from one series have appeared as featured guest stars later ones. A good example of this crossover is that of the Klingons Kor, Koloth, and Kang. After the passage of about a century of narrative time, the three onetime adversaries of Captain Kirk appeared together in the Star Trek: Deep Space Nine episode, "Blood Oath" – as the Klingons and Federation had become allies in the century between, the former villains are now portrayed as heroes.

The distinction between "spin-off" and "crossover" is sometimes narrow. The two terms can become especially conflated if two shows are linked by a guest star with a single appearance. There is debate, for instance over whether Out of the Blue is a spin-off of Happy Days, or whether the star of Out of the Blue merely crossed over into Happy Days.

Parodic crossovers
Often, the problems of bringing together two shows with different narrative ambitions make the writing of a crossover burdensome. Such difficulties are encountered by situation comedies that wish to crossover with dramatic television programs. The satirical crossover—ranging in length from a cameo to a full comedy sketch or episode—is an extremely popular way of circumventing this problem. By various means, such crossovers typically avoid outcry from fans by being obvious parody or homage. However, on rare occasion, the humor of such crossovers can be used by one show make a narrative point by capitalizing on the audience's experience of the other program.

Parodic crossovers can be directly established as being outside the continuity of one or all of the properties being crossed over. A good example is the crossover between The Simpsons and The X-Files, which was largely accepted as being outside standard X-Files continuity.

They can occur by virtue of a dream sequence, in which the characters of one show will appear as part of a dream had by a character on another show. This method was perhaps used most famously to explain to audiences that the entirety of Newhart had been the dream of Bob Newhart's character on The Bob Newhart Show. It has more recently been used to demonstrate that cast members of The Young and the Restless appeared in a dream of a character on The King of Queens.

Parodic crossovers can take the form of "gag" cameos by characters of one property appearing on another. Crossovers of this type can also be completely wordless. This type of crossover is more common on animated programs, such as when Bender found and ate Bart Simpson's shorts on Futurama, or Milhouse had a talking Bender doll on The Simpsons. This would seem to be another case when a popular franchise is acknowledged as fiction and not a crossover of the stories.

Perhaps the most obvious parodic crossover is found when characters from two series interact outside either series. This occurs most commonly on a sketch comedy show or as a humorous interlude on an award telecast. Such crossovers may sometimes involve the real actors—for example, a sketch on Royal Canadian Air Farce saw Yasir and Sarah from Little Mosque on the Prairie buying the gas station from Corner Gas, with many of the characters in the sketch being portrayed by the shows' real actors—although they may also feature one genuine star from the show amid a cast comprised otherwise of the sketch show's own stable of actors.
Parodic crossovers can be used to lend verisimilitude to the fictional world of a program. Characters from a fictional television series may appear on a stylized version of an established non-fictional television series, such as game shows or reality shows. These crossovers between celebrity hosts and fictional characters are quite common on situation comedies. Mama's Family once appeared on Family Feud and the townsfolk of The Vicar of Dibley have had their heirlooms valuated on Antiques Roadshow, for instance.

German crossover
One of the earlier instances of crossovers in TV productions outside the US is the episode  (1990), which was produced by WDR and DFF as a crossover between the West German crime series  and the East German crime series Polizeiruf 110. Their respective popular heroes Horst Schimanski and Peter Fuchs join forces to solve a case in the turmoil of the time after the fall of the Berlin Wall. The episode was produced during the short transition period between the fall of the Berlin Wall and the reunification of Germany.

See also

 Amalgam Comics
 Canon (fiction)
 Callback (comedy)
 Continuity (fiction)
 Cross-licensing
 Fanfiction
 Fictional character
 Fictional universe
 Shared universe
 Tommy Westphall
 Wold Newton family

References

External links
 Thoughts On Crossovers In General (Kathryn Andersen) An essay musing on the numerous elements necessary to a successful crossover (primarily aimed at fan-written fiction).
 World Newton Universe Crossover Chronology Crossovers which build upon and take place in Philip José Farmer's World Newton continuity.
 "On Crossovers", Jess Nevins' history of the fictional crossover

Comics terminology
Film and video terminology
Television terminology

Crossover (fiction)


"Sometimes" este un cântec înregistrat de către interpreta americană Britney Spears pentru albumul ei de debut, ...Baby One More Time (1999). Piesa a fost lansată la 30 aprilie 1999 drept cel de-al doilea disc single extras de pe album, sub egida casei de discuri Jive Records. "Sometimes" este o melodie teen pop cu influențe din muzica bubblegum pop, compusă de Jörgen Elofsson și produsă de Per Magnusson, David Kreuger și Elofsson. Versurile cântecului vorbesc despre o relație în care o fată timidă se sfiește să îi mărturisească iubitului ei sentimentele pe care le are. Melodia a primit recenzii mixte din partea criticilor contemporani.

"Sometimes" a fost un succes comercial în întreaga lume, devenind un șlagăr de top 10 în unsprezece țări. În Statele Unite, single-ul a ocupat locul 21 în clasamentul Billboard Hot 100. Piesa a ajuns pe primul loc în Belgia (regiunea Flandra), Olanda și Noua Zeelandă, clasându-se, de asemenea, pe locul doi în Australia. În Regatul Unit, "Sometimes" a ocupat locul trei și a devenit totodată al treilea cel mai bine vândut single a lui Spears în regiunea respectivă. Videoclipul muzical al melodiei a fost regizat de Nigel Dick și filmat la Paradise Cove în Malibu, California. Clipul o înfățișează pe Spears privindu-și partenerul de la distanță. Artista a interpretat "Sometimes" în patru dintre turneele ei, printre care ...Baby One More Time Tour (1999), Oops!... I Did It Again World Tour (2000–01) și Dream Within a Dream Tour (2001–02).

Informații generale
Înainte de a începe să-și înregistreze albumul de debut, Spears și-a dorit ca materialul să fie inspirat de "muzica lui Sheryl Crow, dar mai tânără și mult mai adult contemporary". Totuși, solista a fost de acord cu producătorii aleși de casa de discuri, care aveau obiectivul ca piesele să se adreseze în principal publicului adolescent. Spears a înregistrat jumătate din piesele albumului în perioada martie-aprilie 1998 în cadrul Studiourilor Cherion din Stockholm, Suedia, avându-i ca producători pe Max Martin, Denniz Pop, Rami Yacoub și alții. "Sometimes" a fost compus de Jörgen Elofsson, în timp ce Per Magnusson și David Kreuger au fost responsabili cu producția cântecului. Spears și-a înregistrat vocea în luna mai a anului 1998, la Studiourile Cherion din Stockholm, Suedia. Mixajul a fost realizat de către Martin la același studio. Esbjörn Öhrwall a cântat la chitară acustică, iar Thomas Lindberg a cântat la chitară bas. Kreuger s-a ocupat de aranjarea sintetizatoarelor, precum și de programare, iar partea de claviatură suplimentare a fost interpretată de Magnusson. Anders von Hoffsten a contribuit în calitate de acompaniament vocal. Spears a compus și înregistrat o melodie intitulată "I'm So Curious", produsă de Eric Foster White și inclusă ulterior drept față B a lansării single-ului "Sometimes". "I'm So Curious" a fost înregistrat în anul 1997, la Studiourile 4MW East, în  New Jersey. "Sometimes" a fost lansat drept cel de-al doilea disc single extras de pe albumul ...Baby One More Time la data de 30 aprilie 1999.

Controverse legate de compoziție
Cântecul a stârnit controverse în ceea ce privește compozitorul versurilor. Steve Wallace, un textier originar din Indiana, a afirmat că a compus piesa "Sometimes" în anul 1990, însă drepturile de autor i-au fost acordate abia în 2003, la patru ani după ce Spears a înregistrat drepturile de autor pentru melodie. Wallace a dezvăluit faptul că că Spears a luat la cunoștință că el este compozitorul cântecului, demonstrând acest lucru instanței cu ajutorul unui posibil e-mail de la artistă, în care se relata: "Acum știu sigur că tu ai compus [«Sometimes»]. Însă nu pot să fac nimic în privința asta. Doar atât pot spune". E-mail-ul a fost considerat fals iar procesul a fost respins la 31 octombrie 2005, atunci când judecătorul John D. Tinder a susținut ferm că Spears nu a furat cântecul.

Structura muzicală și versurile

"Sometimes" este un cântec teen pop de dragoste, cu influențe din genul muzical bubblegum pop, și cu o durată de patru minute și patru secunde. Piesa este compusă în tonalitatea Si♭ major și are tempo lent spre moderat de 96 de bătăi pe minut. După secvența intermediară, linia melodică transpune tonalitatea Si major. Gama vocală a lui Spears se întinde pe aproape două octave, de la nota joasă Fa3 la nota înaltă Mi5. Cântecul urmărește o secvență de Do minor11–Fa7 suspendat–Si♭–Si♭(9)/Re–Fa/La–Fa în progresia de acorduri. Stephen Thomas Erlewine de la website-ul Allmusic a observat că "Sometimes" are "un refren captivant și o linie melodică înduioșătoare, cu un ritm ce aduce aminte de muzica euro-dance".

Din punct de vedere al versurilor, melodia a fost considerată drept "o baladă tristă" în care Spears declară în introducere "You tell me you're in love with me/That you can't take your pretty eyes away from me/It's not that I don't wanna stay/But every time you come too close I move away" (ro.: "Îmi spui că ești îndrăgostit de mine/Că nu-ți poți ține ochii frumoși departe de mine/Motivul nu este acela că nu vreau să mai rămân/Însă de fiecare dată când te apropii prea mult, mă îndepărtez"). Potrivit lui Andy Bennett și Richard A. Peterson, autorii cărții Music scenes: local, translocal and virtual (2004), "Spears înfățișează o latură diferită a personalității ei [cu piesa «Sometimes»], în comparație cu celelalte melodii". Ambii au comentat faptul că piesa "duce lipsă de un ritm bine determinat, iar instrumentele utilizate în fundal sunt mai pline, mai line, și cu sintetizatoare rotunjite",  iar vocea artistei a fost descrisă drept "mai naturală" în comparație cu cea din piesele "...Baby One More Time" și "(You Drive Me) Crazy".

