Nicolae Grigorescu s-a născut în ziua de 15 mai 1838 în satul Pitaru din Județul Dâmbovița, în familia lui Ion și a Ruxandrei Grigorescu. El al fost cel de al șaselea copil din cei șapte pe care familia s-a străduit cu greu să-i întrețină. Dintre cei șapte copii ai lui Ion Grigorescu, există mențiuni documentare doar pentru patru: Nicolae pictorul, Gheorghe zugravul de biserici, Elena croitoreasă și Maria cea mai vârstnică dintre ei.

Sora pictorului Maria Ghigorț s-a măritat în anul 1844 la doar 13 ani și a murit destul de tânără. Ea apare într-o fotografie (W.W. Ollenteit, București) din jurul anului 1860 alături de soțul ei. Nicolae Grigorescu a realizat un portret al acesteia care o înfățișează cosând, așezată pe o sofa. Tabloul se află astăzi la Biblioteca Academiei Române, Direcția de stampe.

Elena s-ar fi născut în anul 1831 și era mai vârstnică decât Gheorghe, ea fiind menționată documentar pentru prima oară ca garant (chezaș) într-un contract încheiat cu Anton Chladek. Elena s-a măritat cu Filionescu, un funcționar de primărie, cu care a avut o fată Alexandrina Filionescu. De aceasta s-a ocupat Nicolae oferindu-i educație și accesul la studii la Universitatea de Litere de la Paris. După studiile pe care le-a făcut în capitala Franței, Alexandrina s-a întors la București și a deschis un renumit pension de fete. Grigorescu i-a pictat, de altfel, și un foarte frumos portret.

Gheorghe era mai tânăr decât Elena, el a murit cu șase ani mai înaintea ei, în data de 31 august 1912. El s-a născut prin anul 1835 și și-a făcut ucenicia de zugrav de biserici în atelierul lui Anton Chladek. La vârsta de 16 ani a fost destul de avansat în meșteșugul picturii, drept pentru care a încheiat un contract pentru zugrăvirea unei biserici, dar cu o remunerație destul de modestă. Gheorghe l-a ajutat pe Nicolae la executarea picturilor murale de la Mănăstirea Zamfira în anul 1856 - 1857 și la Mănăstirea Agapia în anul 1860. Mai târziu, Gheorghe a intrat în rutina execuției de icoane. Sporadic a mai realizat copii după ilustrate și a încercat să facă portrete, dorind să-l urmeze pe Nicolae pe tărâmul picturii. Pictura lui a rămas la stadiul de diletant și ca un mijloc de a câștiga suplimentar mici sume de bani.

Tatăl lui Nicolae a fost după unii biografi notar în sat și mai apoi îngrijitor al conacului  boieresc a lui Filip Lenș, după alții a fost un fel de administrator. Mama Ruxandra, în opinia lui George Oprescu, s-ar fi îndeletnicit cu croitoria.

Familia Grigorescu  a locuit la conacul moșiei lui Filip Lenș (cel care a construit Casa Vernescu din București) care se afla în satul Strâmbeanu, pe malul pârâului Șuța ce se varsă în apropiere în râul Răstoaca. Ion Grigorescu a murit în anul 1843 și ca urmare, soția sa Ruxandra împreună cu copiii s-au mutat la București în grădina lui Filip Lenș din Clopotari, acolo unde astăzi ființează un spital pentru copii. După un timp familia Grigorescu s-a mutat la o rudă de-a lor, la Popa Volbură din mahalaua Cărămidarilor, unde au dus o viață simplă, mulțumindu-se cu puțin.

Așa cum Gheorghe (Ghiță) muncea la atelierul pictorului Anton Chladek, așa și Nicolae (Nicu) a intrat ca ucenic la acest atelier de zugrăvit. Din precizările pe care Virgil Cioflec le-a făcut despre această perioadă de ucenicie, a rezultat că Nicolae a fost pe la mai mulți meșteri zugravi până să ajungă la Chladek, la Gheorghe Puiu din Olari, mai apoi la fratele acestuia Dragomir și mai apoi la Nae Pantelimonescu care era un pictor de biserici renumit. Cu timpul, Nicolae a rămas singurul susținător al familiei, elocventă în acest sens fiind mărturisirea lui din anul 1856 în care a spus că ... este împovărat de îngrijirea de existență a unei mame văduve și [a unei] sore mai mică decât mine.