Recepția criticilor

Amanda Murray de la website-ul Sputnikmusic a considerat că "Sometimes" este o alegere potrivită pentru o lansare single, însă a descris melodia drept "nesemnificativă". Kyle Anderson de la canalul MTV a spus că melodia este "o introducere către primele tipuri de așa-zise balade ale [albumului ...Baby One More Time], și a fost de părere că este "destul de rezonabil, în ciuda faptului că versurile din trei cântece ale lui Spears par a fi în totalitate legate de băieți. Ca și cum nu se oprește niciodată din a se gândi la ei". Într-o recenzie pentru revista Rolling Stone, Caryn Ganz a numit "Sometimes" un "viitor hit" de pe albumul ...Baby One More Time, alături de melodiile "From the Bottom of My Broken Heart" și "(You Drive Me) Crazy". Spence D. de la website-ul IGN a opinat că este "un cântec pop matur și strălucit", în timp ce Annabel Leathes de la BBC Online a afirmat că piesa "reprezintă anii inocenței, atunci când Britney ne enerva și ne entuziasma în egală măsură". La ediția din 2000 a galei de premii BMI Pop Awards, "Sometimes" a fost laureat cu premiul "Most Performed BMI Song". În anul 2017, Dave Fawbert de la publicația ShortList a inclus piesa în lista cântecelor cu "cele mai bune schimbări de tonalitate din istoria muzicii".

Performanța în clasamentele muzicale
"Sometimes" a obținut succes comercial în clasamentele din întreaga lume. Single-ul a ocupat primul loc în Belgia (regiunea Flandra), Olanda și Noua Zeelandă, și a fost premiat cu discul de aur de către Recording Industry Association of New Zealand (RIANZ) în regiunea menționată anterior, pentru cele peste 7.500 de unități fizice vândute. În Australia, piesa a ajuns pe locul doi și a primit un disc de platină din partea Australian Recording Industry Association (ARIA) pentru cele peste 70.000 de exemplare vândute. De-a lungul Europei, melodia a devenit un șlagăr de top 10 în peste 10 țări, printre care Finlanda, Danemarca, Germania sau Suedia. În România, "Sometimes" a fost al zecelea cel mai difuzat cântec la posturile de radio din anul 1999. În Franța, piesa a ocupat locul 13 și a primit discul de aur din partea Syndicat National de l'Édition Phonographique (SNEP) pentru vânzarea a peste 125.000 de unități. Single-ul a fost, de asemenea, un succes în Regatul Unit, debutând pe poziția sa maximă, locul trei, în ierarhia UK Singles Chart, la 26 iunie 1999. Conform datelor furnizate de Official Charts Company, "Sometimes" este al treilea cel mai bine vândut single a lui Spears în Regatul Unit, înregistrând vânzări de peste 456.000 de copii fizice. În Statele Unite, piesa a ajuns pe locul 21 în clasamentul Billboard Hot 100, la 24 iulie 1999. În mod concomitent, melodia a ocupat locul 11 în topul Adult Contemporary, locul 29 în topul Adult Pop Songs, precum și locul șase în topul Pop Songs. În ciuda faptului că "Sometimes" s-a bucurat de succes la posturile de radio, cântecul nu a fost pus la dispoziție spre vânzare în formate fizice pentru a impulsiona vânzările albumului ...Baby One More Time, nereușind astfel să obțină o poziție mai înaltă în ierarhia Billboard Hot 100.

Videoclipul muzical

Spears a început repetițiile pentru videoclipul muzical al piesei "Sometimes" în luna februarie a anului 1999. Cu toate acestea, în urma unei răni suferite la genunchi, artista a trebuit să înceapă ședințe de fizioterapie. O lună mai târziu, cântăreața a lansat un comunicat de presă: "Vreau să le mulțumesc fanilor mei minunați și tuturor oamenilor care mi-au oferit dragostea și sprijinul lor în toată această perioadă", dezvăluind că nu va putea să filmeze videoclipul până în aprilie 1999. Acesta a fost ulterior regizat de Nigel Dick, cel care s-a ocupat anterior de filmarea videoclipului pentru single-ul de debut "...Baby One More Time". Clipul pentru "Sometimes" a fost filmat la Paradise Cove din Malibu, California, și a avut premiera la 6 mai 1999, în timpul emisiunii Total Request Live de pe canalul MTV.

Potrivit MTV, conceptul inițial al videoclipului a fost să o prezinte pe Spears pe veranda unei case aflată pe o faleză, privind un grup de copii cum se joacă și aducându-și aminte de fostul ei partener. Cu toate acestea, conceptul a fost schimbat mai târziu, iar videoclipul începe cu cântăreața mergând către un telescop și privind prin el. Artista joacă rolul unei fete din vecini care privește de la depărtare un bărbat care își plimbă câinele pe o plajă, personaj portretizat de fotomodelul Chad Cole. Din conceptul original a fost păstrată locația de pe plajă, iar cadrele videoclipului sunt intercalate de scene în care Spears dansează pe podul de la Paradise Coven, în timp ce toți dansatorii ei poartă ținute albe. Alte scene o prezintă pe Spears stând aproape de o mașină. Un redactor al publicației Rolling Stone a observat faptul că videoclipul este cunoscut pentru "purificarea personalității sexy prezentate de solistă prin intermediul clipului pentru piesa «... Baby One More Time»". Acesta a continuat prin a descrie videoclipul: "o Britney Spears virginală care poartă o rochie albă, lungă până în pământ (precum și alte ținute modeste), și contemplează la un băiat drăguț de pe plajă. Ea merge apoi către balcon alături de o minge roz, și interpretează o coregrafie în care dansatorii ei formează o inimă, pe măsură ce cântă versul «hold you tight, treat you right» (ro.: «să te țin strâns lângă mine, să mă port cum se cuvine»). Spears stă pe o pătură de picnic, dorindu-și ca el să fie alături de ea. Însă ulterior, pleacă singură". La data de 20 februarie 2012, secvențe de pe platourile de filmare ale videoclipului piesei "Sometimes" au apărut în mod ilegal pe internet.

Ordinea pieselor pe disc

CD single distribuit în Europa
"Sometimes" (Radio Edit) — 3:55
"Sometimes" (Soul Solution Mid Tempo Mix) — 3:29

CD maxi single distribuit în Europa și Australia
"Sometimes" (Radio Edit) — 3:55
"I'm So Curious" — 3:35
"Sometimes" (Soul Solution Mid Tempo Mix) — 3:29

CD maxi single distribuit în Regatul Unit
"Sometimes" (Radio Edit) — 3:55
"Sometimes" (Soul Solution Mid Tempo Mix) — 3:29
"I'm So Curious" — 3:35

CD maxi single distribuit în Japonia
"Sometimes" (Radio Edit) — 3:55
"...Baby One More Time" (Sharp Platinum Vocal Remix) — 8:11
"...Baby One More Time" (Davidson Ospina Club Mix) — 5:40

Casetă single
"Sometimes" (Radio Edit) — 3:55
"I'm So Curious" — 3:35

Acreditări și personal
Persoanele care au lucrat la aceste cântece sunt preluate de pe broșura discului single "Sometimes".

Sometimes
 Britney Spears – voce principală, acompaniament vocal
 Jörgen Elofsson – textier
 David Kreuger – producător, claviatură, programare
 Per Magnusson – producător, claviatură
 Anders von Hoffsten – acompaniament vocal
 Esbjörn Öhrwall – chitară acustică, chitară
 Thomas Lindberg – chitară bas, bas, chitară
 Max Martin – mixaj
 Tom Coyne – masterizare

I'm So Curious
 Britney Spears – voce principală, acompaniament vocal, textier
 Eric Foster White – textier, producător, mixaj, chitară bas, bas, chitară, claviatură, programare
 Dan Petty – chitară, chitară acustică
 Tom Coyne – masterizare

Prezența în clasamente

Săptămânale

De final de an

Vânzări și certificări

Note
 reprezintă "disc de aur";
 reprezintă "disc de platină";

Datele lansărilor

Note

Bibliografie

Legături externe
 Videoclip muzical oficial pe "Vevo" — Vevo.

Balade pop
Cântece din 1998
Discuri single din 1999
Cântece ale lui Britney Spears

Sometimes (cântec de Britney Spears)


Exochordeae, a veces denominada Osmaronieae, es una tribu de plantas en la subfamilia Amygdaloideae perteneciente a la familia de las rosáceas. El género tipo es: Exochorda Lindl.

Géneros
Según GRIN
 Exochorda Lindl.
 Nuttallia Torr. & A. Gray ex Hook. & Arn. = Oemleria Rchb.
 Oemleria Rchb.
 Osmaronia Greene = Oemleria Rchb.
 Plagiospermum Oliv. = Prinsepia Royle
 Prinsepia Royle
 Sinoplagiospermum Rauschert = Prinsepia Royle
Según NCBI
''Exochorda - Oemleria - Prinsepia

Referencias

Exochordeae


Na década de 1990, a Philips Interactive Media publicou três jogos eletrônicos de ação e aventura baseados na franquia The Legend of Zelda da Nintendo para seu console Compact Disc-Interactive (CD-i). Os dois primeiros, Link: The Faces of Evil e Zelda: The Wand of Gamelon, foram desenvolvidos pela Animation Magic e lançados simultaneamente em 10 de outubro de 1993, enquanto Zelda's Adventure foi desenvolvido pela Viridis e lançado em 5 de junho de 1994. Os dois últimos foram os primeiros a incluir a Princesa Zelda como protagonista ao invés de Link. Faces of Evil e Wand of Gamelon usam a jogabilidade de rolagem lateral utilizada em Zelda II: The Adventure of Link (1987), enquanto Zelda's Adventure utiliza uma visão aérea semelhante à perspectiva do jogo original de 1986. Nenhum dos três é canônico na linha do tempo da série The Legend of Zelda.

Faces of Evil, Wand of Gamelon e Zelda's Adventure foram criados depois que a Philips obteve os direitos para utilizar personagens da Nintendo em jogos para CD-i. Eles receberam pouco financiamento e tempo de desenvolvimento, com a Nintendo fornecendo apenas opiniões superficiais. Todos os três foram prejudicados pelas limitações técnicas do CD-i, graças a ele não ter sido projetado como um console de jogos eletrônicos. Os jogos destacavam as capacidades do CD-i, incluindo cinemáticas em full motion video (FMV). As FMV de Faces of Evil e Wand of Gamelon eram animadas, enquanto Zelda's Adventure incluía FMVs em live-action.

Assim como o próprio CD-i, os três jogos foram fracassos comerciais. Faces of Evil e Wand of Gamelon receberam críticas mistas em seu lançamento, enquanto a recepção a Zelda's Adventure foi majoritariamente negativa. Críticas contemporâneas, entretanto, criticaram os três por seus níveis pouco intuitivos e esquemas de controle confusos. As FMVs de Faces of Evil e Wand of Gamelon também foram criticadas por sua baixa qualidade de animação depois de serem disponibilizadas em páginas de compartilhamento de vídeos como o YouTube. A Edge notou que, para jogadores veteranos da franquia The Legend of Zelda, os jogos são considerados "equivalentes a blasfêmia".

História

Em 1989, a Nintendo assinou um acordo com a Sony para desenvolver um sistema baseado em CD-ROM conhecido como SNES-CD (ou "Nintendo PlayStation"), um periférico para o Super Nintendo Entertainment System que permitiria full motion video (FMV) e jogos maiores. Entretanto, a Nintendo quebrou o acordo e ao invés disso assinou com a Philips para produzir o periférico, acontecimento que causou com que a Sony transformasse o produto em seu próprio console, o PlayStation. Notando o fracasso crítico e comercial do Sega Mega-CD, a Nintendo descartou definitivamente a ideia de criar um periférico. Como parte da dissolução do acordo com a Philips, a Nintendo deu à empresa a licença para usar diversos de seus personagens, incluindo Link, Princesa Zelda e Ganon, em jogos para o console Philips CD-i.

Contratando estúdios independentes, a Philips usou os personagens para criar três jogos para o CD-i sem qualquer participação da Nintendo em seu desenvolvimento além de consultoria sobre a aparência dos mesmos. Estas foram baseadas em desenhos advindos dos dois primeiros títulos da série, em especial aqueles contidos nos manuais de instruções. A Philips insistiu que as desenvolvedoras utilizassem todos as capacidades do CD-i, incluindo FMVs, gráficos em alta resolução e música com qualidade de CD. Graças ao sistema não ter sido desenvolvido com a finalidade de ser um console de jogos eletrônicos dedicado, havia diversas limitações técnicas, como controles lentos e diversos problemas de áudio, memória e gráficos.

Os primeiros dois jogos foram revelados no Consumer Electronics Show de 1993, surpreendendo a audiência por seu nível de animação. Todos os jogos da série The Legend of Zelda para CD-i foram lançados depois de Link's Awakening mas antes de Ocarina of Time, como ilustrado na linha do tempo, com os jogos relevantes marcados com asteriscos.

Elenco
A maioria dos atores escolhidos para a série viviam em Newburyport, Massachusetts. Jeffrey Rath e Bonnie Jean Wilbur foram escolhidos como Link e Zelda, respectivamente, enquanto Mark Berry interpretou o papel de Ganon. Paul Wann, marido de Wilbur, também interpretou diversos personagens. As sessões de gravação foram realizadas em Boston e Cambridge, Massachusetts. Rath mais tarde reconheceu em uma entrevista que não viu o produto final até muitos anos depois.

Jogos

Link: The Faces of Evil

Lançado simultaneamente com Zelda: The Wand of Gamelon, Link: The Faces of Evil representa o primeiro jogo da série The Legend of Zelda a ser lançado pela Philips para o CD-i. Seguindo o enredo tradicional da série onde Link salva Zelda, Faces of Evil foi criado com base no segundo jogo da franquia da Nintendo, Zelda II: The Adventure of Link. O jogo foi inovador na indústria de jogos eletrônicos por contratar um estúdio externo russo para criar a animação de todas as cinemáticas, e foi recebido com críticas mistas em seu lançamento. Críticas modernas são quase universais quanto a sua negatividade em relação ao jogo, particularmente com as cinemáticas animadas como alvos de depreciação.

Zelda: The Wand of Gamelon

Revertendo o enredo tradicional da série, Wand of Gamelon tem Zelda como protagonista em uma aventura para resgatar Link e seu pai, que não retornaram de uma jornada. Assim como Faces of Evil, o jogo foi baseado majoritariamente em Zelda II: The Adventure of Link, e também conta com animações externas do mesmo estúdio. Apesar das críticas mistas na época, bem como Faces of Evil, críticos modernos quase unanimamente criticam o jogo por sua jogabilidade e animações.

Zelda's Adventure

Lançado quase 8 meses depois dos dois primeiros jogos da série The Legend of Zelda para CD-i, Zelda's Adventure foi criado por uma desenvolvedora diferente, a Viridis Corporation. Assim como Wand of Gamelon, o jogo inclui um enredo onde Zelda deve salvar Link, mas com um motor de jogo diferente. Desta vez, a jogabilidade foi baseada no primeiro jogo da série, com uma visão aérea sobre o cenário e personagens. Suas cinemáticas também são diferentes, substituindo sequências animadas por sequências em live-action. O jogo foi recebido negativamente tanto em seu lançamento quanto por críticos modernos.

Jogos para CD-i
Jogos eletrônicos desenvolvidos nos Estados Unidos
Fenômenos da Internet
Jogos da série The Legend of Zelda
Jogos eletrônicos derivados

Jogos da série The Legend of Zelda para CD-i


في  و، التصوير الفني تكوين صورة — لا سيما، تصويرها تصويرا حقيقيا— وتشكيلها بإعطائها ألوانا ومنظرا.

انظر أيضًا
 تصيير أسمنتي

مراجع

تصوير ثلاثي الأبعاد
تصيير ثلاثي الأبعاد
تقنيات فنية
رسم صناعي

تصيير فني


Emilian Antal (n. 20 octombrie 1894, Toplița, din Austro-Ungaria – d. 15 iunie 1971, Toplița, din România) a fost episcop vicar al Mitropoliei Bucovinei, îndepărtat din funcție de autoritățile comuniste.

Note

Nașteri în 1894
Decese în 1971
Episcopi ortodocși români
Oameni din Toplița

Emilian Antal


بلدية سانت أندريو دي لا بارسا (بالكاتالانية: Sant Andreu de la Barca) هي إحدى بلديات مقاطعة برشلونة، والتي تقع في منطقة كاتالونيا، شرق إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 25.743 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

بلديات في مقاطعة برشلونة
بلديات في باش ليوبريغات

سان أندريس دي لا بارسا


Etno skupina Čuvarice je hrvatska folklorna glazbena skupina iz Rame, BiH. Djeluje pri HKUD-u "Rama".
Iz folklornog sve više djeluju i na estradnom polju.

Povijest
Osnovana je 2011. godine. Okuplja ljubiteljice glazbene baštine ramskoga kraja. Snimile su vlastiti nosač zvuka "Mojoj Rami". Autori skladbi na CD-u su Biljana Glibo, njezin suprug Milan Glibo i sin David. Milan i David su instrumentalisti u skupini. Album Mojoj Rami snimljen je 2014. godine u mostarskom studiju Pavarotti. Sadrži hrvatske narodne pjesme iz Rame i pjesme posvećene Rami.

Poslije albuma snimile su videospot za pjesmu "Opadaj lišće", emitiran često na CMC-u.

U šestoj godini svoga postojanja snimile su još jednu pjesmu za koju su snimile i videospot. Sniman na Makljenu-Rami. Vokale za pjesmu snimile su u "Amadeus" u Sarajevu. Aranžman je napravio Josip Vukoja Joca. U Fojnici su u studiju Josipa Vukoje za potrebe ove pjesme David i Milan Glibo snimili instrumentale na tamburi i diplama.

Nagrade
 Nagrada za najbolje debitantice na Melodijama Mostara 2017. godine.

Izvori

Vanjske poveznice
 Facebook
 Facebook
 Instagram
 Youtube

Prozor-Rama
Kultura Hrvata Bosne i Hercegovine

Etno skupina Čuvarice


The flag of the state of Maine features Maine's state coat of arms on a blue field. In the center of the shield, a moose rests under a tall pine tree. A farmer and seaman represent the traditional reliance on agriculture and the sea by the state. The North Star represents the state motto: dirigo ("I Lead").

The design commonly used omits the circular ring prescribed by Maine Law as a part of the Maine Arms and moves the "Sea and Forest Scene" from the outside of the shield to the inside of the shield. There are no known flags of the State that conform to the official description.

There are no official colors for the coat of arms, so variations in coloration can be seen in flags from different manufacturers. The blue field, however, is specified to be the same blue as in the flag of the United States. According to the official description, the flag should have a fringe of yellow silk and should have a blue and white silk cord attached at the spearhead. These embellishments are very rarely observed.

The law establishing the flag was enacted on February 23, 1909, and was modeled after flags used in the American Civil War:

§206. State flag. The flag to be known as the official flag of the State shall be of blue, of the same color as the blue field in the flag of the United States, and of the following dimensions and designs; to wit, the length or height of the staff to be 9 feet, including brass spearhead and ferrule; the fly of said flag to be , and to be  on the staff; in the center of the flag there shall be embroidered in silk on both sides of the flag the coat of arms of the State, in proportionate size; the edges to be trimmed with knotted fringe of yellow silk,  wide; a cord, with tassels, to be attached to the staff at the spearhead, to be  long and composed of white and blue silk strands. A flag made in accordance with the description given in this section shall be kept in the office of the Adjutant General as a model."

Maine is one of 26 U.S. states that use a blue flag with the state arms or seal on them.

The North American Vexillological Association (NAVA) conducted a survey in 2001 that ranked Maine's current flag as one of the worst in design. Amongst the 72 U.S. state, U.S. territorial and Canadian provincial flags, Maine's flag ranked 60th (13th worst). NAVA criticized the unoriginality of "[state] seal on blue bed-sheet" design, which is currently used by over half of the flags of U.S. states.

History

Original flag

Originally, the 1901 Maine flag consisted of a green pine tree, a Native America-derived symbol of New England and freedom, in the center, with a blue "North Star", all on a buff-colored background.

The Maine legislature approved the current flag of Maine on February 24, 1909.

Ensign

Maine is also one of only two states with a separate ensign, which is rarely seen (the other is Massachusetts). It features symbols from the current flag and the older one, with a white field and green pine tree. The green pine tree has the seaman's anchor, and the words "MAINE" and "DIRIGO" around it.