Una dintre cele mai mari iubiri pe care le-a avut Grigorescu în perioada sa de tinerețe a fost soprana Carlotta Lerik, pe care a cunoscut-o pe timpul studiilor sale la Școala de la Barbizon. După analiza criticilor și istoricilor de artă, Carlotta a fost una dintre muzele sale, ea pozând plină de feminitate pentru mai multe lucrări ale pictorului român. Astfel, ea apare în tabloul Interior de atelier, În grădină, Pe malul mării și La mare. În ultimii optsprezece ani de viață, Nicolae Grigorescu a trăit cu Maria Dáncs (Dancu sau Danciu) născută în familia lui Dáncs Gábor si Ördög Zsuzsánna din Chiuruș (Covasna). Cu aceasta pictorul a avut un fiu numit Gheorghe care a lăsat în urmă patru urmași, două fete și doi băieți. Există precizări controversate că pictorul s-ar fi căsătorit în ultima sa zi de viață cu cea care i-a stat alături și i-a dăruit un fiu. Întreaga avere, artistul a lăsat-o moștenire prin testament Mariei Dáncs și lui Gheorghe Grigorescu.

Cadrul istoric și social

Satul natal
Dacă activitatea de cercetare istorică a genealogiei lui Mihai Eminescu a dat atât de mult de lucru biografilor lui în scopul depistării unei origini romantice a poetului, studiile care l-au avut ca subiect pe Nicolae Grigorescu au fost cruțate de asemenea ipoteze inutile și elucubrante. Datele obținute ca urmare a analizelor care s-au făcut au dovedit faptul că artistul cobora dintr-un neam de țărani din regiunea de câmpie a Munteniei, mai precis de la jumătatea drumului dintre București și Pitești, din satul Pitaru, Dâmbovița. Existența unor strămoși, care să confirme o continuitate familială în ce privește tradițiile nu poate fi vorba, și posibilitatea efectuării unor alte cercetări oricât de conștiincioase ar fi, nu va spori semnificativ cantitatea sau calitatea cunoștințelor deja dobândite până în anul 1965 pe această temă. Astfel, Grigorescu s-a ridicat dintr-o familie care făcea parte din pătura anonimă a poporului român și cel mai vechi ascendent cunoscut al lui este propriul lui tată.

În ziua de astăzi, localitatea Pitaru este o așezare care are câteva sute de case, dispuse în toate direcțiile pe de-o parte sau alta a drumului principal care derivă din șoseaua națională. În trecut existau trei sate Moara Crovului, Strîmbeanu și Pitaru, toate trei fiind mai apoi înglobate într-o singură comună cu numele unui Văcărescu, care avusese acolo o moșie, și mai târziu cu numele de Pitaru, astăzi făcând parte din comuna Potlogi. Istoricul George Oprescu a fost de părere că așezarea ar avea o vechime de circa 200 de ani, la momentul 1961 când a scris monografia lui Grigorescu, luând în considerare faptul că Palatul brâncovenesc de la Potlogi era situat la doar câțiva kilometri de satele Pitaru și Strîmbeanu care au biserici construite încă de la jumătatea secolului al XVIII-lea.

De-a lungul comunei șerpuiește o gârlă numită Șuța care se varsă mai apoi în Răstoaca, prin albia căreia apele ajung în Râul Argeș. Pe vremea copilăriei lui Nicolae, satul nu putea avea mult mai multe case ca în anul 1810 când existau 38 de case și 136 de oameni, dintre care 70 de femei și 66 de bărbați. Regulamentul organic nu îmbunătățise viața țărănimii, ci sporise zilele de muncă obligatorii pe moșia boierească. De la 12 zile de clacă cât prevedea legea, țăranii trebuiau să presteze de fapt 56 de zile pe an în Țara Românească și 84 de zile în Moldova. La toate acestea se suprapuneau abuzurile arendașilor care îngreunau și mai mult viața de zi cu zi a țăranului român. Rezultatul analizei lui Nicolae Bălcescu asupra efectelor Regulamentului organic, a fost că:
"Acum toți țăranii s-au înfundat într-o datorie atât de mare, care se grămădește din an în an, încât toată viața lui este robit cu totul și numai cu moartea se poate plăti și mîntui de acești cumpliți cămătari de muncă."---- Nicolae Bălcescu: Reforma socială la români, în Opere, I, Editura Academiei, pag. 268

Prevederile Regulamentului organic privitoare la învățământ au ajuns și mai greu în mediul sătesc. Cu toate că s-au înființat mii de școli la sate și în capitalele județene, de fapt în mediul rural ele existau doar cu numele, deoarece înființarea lor a fost lăsată pe mâna proprietarilor de pământuri - marii moșieri. În sine, situația a rămas neschimbată și ea nu diferea cu prea mult de relatările lui Dinicu Golescu în care locuitorii satelor trăiau o viață de înfricoșătoare mizerie. Ținând cont de toate aceste împrejurări, apariția la sat a unui slujbaș domnesc aducea cu dânsul o spaimă apocaliptică. Constantin Golescu a definit spaima țăranilor astfel:  "... fugeau atât ei, cât și muierile lor, și copiii care puteau fugi, prin păduri și pe munți, întocmai ca dobitoacele cele sălbatice, când le gonesc vânătorii cu câinii."