A photograph of the earliest-known specimen of the Maine merchant and marine flag was featured in a June 1939 International News Photos wire photo.

First Militia Flags

Maine had a semi official state color used by its militia from 1822 to 1861. After separating from Massachusetts in 1820, the Maine Adjutant General Samuel Cony needed to supply flags for Maine's approximately 100 militia companies because one of the articles of separation required Maine to return all militia flags (but it failed to mention poles, which were retained and reused). Casting about for a cost-effective method of producing such quantity of flags, he engaged John R. Penniman of Boston in 1822 to provide a suitable design which was engraved onto a copper plate and then printed onto silk in multi-colors, the first known production of such for flags. A second printing was done in 1827. About a dozen or so portions of these flags still exist, including one at the Maine Historical Society still mounted on its original pole. The last known instance of a Maine militia unit using this flag was in 1861 at the First Battle of Bull Run, which was recorded as being captured by Confederate forces.

Flag of the 20th Maine

Several flags were used by the 20th Maine Volunteer Infantry Regiment during the American Civil War.

Bicentennial Flag of 2020

In 2019, Maine lawmakers introduced a bill to adopt a simpler flag for the state, based on the original 1901 flag. A flag with a buff background, a blue star, and green pine tree from the Merchant and Marine flag, created by the Maine Flag Company, was one of the proposed options. Maine resident Jeff Van West also submitted a design for the new flag. His flag had a white star on a dark blue of a night sky over a lighter blue representing the rivers, ponds, and oceanfront of Maine. He had the tree extend off the flag border to give the feeling of being in the forest looking out over the water.

The measure to change the state flag failed. However, the legislature approved creating a flag for Maine's Bicentennial in 2020. Secretary of State Matt Dunlap submitted three designs for public comment: one of his own design, one using the Maine Bicentennial Committee logo, and a third based on Van West's flag, but replacing the white star with the full-color Dirigo Star from the state flag. After the third design won the contest, Van West offered Dunlap a further revision replacing the colored Dirigo Star with a simplified white one. Dunlap approved that version as the Maine 2020 Bicentennial Flag.

A grass-roots movement to adopt a modernized version of the 1901 flag has since sprung up.

Other flags used

See also

Flag of Massachusetts
Great Seal of the State of Maine
Symbols of the state of Maine
Flag of New England

References

External links

Maine
Symbols of Maine
Maine
1909 establishments in Maine
Maine

Flag of Maine


Ana Pomares Martínez (Alicante, 1991) es una escritora española. Es ganadora del Premio «Contarella» del ayuntamiento de Alicante (España, 2002), cinco veces del Premio del Concurso Literario Provincial Grupo Leo-Editorial Aguaclara (España, 2003 al 2007) y el primer accésit en el Concurso Nacional de Poesía Gloria Fuertes (España, 2003).

Biografía
Con trece años publicó su primer libro, convirtiéndose en la escritora más joven en España editora de un libro, con contrato editorial. Sus primeros libros fueron El jardín de las mariposas y Nube de palabras, lluvia de cuentos, dos libros de cuentos y poemas infantiles. A estas primeras publicaciones le han seguido las novelas infantiles y juveniles.

Dos de sus obras han sido representadas en teatro: Prohibit caçar papallones, que forma parte de la obra en idioma valenciano Tres històries sobre la vida, representada en la Muestra Nacional de Teatro de Autores Contemporáneos (Alicante, 2003) y El espíritu de la fiesta (Alicante, 2004).

A los 16 años, publicó el libro Porque eres mi amiga, trata dos temas de actualidad como son la inmigración y la anorexia. Fue utilizado como referencia en el doctorado La anorexia en la narrativa española 1994-2008 de la profesora estadounidense Beth Butler.

Es licenciada en filología Hispánica.

Libros publicados
 "El jardín de las mariposas".
 "Nube de palabras, lluvia de cuentos".
 "Los wonwings".
 "Porque eres mi amiga".
 "Play Destiny, ¿jugamos?".
 "Bichos sin Fronteras".
 "Generación Alada".
 "Les serps en acció"·

Referencias

Enlaces externos
 Ana Pomares: Información y seguimiento de sus actividades.
 Álbum de Alquimias: Escritores y momentos.
 Diccionario de Autores Fundación Miguel Delibes - Universidad de Valladolid - España .

Escritores de literatura infantil de España
Escritores de España del siglo XXI
Escritoras de España
Escritores en español del siglo XXI
Escritores de Alicante
Españolas del siglo XXI

Ana Pomares Martínez


Jenzer Motorsport ist ein Schweizer Automobilsport-Team, das ausschliesslich im Formelsport tätig ist und seit 2012 in der GP3-Serie sowie der Formel Abarth aktiv ist. Seinen Sitz hat der Rennstall in Lyss.

Geschichte

Das Team wurde 1993 vom damals selbst noch als Rennfahrer aktiven Schweizer Andreas Jenzer gegründet. Nach anfänglichen Erfolgen in der schweizerischen (mit Fahrertiteln 1993, 1995–98 und 2000), der französischen und der deutschen Formel Ford 1800 (im Jahr 2000 Fahrermeisterschaft für Marc Benz) sowie im Formel Ford Eurocup, trat es 2000 mit dem Formel Renault 2.0 Eurocup und der französischen Formel-Renault-Meisterschaft erstmals in höheren Klassen in Erscheinung; 2001 folgte der deutsche Formel Renault Cup. 2003 und 2004 nahm es zusätzlich am Formel Renault V6 Eurocup und 2005 bis 2006 an der Formel Renault 3.5 teil. Von 2007 bis 2009 bestritt das Team zusammen mit dem Schwesterteam Iris Project die Internationale Formel Master und führte sein Engagement auch in deren indirekter Nachfolgeserie GP3 fort. Ende 2010 – dem finalen Jahr des alten Chassis – verliess der Rennstall mit der Schweizer LO Formel Renault seine letzte Formel-Renault-Meisterschaft, nachdem bereits ein Jahr zuvor dem 2.0-Eurocup und der italienischen Formel Renault der Rücken gekehrt worden war. Stattdessen trat es ab dem Jahr 2010 in der italienischen Formel Abarth an, worauf 2011 die zusätzliche Teilnahme an der neuen europäischen Meisterschaft dieser Kategorie folgte. Ausserdem nahm es 2011 in Kooperation mit dem britischen Rennstall Andy Welch Racing als Jenzer Welch Asia Racing am asiatischen Ableger der Serie, der Formel Pilota China, teil und gewann mit Mathéo Tuscher die Fahrermeisterschaft.

Meister
 Ryan Sharp: Deutsche Formel Renault 2000 (2003)
 Dani Clos: Italienische Formel Renault 2.0 (2006)
 Pål Varhaug: Italienische Formel Renault 2.0 (2008, inklusive Team-Meisterschaft)
 Christopher Zanella: LO Formel Renault 2.0 (2008)
 Fabio Leimer: Internationale Formel Master (2009)
 Nico Müller: LO Formel Renault 2.0 (2009)
 Zoël Amberg: LO Formel Renault 2.0 (2010)
 Sergei Sirotkin: Europäische Formel Abarth (2011, inklusive Team-Meisterschaft)
 Patric Niederhauser: Italienische Formel Abarth (2011, inklusive Team-Meisterschaft)

Hinzu kommt der Gewinn der Team-Meisterschaft  in der italienischen Formel Renault im Jahr 2005.

Weblinks

 Offizielle Homepage

Einzelnachweise

Motorsportteam

Jenzer Motorsport


İzmir Saat Kulesi, İzmir'de Osmanlı padişahı II. Abdülhamid'in tahta çıkışının 25. yıldönümünü kutlamak için 1901'de inşa edilmiş tarihî saat kulesidir.

Konak Meydanı'ndaki İzmir Hükûmet Konağı, Kemeraltı Çarşısı girişi, Konak Yalı Camii ve İzmir Büyükşehir Belediyesi binası arasındaki alanda yer alır. 25 metre yüksekliğinde ve dört katlı olan kule, Sultan II. Abdülhamid'in iradesi gereği Osmanlı vilayetlerinde aynı dönemde meydana getirilmiş birçok saat kulesinden birisidir. Ancak özgün mimarisi ve yapımında izlenen yöntem nedeniyle diğer saat kuleleri arasında özel bir yer edinmiştir. Osmanlı saat kuleleri içinde en estetik görünüşlü ve en zarifi olarak kabul edilir.

Fransız mimar Raymond Charles Péré tarafından tasarlanan kulenin saatinin Alman İmparatoru II. Wilhelm tarafından hediye edildiğine dair kayıtlar vardır.

Tarihi

Sultan Abdülhamid'in tahta çıkışının 25. yıl dönümü olan 1900'de cülûs yıl dönümü için tüm İmparatorlukta büyük kutlamalar organize edilmekte ve günün anısına kalıcı eserler yaratmak için çalışılmakta idi. Bu süreçte devrin İzmir Valisi Kamil Paşa, 1 Ağustos 1900 tarihinde yerel yöneticiler, mülkî ve askerî idareciler, memurlar ve şehrin ileri gelenleriyle bir toplantı gerçekleştirmiş, Sarı Kışla yakınında çeşmeli bir saat inşa edilmesi bu toplantıda kararlaştırılmıştır.

İnşaatı gerçekleştirmek üzere oluşturulan inşaat komisyonu, Fransız mimar Raymond Charles Péré'nin Arap mimarisi üslubunda hazırladığı Çeşmeli Saat Kulesinin tasarımını uygun buldu. Temel atma töreni 1 Eylül 1900'de Abdülhamid'in 24. cülus yıl dönümü kutlamaları sırasında yapıldı. Kulenin inşaatı 1901 yılı Ağustos ayı içinde genel hatlarıyla tamamlandı. Saatlerin tedarik edilmesi dahil diğer eksiklerin törenden sonra tamamlanmasına karar verildi ve açılış, Abdülhamid'in 25. cülus yıl dönümü olan 1 Eylül 1901'de yapıldı.

Saatin dönemin Alman İmparatoru II. Wilhelm tarafından Osmanlı-Alman yakınlığı nedeniyle hediye edildiğine dair birtakım kayıtlar vardır.

Kulenin üzerine II. Abdülhamid'in iktidarını yansıtmak amacıyla çeşitli semboller yerleştirilmişti. Saatlerin hemen altında iki tarafta tuğra, iki tarafta Osmanlı arması vardı. Cumhuriyet devrine, Osmanlıları hatırlatan ve öven yazı, işaret ve sembollerin kaldırılmasına ait kanunun çıkmasından sonra arma ve tuğralar kazınmış, yerlerine ay-yıldız yapılmıştır.

Kule, 5,2 şiddetindeki 1974 İzmir depremi sırasında hasar aldı. Bu depremde saat kadranları üzerindeki son kat yıkılmış ve saat depremin oluş saati olan 02:04'te durmuştur. İki yıl içerisindeyse kule onarılmış ve saat tekrar çalışır vaziyete getirilmiştir. Saat, 2016 yılına kadar çalışır hâlde gelmiştir.

2016 Türkiye askerî darbe girişimi sonrasında düzenlenen "demokrasiyi koruma" amaçlı eylemler sırasında 16 Temmuz 2016 sabahı saat kulesi hasar görmüş, saat ve çeşmeler çalınmıştır. Saati çalan 1999 doğumlu genç, olaydan bir hafta sonra yakalanmıştır. Şubat-Eylül 2019 tarihleri arasında kulede yenileme ve güçlendirme çalışmaları yapıldı.

Mimarisi

81 metrekare taban üzerine sekizgen şekilde ve dört basamaklı haç biçiminde mermer bir platform üzerine yapılan Saat Kulesi, 25 metre yüksekliğinde ve dört katlıdır. Kulenin platformu beyaz mermerden, diğer bölümleri ise kesme taştan yapılmıştır.

Şadırvan anlayışında tasarlanmış dairesel esas etrafında dört çeşmesi vardır ve kolonlar Kuzey Afrika temasını taşır.

Gövdenin dört tarafında, orta yerinde açılmış at nalı kemerli küçük nişli balkon görüntüsü veren unsurlar görülür. Bunun üzerinde, Doğu ve Batı yönlerinde birer Osmanlı arması, Kuzey ve Güney yönlerinde ise Sultan II. Abdülhamit'in tuğraları kabartma olarak yapılmıştır.

Gövde, içleri beş kollu yıldızlarla doldurulmuş baklava dilimli kabartmalarla bezenmiştir. Gövdenin üst bölümü üç sıra mukarnasla genişletilmiş ve dış yüzüne dört adet 75 cm çapında saat konulmuştur.

Kültürel etkileri
Safranbolu'da bulunan ve 2012'de açılan Zamanın Tanığı Saat Kuleleri Parkı'nda İzmir Saat Kulesi'nin bir maketi de yer alır.

Galeri

Ayrıca bakınız
Çaça Kulesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

 İzmir Büyükşehir Belediyesi - İzmir Saat Kulesi
 Saat Kulesi 360 Video

İzmir'deki saat kuleleri
Türkiye'deki Osmanlı saat kuleleri
Saat Kulesi
Saat Kulesi
Saat Kulesi
Türk lirası üstünde görünen yapılar
1901'de tamamlanan yapılar
Türkiye'deki Neoklasik mimari

İzmir Saat Kulesi


Horst Romeyk (né le  à Coblence) est un historien et archiviste allemand.

Biographie
Horst Romeyk est le deuxième enfant d'un employé de commerce à Coblence. Pendant la Seconde Guerre mondiale, la famille Romeyk déménage à Osterspai en 1944, où Horst commence également l'école en 1946. En 1951, il est entre au lycée Neusprachliche d'Oberlahnstein, d'où il sort en 1960 avec son Abitur. Après avoir travaillé six mois comme ouvrier d'usine, il effectue son service militaire d'octobre 1960 à décembre 1961 avant de commencer des études d'histoire et d'anglais à l'Université de Bonn en 1962.

Horst Romeyk obtient son doctorat à Bonn en 1968 sous la direction de Max Braubach et  avec sa thèse sur Die politischen Wahlen im Regierungsbezirk Koblenz 1898 bis 1918. Après avoir terminé ses études à Bonn (1969), Romeyk devient archiviste aux  à Düsseldorf, où il travaille pour la dernière fois en tant que directeur des Archives d'État. En avril 1992, il occupe brièvement la direction provisoire des Archives principales de l'État. Même en tant que retraité, il est impliqué dans l'entretien des archives, en tant qu'employé dans les archives de l'Église protestante en Rhénanie.

Œuvres (sélection)
 Die politischen Wahlen im Regierungsbezirk Koblenz 1896 bis 1918, Dissertation, Bonn 1969
 Verwaltungs- und Behördengeschichte der Rheinprovinz 1914–1945. (= Publikationen der Gesellschaft für Rheinische Geschichte. 63). Droste, Düsseldorf 1985, .
 Kleine Verwaltungsgeschichte Nordrhein-Westfalens. (= Veröffentlichungen der staatlichen Archive des Landes Nordrhein-Westfalen. Reihe C: Quellen und Forschungen. 25). Respublica-Verlag, Siegburg 1988, .
 Die leitenden staatlichen und kommunalen Verwaltungsbeamten der Rheinprovinz 1816–1945. (= Publikationen der Gesellschaft für Rheinische Geschichte. 69). Droste, Düsseldorf 1994, .

Liens externes

Références

Historien allemand
Naissance en août 1940
Naissance à Coblence
Naissance dans le Troisième Reich

Horst Romeyk


NGC 75 este o galaxie lenticulară din constelația Peștii. A fost descoperită în 22 octombrie 1886 de către Lewis Swift.

Note

Vezi și
 NGC 14

Galaxii lenticulare
Obiecte NGC
Constelația Peștii
Obiecte astronomice descoperite în 1886
Obiecte astronomice descoperite de Lewis Swift

NGC 75


Zentropa Entertainments es una compañía danesa de cine. Fue fundada en 1992 por el director Lars von Trier y el productor Peter Aalbæk Jensen. Desde entonces ha producido más de 70 películas y se ha convertido en la mayor compañía productora cinematográfica de los países escandinavos. Posee una serie de filiales en Europa.

Posiblemente se conozca sobre todo a Zentropa por haber sido la productora que lanzó el movimiento cinematográfico conocido como Dogma 95, dando lugar a películas tan aclamadas como  Europa (1991), Breaking the Waves (1995) o Dancer in the Dark (2000).

Historia

Zentropa fue la primera gran productora cinematográfica en producir películas pornográficas hardcore para mujeres: Constance (1998), Pink Prison (1999), HotMen CoolBoyz (2000) y All About Anna (2005). Zentropa es también responsable de la creación de un complejo de estudios llamado Filmbyen, donde se encuentran las sedes tanto de Zentropa como de muchas otras empresas relacionadas con el cine.

El nombre «Zentropa» proviene del nombre de la compañía de trenes ficticia «Zentropa» en la película Europa (1991), con la que se inició la colaboración entre Lars von Trier y Peter Aalbæk Jensen.

Películas producidas por Zentropa

 Europa (Lars von Trier, 1991)
 El reino (Lars von Trier, 1994)
 Breaking the Waves (Lars von Trier, 1996)
 Riget II (Lars von Trier, 1997)
 Constance (Knud Vesterskov, 1998)
 La celebración (Thomas Vinterberg, 1998)
 Pink Prison (Lisbeth Lynghøft, 1999)
 Mifune (Søren Kragh-Jacobsen, 1999)
 HotMen CoolBoyz (Knud Vesterskov, 2000)
 Italiensk for begyndere (Lone Scherfig, 2000)
 Dancer in the Dark (Lars von Trier, 2000)
 Okay (Jesper W. Nielsen, 2002)
 Dogville (Lars von Trier, 2003)
 It's All About Love (Thomas Vinterberg, 2003)
 De fem benspænd (Jørgen Leth, 2003)
 Brødre (Susanne Bier, 2004)
 Ørnen: En krimi-odyssé (Niels Arden Oplev, 2004)
 All About Anna (Jessica Nilsson, 2005)
 Manderlay (Lars von Trier, 2005)
 Querida Wendy (Thomas Vinterberg, 2005)
 Direktøren for det hele (Lars von Trier, 2006)
 Después de la boda (Susanne Bier, 2006)
 Om natten (Christian E. Christiansen, 2007)
 Anticristo (Lars von Trier, 2009)
 Det Røde Kapel (Mads Brügger, 2010)
 The House That Jack Built (Lars von Trier, 2018)

Referencias

Enlaces externos

 Zentropa Entertainments, sitio web oficial
 Filmbyen, sitio web oficial
 Zentropa Entertainments, ficha descriptiva en el sitio web especializado IMDb

Empresas de cine
Cine de Dinamarca

Zentropa


Gerani ( [] ) ist eine Ortsgemeinschaft im Gemeindebezirk Nikiforos Fokas der Gemeinde Rethymno auf der griechischen Mittelmeerinsel Kreta.

Lage
Gerani liegt etwa 7 Kilometer westlich von Rethymno. Das Dorf liegt auf einem nordwärts ausgerichteten Rücken in etwa 90 Meter Höhe. Östlich des Dorfes verläuft die Vederi-Schlucht (Farangi Vederon Φαράγγι Βεδέρων), nördlich entlang der Küste die Autobahn 90. Der nächstgelegene Ort Atsipopoulo liegt etwa 3,5 Kilometer östlich, die Küstensiedlung Petres etwa 3 Kilometer westlich.

Geschichte
Die Landgemeinde Gerani (Κοινότητα Γερανίου Kinotita Geraniou) existierte von 1932 bis 1997. Die Küstensiedlung Petres wurde 1991 anerkannt. Mit der Umsetzung der Gemeindereform nach dem Kapodistrias-Programm im Jahr 1997 erfolgte die Fusion mit 13 weiteren Landgemeinden zur Gemeinde Nikiforos Fokas (Δήμος Νικηφόρου Φωκά). Diese wiederum ging im Rahmen der Verwaltungsreform 2010 in der Gemeinde Rethymno auf, wo Gerani seitdem den Status einer Ortsgemeinschaft hat.