Dovada acestor stări de lucruri a fost imortalizată în schițele, desenele și picturile realizate de către mai mulți pictori romantici occidentali care au trecut prin Țara Românească în acele timpuri. Elocvente în acest sens sunt cele executate de către Auguste Raffet sau Michel Bouquet, artiști interesați mai ales de aspectul etnografic și de pitorescul locurilor. Cel mai reprezentativ desen care descrie relatările lui Constantin Golescu este cel al lui Bouquet din 1840, el înfățișează sinistra goliciune a colibelor din Bărăgan. Acestea apar îngropate pe jumătate în pământ la marginea unui drumeag care se pierde în imensitatea câmpiei. Acest motiv al colibelor câmpenești a fost folosit și de Grigorescu în multe din lucrările sale în care înfățișează viața satelor.

Conacul lui Filip Lenș

În anii copilăriei lui Nicolae Grigorescu, satul Pitaru se afla pe moșia marelui boier Filip Lenș (1779 - 1858), boier care avea o mulțime de proprietăți în mai multe județe și care poate fi un etalon al tipicului boierimii din Țara Românească din acele timpuri. El era un membru al protipendadei și cu ajutorul averii pe care o avea, putea influența deciziile domnitorului și chiar înlocuirea lui, asta în cazul în care nu-și dorea pentru el însuși scaunul domnesc. În tinerețea sa s-a bucurat de protecția lui Constantin Ipsilanti și ca și acesta și-a adunat o importantă colecție de artă. Boierul a adunat la conacul lui de la Pitaru tot felul de lucruri agonisite de prin străinătățuri, piese de mobilier, bibelouri de porțelan, tapiserii foarte scumpe, covoare de Șiraz precum și copii după opere realizate de Albrecht Dürer, Salvator Rosa și Rubens. La acest conac a presupus istoricul de artă Barbu Brezianu că s-ar fi declanșat vocația lui Nicolae Grigorescu spre arta picturii, privind în copilărie împreună cu tatăl lui colecția marelui boier valah. Lenș nu a precupețit niciun efort în adunarea averii, folosindu-se de orice mijloace pentru a-și atinge scopurile. Astfel, a obținut de mai multe ori concesiunea serviciilor poștale, existând în acest sens mențiuni documentare care atestă că în anul 1824 statul român îi datora peste un milion de lei, o sumă considerabilă pentru acele vremuri. Similar poștelor, a avut și concesiunea tuturor salinelor din țară.

Cu banii câștigați își întreținea copiii la studii la Paris și avea cea mai frumoasă casă din București, considerată pe atunci ca fiind mai frumoasă decât însăși palatul domnesc. Cu toate că avea gusturi europene, Filip Lenș se îmbrăca după moda tradițională românească. El apare într-un daghereotip unde este îmbrăcat cu giubea îmblănită, anteriu înflorat și are barba mare răsfirată pe piept și capul acoperit cu calpac de samur.

Cum era obișnuința boierimii locale, Lenș și-a construit în locul unde Șuța se varsă în Răstoaca, pe moșia de la Pitaru, un conac corespunzător poziției sale sociale. Domeniul lui de la Pitaru avea heleșteu, ogradă pentru magazii, cotețe și hambare, totul fiind foarte bine îngrijit. Pare că prin simpatie cu monumentalitatea Ansamblului Palatului Brâncovenesc de la Potlogi, conacul lui Lenș era și el prevăzut cu un zid impresionant care înconjura stabilimentul și acareturile. Astăzi (1961), clădirea veche a conacului nu mai există, în locul ei fiind ridicată o altă clădire care respectă planul inițial de construcție. Conacul de astăzi se întinde pe un singur etaj cu vreo paisprezece camere, altele aflate la mansardă, totul fiind dispus peste niște beciuri adânci unde se poate vedea vechea zidărie. În spatele stabilimentului se află biserica satului la care se poate ajunge pornind chiar din curtea boierească printr-o poartă deschisă-n zidul împrejmuitor. Filip Lenș s-a ocupat și de starea bisericii ordonând refacerea picturilor murale precum și înlocuirea catapetesmei cu alta nouă.

Heleșteul conacului a fost format din redirijarea Șuței și dincolo de el s-au amplasat casele slujitorilor. În aceste case, George Oprescu presupune că locuia Ion Grigorescu și familia sa numeroasă. Fiind un țăran cu știință de carte, Ion era folosit de boier pentru ținerea socotelilor moșiei. Au existat biografi ai lui Nicolae Grigorescu care au dorit o înnobilare a originii sale. Aceștia au văzut în Ion Grigorescu un arendaș sau un vătaf de moșie care a ținut în arendă chiar, moșiile de la Potlogi. Adevărul a fost că Ion Grigorescu a fost slujbaș boieresc mărunt sau notariu așa cum și-a amintit un bătrân care l-a cunoscut.