Einwohnerentwicklung von Gerani

Sehenswürdigkeiten
Höhle von Gerani
Die Höhle von Gerani liegt Nahe der Nationalstraße Chania-Rethymno auf Höhe der Brücke am nordöstlichen Dorfende. Sie wurde zufällig 1969 beim Bau der Nationalstraße entdeckt; der Zugang entstand im Zuge von Sprengarbeiten zum Straßenbau. Während der Erkundung konnte der ursprüngliche Höhleneingang von innen nachgewiesen werden. Er wurde zum Ende der späten Jungsteinzeit verschlossen. Die Stratigraphie vom Frühneolithikum II bis zum Spätneolithikum ist ausgezeichnet erhalten. Vermutlich wurde die Höhle nur sporadisch in Verbindung mit landwirtschaftlichem Anbau, Tierhaltung und Fischfang bewohnt. Älteste Funde sind Fossilien einer Herde der endemischen pleistozänen Hirschart Candiacervus ropalophorus sowie des Megaloceros cretensis. Die Höhle besteht aus sechs Räumen mit einer Gesamtfläche von 1200 Quadratmetern. Fünf Räume folgen hintereinander, sie sind gegenseitig durch große Stalaktiten und Stalagmiten abgetrennt. Die sechste Kammer liegt rechts parallel zur ersten, hier befand sich ehemals der natürliche Höhleneingang.

Regelmäßige Veranstaltungen
Am Kathara Deftera dem griechischen Rosenmontag findet im Dorf der Kamelumzug (Παρέλαση της Καμήλας) statt.

Sonstiges
Die öffentliche Busse des KTEL-Verbundes bedienen täglich außer an Wochenenden drei Verbindungen zwischen Gerani und Rethymno.

Einzelnachweise

Ort in der Region Kreta
Geographie (Rethymno)

Gerani (Rethymno)


Gash-Barka er en region i det vestlige Eritrea. Regionen er landets største i forhold til areal og befolkning. Hovedstaden er Barentu. Regionen er vældig rig på mineraler. Regionen er inddelt i elleve administrative sub-regioner. I 2011 havde regionen en befolkning på 1.103.742.

Eritreas geografi

Gash-Barka


The posterior cruciate ligament (PCL) is a ligament in each knee of humans and various other animals. It works as a counterpart to the anterior cruciate ligament (ACL). It connects the posterior intercondylar area of the tibia to the medial condyle of the femur. This configuration allows the PCL to resist forces pushing the tibia posteriorly relative to the femur.

The PCL and ACL are intracapsular ligaments because they lie deep within the knee joint. They are both isolated from the fluid-filled synovial cavity, with the synovial membrane wrapped around them. The PCL gets its name by attaching to the posterior portion of the tibia.

The PCL, ACL, MCL, and LCL are the four main ligaments of the knee in primates.

Structure
The PCL is located within the knee joint where it stabilizes the articulating bones, particularly the femur and the tibia, during movement. It originates from the lateral edge of the medial femoral condyle and the roof of the intercondyle notch then stretches, at a posterior and lateral angle, toward the posterior of the tibia just below its articular surface.

Function
Although each PCL is a unified unit, they are described as separate anterolateral and posteromedial sections based on where each section's attachment site and function. During knee joint movement, the PCL rotates  such that the anterolateral section stretches in knee flexion but not in knee extension and the posteromedial bundle stretches in extension rather than flexion.

The function of the PCL is to prevent the femur from sliding off the anterior edge of the tibia and to prevent the tibia from displacing posterior to the femur. The posterior cruciate ligament is located within the knee. Ligaments are sturdy bands of tissues that connect bones. Similar to the anterior cruciate ligament, the PCL connects the femur to the tibia.

Clinical significance

Common causes of injuries are direct blows to the flexed knee, such as the knee hitting the dashboard in a car accident or falling hard on the knee, both instances displacing the tibia posterior to the femur.

An additional test of posterior cruciate ligament injury is the posterior sag test, where, in contrast to the drawer test, no active force is applied. Rather, the person lies supine with the leg held by another person so that the hip is flexed to 90 degrees and the knee 90 degrees. The main parameter in this test is step-off, which is the shortest distance from the femur to a hypothetical line that tangents the surface of the tibia from the tibial tuberosity and upwards. Normally, the step-off is approximately 1 cm, but is decreased (Grade I) or even absent (Grade II) or inverse (Grade III) in injuries to the posterior cruciate ligament. The posterior drawer test is one of the tests used by doctors and physiotherapists to detect injury to the PCL. Patients who are suspected to have a posterior cruciate ligament injury should always be evaluated for other knee injuries that often occur in combination with an PCL injuries. These include cartilage/meniscus injuries, bone bruises, ACL tears, fractures, posterolateral injuries and collateral ligament injuries.

There are four different grades of classification in which medical doctors classify a PCL injury:
Grade I, the PCL has a slight tear.
Grade II, the PCL ligament is minimally torn and becomes loose.
Grade III, the PCL is torn completely and the knee can now be categorized as unstable.
Grade IV, the ligament is damaged along with another ligament housed in the knee (i.e. ACL).
With these grades of PCL injuries, there are different treatments available for such injuries.

Mechanism

In this position, the PCL functions to prevent movement of the tibia in the posterior direction  and to prevent the tilting or shifting of the patella. However, the respective laxity of the two sections makes the PCL susceptible to injury during hyperflexion, hyperextension, and in a mechanism known as a dashboard injury. Because ligaments are viscoelastic) they can handle higher amounts of stress only when the load is increased slowly. When hyperflexion and hyperextension occur suddenly in combination with this viscoelastic behavior, the PCL deforms or tears. In the third and most common mechanism, the dashboard injury mechanism, the knee experiences impact in a posterior direction during knee flexion toward the space above the tibia. These mechanisms occur in excessive external tibial rotation and during falls that induce a combination of extension and adduction of the tibia, which is referred to as varus-extension stress, or that occur while the knee is flexed.

Treatment
It is possible for the PCL to heal on its own. Even if the PCL does not heal normally, it is unusual for surgery to be required. Treatment is usually physiotherapy to strengthen the muscles around the knee; usually they provide adequate stability even without a functional PCL. Only if there are ongoing symptoms down the track, or if there are other injuries in the knee (e.g. posterolateral corner injury) will ligament reconstruction be required. Ligament reconstruction is used to replace the torn PCL with a new ligament, which is usually a graft taken from the hamstring or Achilles tendon from a host cadaver.  An arthroscope allows a complete evaluation of the entire knee joint, including the knee cap (patella), the cartilage surfaces, the meniscus, the ligaments (ACL & PCL), and the joint lining. Then, the new ligament is attached to the bone of the thigh and lower leg with screws to hold it in place. Surgery to repair the posterior cruciate ligament is controversial due to its placement and technical difficulty.

It is possible for the PCL to heal on its own without surgery when it is a Grade I or Grade II injury.  PCL injuries that are diagnosed in these categories can have their recovery times reduced by performing certain rehabilitative exercises. Fernandez and Pugh(2012) found that following a PCL grade II diagnosis, a multimodal treatment that spanned  the course of 8 weeks consisting of chiropractic lumbopelvic manipulation, physiotherapy, and implementing an exercise program that emphasized eccentric muscle contraction (lunges, 1-leg squats, and trunk stabilization proved to be an effective way to recover from the PCL injury. For Grades III and IV, operative surgery is recommended or is usually needed. Grafts is the method when addressing PCL injuries that are in need of operative surgery. With grafts, there are different methods such as the tibial inlay or tunnel method.

Other animals
In the quadruped stifle (analogous to the human knee), based on its anatomical position, it is referred to as the caudal cruciate ligament.

Additional images

References

External links
  ()
 Dealing with Torn Ligament in the Knee
 http://www.orthspec.com/pdfs/PCL-injuries.pdf

Knee ligaments

Posterior cruciate ligament


Garding Kirchspiel, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Nordfriesland iline bağlı yerleşim yeri. 14,89 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2015 itibarıyla yaklaşık 375 olarak tespit edilmiştir. Kilometrekare başına yaklaşık 25 kişilik bir nüfus yoğunluğuna sahiptir. Belediye Başkanlığı Edmund Krüger tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-eiderstedt

Kaynakça

Nordfriesland iline bağlı yerleşim birimleri

Garding, Kirchspiel


An Secale montanum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Giovanni Gussone. An Secale montanum in nahilalakip ha genus nga Secale, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Secale

Secale montanum


(titlu original: Santa with Muscles) este un film de Crăciun american din 1996 regizat de John Murlowski. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Hulk Hogan, Ed Begley Jr. și Don Stark.  Filmul a fost lansat timp de două săptămâni în cinematografe; a avut numeroase critici negative  și a apărut în unele liste de filme considerate cele mai proaste.

Prezentare

Blake Thorn (Hulk Hogan) a ajuns milionar prin vânzarea de suplimente și echipamente pentru culturism. Într-o zi este urmărit de poliție până într-un mall unde se ascunde într-un costum de Moș Crăciun. După ce alunecă și se lovește la cap, are  amnezie  și începe să creadă că este adevăratul Moș Crăciun. Între timp, omul de știință nebun Ebner Frost încearcă să preia un orfelinat pentru a avea acces la cristalele magice de sub pământ. Cu toate acestea, Blake reușește să salveze copiii din orfelinat.

Distribuție
 Hulk Hogan - Blake Thorn
 Don Stark - Lenny
 Robin Curtis - Leslie
 Garrett Morris - Clayton
 Aria Curzon - Elizabeth
 Adam Wylie - Taylor
 Mila Kunis - Sarah
 Clint Howard - Hinkley
 Steve Valentine - Dr. Blight
 Ed Begley, Jr. - Ebner Frost
 William Newman - Chas

Note

Legături externe

Filme din 1996
Filme americane
Filme în limba engleză
Filme regizate de John Murlowski
Filme de Crăciun
Filme de comedie din anii 1990
Filme cu oameni de știință nebuni

Moș Crăciun cu mușchi


Pușca-mitralieră Madsen a fost o mitralieră ușoară proiectată de Julius A. Rasmussen și Theodor Schoubue și  propusă spre adopție colonelului Vilhelm Herman Oluf Madsen, ministrul danez al războiului și pe care armata daneză a adoptat-o în 1902. A fost prima pușcă-mitralieră din lume produsă în cantitate. În consecință, Madsen a reușit să o vândă în 12 calibre diferite, în peste 34 de țări din întreaga lume, unde a văzut o luptă intensă de peste 100 de ani.

Detalii de proiectare

Proiectarea datează din anii 1880 având la bază pușca Forșøgsrekylgevær daneză (pușcă de autoîncărcare M.1888), adică "pușcă cu recul", fiind un model precursor. În 1883, căpitanul Vilhelm Herman Oluf Madsen (ofițer de artilerie danez) și Rustmester Rasmussen (un tehnician de arme la Arsenalul danez) au început să lucreze la o pușcă auto-încărcabilă cu recul; Madsen a dezvoltat ideea și Rasmussen a fabricat armele reale. Pușca folosea o bandă de stripare care nu era detașabilă și care folosea greutatea pentru a alimenta; când pistolul nu era în uz, se putea orienta clapeta în jos pentru a acoperi deschiderea. Pușca a folosit cartușul 8 × 58RD, mai întâi în pulbere neagră și apoi într-o versiune mult mai puternică de pulbere fără fum. Design-ul nu a avut succes. Un design îmbunătățit în 1896 a dat puștii încărcător închis, dar încă alimentată cu "gravitație". Această versiune a fost produsă în aproximativ 50-60 de puști, dar acestea au fost emise doar marinei daneze pentru a fi folosite de forțele de fortificații de coastă.

Investitorii au format o societate (Dansk Riffel Syndikat, DRS), în 1898, pentru a comercializa pușca și au cumpărat drepturile de brevet de la Madsen și Rasmussen în schimbul redevențelor pentru producția viitoare. În acest moment, Madsen a părăsit proiectul pentru a deveni ministru al apărării în Danemarca. În 1899, locotenentul Jens Schouboe a devenit directorul DRS, iar un număr de brevete ulterioare îi poartă numele. În consecință, pușca Madsen este denumită uneori pușca Schouboe. În 1901 a brevetat modelul pentru mitraliera Madsen. Mașinile originale Madsen folosesc cartușe de pulbere neagră care au blocat rapid acțiunea. Cu toate acestea, odată ce designul a fost încercat cu runde de pulbere fără fum de 6,5 mm, acesta a funcționat bine.

Ultima și, totodată, cea mai performantă versiune de Madsen are un ciclu de operare destul de sofisticat și unic.

Uzul operațional

Primul Război Mondial

Pușca-mitralieră Madsen a fost considerată scumpă pentru a fi produsă, dar a fost cunoscută pentru fiabilitatea sa. Treizeci și patru de țări au cumpărat arma, într-o duzină de calibre diferite, înainte și după Primul Război Mondial.

Armata imperială rusă a cumpărat 1250 de puști-mitralieră Madsen pentru cavalerie și le-a desfășurat în timpul războiului ruso-japonez. Serviciul aerian rus al Imperiului a folosit puști –mitralieră Madsen pentru echiparea monoplanelor Morane-Saulnier G și Morane-Saulnier L. Armata germană a folosit puști-mitralieră Madsen de calibru de 7,92 mm în 1914, a înarmat companii de infanterie, trupe de munte și mai târziu trupe de comando .

Perioada interbelică

Printre forțele de luptă dotate cu puști-mitralieră Madsen în arsenalele lor imediat după Primul Război Mondial s-au numărat Legiunile cehoslovace din Rusia, luptând împotriva bolșevicilor din Siberia.

Paraguay a cumpărat puști-mitralieră Madsen în anii 1920 și începutul anilor 1930, în timp ce această țară era în război cu Bolivia pentru a cuceri regiunea Gran Chaco și a servit în armata paraguayană în timpul Războiului din Chaco (1932-1935). Aproape 400 de mitraliere au fost la indemâna armatei din Paraguay când a început războiul, iar paraguayenii au cumparat mai mult pe masura ce războiul a progresat. Bolivia a folosit, de asemenea, puști-mitralieră Madsen de același calibru ca Paraguay (7,65 × 53 Mauser) în timpul conflictului.

Detașamentul armatei argentiniene care proteja neutralitatea de-a lungul graniței cu Paraguay și Bolivia în timpul războiului din Chaco a folosit puști-mitralieră Madsen în operațiuni de luptă cel puțin o dată în 1933, în timpul unui angajament pe malul sudic al râului Pilcomayo împotriva membrilor tribului Maká de către dezertorii care au jefuit o fermă în sol argentinian, ucigând unii dintre locuitorii săi. Atunci când Brazilia a achiziționat circa 23 de tanchete CV-35 din Italia la sfârșitul anilor 1930, a armat majoritatea vehiculelor echipate cu două puști-mitralieră Madsen de 7 mm.

A fost echipamentul standard (la 6,5 mm) al Armatei Regale Olandeze a  Indiilor Orientale (KNIL) în perioada interbelică. Armata japoneză a folosit aceste arme după ce le-au capturat în timpul campaniei olandeze din Orientul Îndepărtat.

Al Doilea Război Mondial

Puștile-mitralieră Madsen erau încă în funcțiune în aprilie-iunie 1940, fiind disponibilă pentru apărarea Norvegiei. Până în 1940, fiecare echipă de infanterie norvegiană avea o pușcă-mitralieră Madsen, norvegienii au grupat anterior aceste mitraliere în echipe separate. Germanii au folosit puști-mitralieră Madsen în timpul războiului, iar producția daneză a continuat pentru forțele armate germane în calibrul Jørgensen de 8 × 54 mm până în 1942. Armata daneză și-a retras ultimele puști-mitralieră Madsen în anul 1955.

După război

Irlanda

Irlanda avea un total de 24 de mitraliere Madsen, toate în calibrul .303. Ei au armat tancurile Landsverk L60, mașinile blindate Leyland, Landsverk L180 și Dodge. În anii 1950, 30 de mitraliere Browning au înlocuit mitralierele Madsen.

Războiul Colonial Portughez

Armata portugheză a folosit mitraliere Madsen în timpul războiului colonial portughez din anii 1960 și 1970.

Utilizatori

  Republica China

Vezi și
 FM-24/29
 Lahti-Saloranta M/26
 ZB vz. 26

Armata României
Armamentul de infanterie al Armatei României din Primul Război Mondial
 Arme din Primul Război Mondial
 Arme din cel de-al Doilea Război Mondial
 Puști mitralieră
Cioturi din proiectul România în Primul Război Mondial

Pușca-mitralieră Madsen


228136 Billary este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
228136 Billary este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Teide (telescop OGS, Agenția Spațială Europeană) de către Matthias Busch și Rainer Kresken. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,25 ua, o excentricitate de 0,11 și o înclinație de 3,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 228001-229000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2009
Centura de asteroizi

228136 Billary


La VIII edición del Festival de Eurovisión de Jóvenes Músicos se celebró en el Centro Cultural do Belem de Lisboa (Portugal) el 12 de junio de 1996.

De 22 países interesados en participar, entre ellos Portugal (país anfitrión), solo 8 consiguieron ser seleccionados por el grupo de expertos para participar en la final televisada. Por eso Portugal no participó a pesar de ser la sede de esta edición.

Los 8 participantes estuvieron acompañados por la Portuguese National Symphony Orchestra bajo la dirección de Luis Izquierdo.

Julia Fischer, la representante de Alemania se convirtió en la ganadora de esta edición tocando el violín.

Ronda preliminar

Participantes y Clasificación

Artistas que regresan
  David Cohen: Representó a Bélgica en la edición anterior.

  Manolis Neophytou: Representó a Chipre en 1992 y en la edición anterior.

Enlaces externos

 Página web oficial

Predecesor y sucesor

Referencias

Festival de Eurovisión de Jóvenes Músicos
Festivales de música de 1996
Portugal en 1996
Cultura de Lisboa

Festival de Eurovisión de Jóvenes Músicos 1996


Hrvatski trgovački športski klub, Zagreb
NK Trgovački Slavonski Brod
NK Trgovački Daruvar

NK Trgovački


Reva (according to some sources Reeva) was a series of cars made by Dan Werbin and Holger Brånby at Reva gård in Sweden in the mid-1960s. They were two seated coupé mid engined sports cars . The first one built in 1964, the Reva GT, was made with a fibreglass body on a VW Beetle chassis. It was followed by the Reva GT Mk1 powered with a VW 1200 engine and fitted with Porsche brakes. Three Mk1s were made. The Mk II model had more rounded shapes, but still used the VW Beetle chassis. The company produced and sold about 20 bodies, but no complete cars. For the 1968 Mk III they wanted to produce a more finished car. The body was made lower and wider and they no longer used the Beetle chassis, but had a custom made chassis made of steel tubes. The prototype was powered by a 3.5 litre Buick V8, the next was fitted with a 5.4 litre Chevrolet Corvette engine and number three had a 5.41 litre Oldsmobile V8. Then the rules for amateur built vehicles in Sweden changed and they had to end production.

Dan Werbin was hired by Volvo in 1970. In 1973 he became head of product planning at Volvo of America. He also worked on Volvo trucks and some of Volvo's concept cars like the Volvo VESC.

Notes

Defunct motor vehicle manufacturers of Sweden
Kit car manufacturers
Mid-engined vehicles

Reva (Swedish car)


Marianne de la Très Sainte-Trinité, de son nom de naissance, Mariana Allsopp González-Manrique (Tepic, novembre 1854-Madrid, 15 mars 1933) a été une religieuse catholique mexicaine cofondatrice, avec le prêtre François d'Assise Méndez Casariego, de l'Institut des Sœurs de la Très Sainte Trinité.

Biographie

Famille et enfance
Marianne Allsopp est née à Tepic, au Mexique, d'un père anglais et d'une mère espagnole, et vécu au sein d'une famille aisée. Son père travaillait dans le monde diplomatique. Elle perd sa mère en 1862, alors qu'elle n'a que 8 ans. Avec ses quatre frères, elle est placée sous la garde d'une nourrice, jusqu'à ce que son son père, en 1864, décide de les envoyer en Espagne et les confie à la famille maternelle de Marianne.

Pendant son enfance Marianne est inscrite et instruite au collège de Sainte Elisabeth-La Royale où elle a connu un environnement courtois. Malgré cela, dès sa tendre enfance, Marianne ressent déjà la vocation pour les œuvres de charité en faveur des plus nécessiteux, et aime beaucoup lire des livres de piété. Cela fait naître en elle le désir d'une consécration plus profonde à Dieu.

Rencontre avec le vénérable François d'Assise Méndez
En 1882, elle rencontre le vénérable François d'Assise Méndez Casariego, chanoine de Madrid. Celui-ci envisage, parmi tant d'autres objectifs, la fondation d'une communauté religieuse féminine afin d'accueillir les "jeunes égarées". Marianne s'est rendu compte que c'est effectivement la vocation par laquelle elle se sent attirée. Ensemble, ils ont conçu un projet qui s'est concrétisé le 2 février 1885, au sein de l'église de l'Incarnation, ainsi que l'Institut des Sœurs de la Sainte Trinité lui-même, dont les statuts ont été approuvés par l'évêque de Madrid en 1888.

La mission primordiale de l'Institut, et à laquelle Marianne s'est entièrement consacrée, est la protection des femmes qui faisaient l'objet des réseaux de prostitution. Elle les aide à s'échapper et les accueillent dans leurs propres maisons, où leurs portes sont toujours ouvertes, de telle manière que qui que ce soit qui voudrait s'y réfugier n'y rencontre aucun obstacle. Action louée et citée par le Pape François dans son message au Ministre Général des Trinitaires du 17 décembre 2013: C'est en effet l'intérêt du Christ, et de ce fait les maisons de votre Famille religieuse ont les «portes toujours ouvertes» permettant l'accueil fraternel (Directoire primitif des Sœurs Trinitaires 2, cf. Evangelii Gaudium, 46).

Consolidation et expansion de l'Institut
La première maison de la fondation fut celle de la rue Obelisco, dans les périphéries de Madrid; un atelier de repassage, de couture et de broderie est installé pour servir d'occupations de leurs jeunes. Très vite, en raison du nombre de celles qui en sont attirées, la maison est déjà devenue trop petite. Malgré les difficultés que les sœurs doivent endurer à cause des murmures et hostilités des voisins, n'étant pas d'accord avec leur mode de vie, Marianne et ses premières compagnes prennent l'habit le 18 mars 1888. Depuis ce moment-là, elle est connue sous le nom de Sœur Marianne de la Sainte Trinité.

Le 26 mars 1907, avec soixante-treize Sœurs Trinitaires, Marianne émit sa profession perpétuelle. Ainsi, une profusion de nouvelles fondations prend jour jusqu'à pousser les sœurs à aller au-delà de l'océan Atlantic pour rejoindre l'Argentine et le Mexique, terre natale de la cofondatrice. Lors de la recrudescence des mouvements antireligieux, qui s'est d'abord produit au Mexique puis en Espagne, la religieuse soutient et encourage ses enfants spirituels, par le biais des correspondances, à ne jamais renoncer aux travaux pour lesquels elles se sont consacrées.

Décès
En la date du 15 mars 1933, de retour d'un travail ardu de fondations de nouvelles maisons et d'animation de ses sœurs, la Mère Marianne s'éteint. Sa dépouille repose avec celle du vénérable François d'Assise Méndez, dans la chapelle de la maison mère de la Congrégation.

Procès de beatificación
L'ouverture du procès diocésain de béatification a lieu en 1998, et est conclu en l'an 2000. Actuellement, la procédure est déjà dans les mains du Saint Siège. Elle a été déclarée Vénérable par le pape François le 21 mai 2022.

Références

Décès à Madrid
Trinitaire
Naissance en novembre 1854
Décès en mars 1933
Décès à 78 ans

Mariana Allsopp González-Manrique


Le col des Cerces est un petit col de montagne de France situé en Savoie, au-dessus de Valloire. S'élevant à  d'altitude entre la pointe des Blanchets () à l'est et la pointe de la Fourche () à l'ouest, il est traversé par le GR 57. Il tient son nom de la pointe des Cerces située juste au sud.

Références

Cerces
Cerces
Valloire
Massif des Cerces

Col des Cerces


John P. "Jack" Dwan  (nacido el  en Wilmette, Illinois y fallecido el  en Skokie, Illinois) fue un jugador de baloncesto estadounidense que disputó una temporada en la BAA, además de jugar previamente en la PBLA. Con 1,93 metros de estatura, jugaba en la posición de escolta.

Trayectoria deportiva

Universidad
Jugó en su etapa universitaria con los Ramblers de la Universidad Loyola Chicago.

Profesional
Comenzó su andadura profesional con los St. Paul Saints de le efímera Professional Basketball League of America, para al año siguiente fichar por los Minneapolis Lakers de la BAA, donde tuvo como compañero de habitación George Mikan. Allí jugó una temporada en la cual se proclamó campeón de liga, tras batir en las Finales a los Washington Capitols. Dwan promedió 4,6 puntos y 2,2 asistencias por partido.

Estadísticas en la BAA

Temporada regular

Playoffs

Referencias

Enlaces externos

 Ficha de Jack Dwan en ultimatenba.com

Baloncestistas de Illinois
Baloncestistas de la NBA
Baloncestistas de los Loyola Ramblers
Baloncestistas de los Minneapolis Lakers
Baloncestistas de los St. Paul Saints

Jack Dwan


هنا قائمة ببطولات أستراليا المفتوحة لسنة 1970م:

الكبار

فردي رجال

 أرثر آش هزم  ديك كريالي 6-4, 9-7, 6-2

فردي سيدات

 مارغريت كورت هزم  كاري ميلفابل رايد 6-1, 6-3

زوجي رجال

 روبرت لوتز و ستان سميث هزم  جون أليكساندر و فيل دينت 17-15, 6-3

زوجي سيدات

 كارين كرانتزسكي و كاري ميلفابل رايد هزم  جودي تيغارت دالتون و ليزلي ترنر باوري 6-4, 3-6, 6-2

مراجع

أحداث يناير 1970 الرياضية في أوقيانوسيا
بطولات أستراليا المفتوحة حسب السنة
سيدني في عقد 1970
كرة المضرب في 1970
كرة مضرب أسترالية في 1970
أحداث يناير 1970 الرياضية في أستراليا

أستراليا المفتوحة 1970


An Bulbostylis comorensis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Charles Baron Clarke. An Bulbostylis comorensis in nahilalakip ha genus nga Bulbostylis, ngan familia nga Cyperaceae.

Mabibilngan ini ha Comoros. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Bulbostylis

Bulbostylis comorensis


İlke, bilimsel yöntemde nesnel gerçeğin belirgin özelliklerinin ve yasaların genelleştirilmesi ile elde edilen ve insana hem teorik çalışmalarında, hem de uygulama faaliyetlerinde yol gösteren genel dayanak noktasıdır.

Bilimsel yöntem

İlke


David B. Duncan (born 1960) is a former partner of Arthur Andersen, and was the United States government's star witness in the Arthur Andersen trial. He has said fears over interpretation prompted him to order the shredding of documents relating to Enron.

Duncan grew up in Odessa, Texas and graduated from Texas A&M University in 1980 with a degree in accounting. He began working at Arthur Andersen's Houston office in 1981 and become a partner at the firm in 1995. In 1997, he was assigned as the lead partner on the Enron account and was paid over $1 million for his work. During this time, Duncan became a member of the 18-partner Andersen CEO Advisory Council and Andersen's representative on the 36-member American Council for Capital Formation.

He was fired from Andersen in January 2002 and charged with obstruction of justice for ordering Andersen staff to shred over a ton of papers related to Enron.  On April 9, 2002, he pleaded guilty; the maximum sentence for his crimes is ten years, but since he pleaded guilty and became a witness for the prosecution he would have presumably received a much smaller sentence. His sentencing date was postponed numerous times. He withdrew his guilty plea on December 12, 2005, after  the overturning of the Arthur Andersen conviction. This was approved by U.S. District Judge Melinda Harmon. In January 2008 he settled charges with the SEC that he violated securities laws. In November 2011, The Houston Chronicle/Fuelfix reported that Duncan was Vice President and Chief Financial Officer of Houston-based U.S. Pipeline. He currently resides in Houston, Texas and has three daughters.

References

1960 births
Living people
Enron scandal
American accountants
Crime witnesses

20th-century American businesspeople

David Duncan (accountant)


يوم المجاهد هو الاحتفال الدي تقوم به الجزائر في 20 أوت من كل عام بمناسبة مؤتمر الصومام 1956 والهجوم على الشمال القسنطيني 1955 والدي سمي بيوم المجاهد.

انظر أيضا

مواضيع ذات صلة
 المقاومة الشعبية الجزائرية ضد فرنسا
 ثورة تحرير الجزائر
 جبهة التحرير الوطني الجزائري
 جيش التحرير الوطني الجزائري
 وزارة المجاهدين الجزائرية
 المنظمة الوطنية للمجاهدين الجزائرية
 المنظمة الوطنية لأبناء الشهداء
 المنظمة الوطنية لأبناء المجاهدين
 يوم الشهيد
 المتحف الوطني للمجاهد
 يوم الشهيد
 يا شهيد الوطن
 مقام الشهيد
 التنسيقية الوطنية لأبناء الشهداء

وصلات خارجية
 الموقع الرسمي لوزارة المجاهدين الجزائرية

مراجع

سياسة الجزائر

يوم المجاهد


Simon-Victor Tonyé Bakot (Eséka, 24 de março de 1947), padre católico de Camarões, arcebispo de Yaoundé de 2003-2013.

Foi ordenado sacerdote em 15 de julho de 1973.

Em 26 de janeiro de 1987, foi nomeado bispo auxiliar da Arquidiocese de Douala, com a sé titular de Siminina. Foi ordenado bispo pelo então núncio apostólico em Camarões - Dom Donato Squicciarini.

Em 22 de março de 1993, foi nomeado Bispo Ordinário da Diocese de Edéa.

Em 18 de outubro de 2003, o Papa João Paulo II o nomeou Arcebispo de Yaoundé. Em 29 de julho de 2013, o Papa aceitou sua renúncia de acordo com o cânon 401 § 2 do Código de Direito Canônico.

Ver também

Bispos católicos dos Camarões

Simon-Victor Tonyé Bakot


An Lepidosperma tenue in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni George Bentham. An Lepidosperma tenue in nahilalakip ha genus nga Lepidosperma, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Lepidosperma

Lepidosperma tenue