Nicolae Grigorescu nu s-a dezis niciodată de originea sa țărănească, ba se mândrea cu ea și o afirma cu tărie, uneori indignat de presupunerea glumeță a lui Caragiale care spunea că ar avea sânge grecesc pentru că "... prea e deștept".

Leagănul copilăriei

"... Din umbra aceasta, din cuibușorul acesta ascuns în fundul unei mahalale din marginea Bucureștilor s-a ridicat marele Grigorescu... Singur s-a ridicat. Era un copil delicat, sfios, care se uita în juru-i cu ochii pururea proaspeți ai nevinovăției, ai acelei naivități divine care a fost farmecul puterii lui și care niciodată nu l-a părăsit. Și așa fraged și puțintel cum era, ardea de neastâmpăr, de setea de a zbura, de a pleca în lume, de a lupta, de a ispiti necunoscutul, vraja și primejdiile depărtărilor, tăcut și încrezător în el, ca prâslea cel năzdrăvan din basme. Cine știe dacă nu au într-adevăr presimțirea chemării lor pe lume copiii aceștia predestinați, în sufletul cărora, ca floarea în mugur, se pregătește să înflorească sufletul unui popor! Altfel, cum să înțelegi siguranța cu care se duc năzdrăvanii aceștia drept la ținta lor, cu toate și peste toate greutățile ce li se pun în cale?"---- Alexandru Vlahuță: Vezi în original la wikisursă -- Pictorul Grigorescu, București, 1910

Nicolae Grigorescu s-a născut în ziua de 15 mai 1838 în satul Pitaru din Județul Dâmbovița, în familia lui Ion și a Ruxandrei Grigorescu. El al fost cel de al șaselea copil din cei șapte pe care familia s-a străduit cu greu să-i întrețină. La momentul decesului tatălui, copiii aveau vârsta între patru și doisprezece ani, fiind născuți în perioada 1831 - 1839. Asupra fraților și a surorilor sale există puține informații care au rămas istoriei. Din datele lacunare, de altfel, se cunoaște până în prezent câte ceva doar despre trei dintre ei.

Se știe despre Elena, una dintre surorile cele mai mari, din declarațiile de natură orală a unei nepoate de soră a pictorului. Ea s-ar fi născut în anul 1831 și era mai vârstnică decât Gheorghe, Elena fiind menționată documentar pentru prima oară ca garant (chezaș) într-un contract încheiat cu Anton Chladek. Elena s-a măritat cu Filionescu, un funcționar de primărie, cu care a avut o fată Alexandrina Filionescu.

De Alexandrina s-a ocupat Nicolae oferindu-i educație și accesul la studii la Universitatea de Litere de la Paris. După studiile pe care le-a făcut în capitala Franței, Alexandrina s-a întors la București și a deschis un renumit pension de fete. Grigorescu i-a pictat, de altfel, și un foarte frumos portret. Legăturile dintre Elena, care a trăit multă vreme, și Nicolae erau destul de frecvente în sensul că artistul i-a scris, de exemplu, pentru a o ruga să-i caute un model. Elena a trecut în neființă în anul 1917 sau 1918, informația fiind adusă de George Oprescu și nu a fost susținută de surse documentare. Prin testamentul său din 20 iulie 1907, Nicolae a lăsat Elenei Filionescu o pensie viageră de 1800 lei.

Gheorghe era mai tânăr decât Elena, el a murit cu șase ani mai înaintea ei, în data de 31 august 1912. El s-a născut prin anul 1835 și și-a făcut ucenicia de zugrav de biserici în atelierul lui Anton Chladek. La vârsta de 16 ani a fost destul de avansat în meșteșugul picturii, drept pentru care a încheiat un contract pentru zugrăvirea bisericii de la Baloteasca, dar cu o remunerație destul de modestă. Acesta este contractul pe care Elena l-a iscălit ca garant:

"Contract
Prin care subiscălitul m-am învoit cu dumnealui d. Antoine Chladek a-i lucra la o biserică ce era de zugrăvit până îi voi săvârși tot lucrul, însă să fiu dator a stărui pe lucru fără a strica măcar o zi din cele de lucru, însă duminicile și prasnicile împărătești să fiu slobod fără a mă întrebuința nici la cel mai mic lucru. Și dumnealui să fie dator a mă plăti, după a noastră învoială, câte șapte galbeni, bani împărătești, pentru fiecare lună, precum și mâncare, din care bani am primit înainte cinci galbeni împărătești, iar ceilalți bani îi voi primi întotdeauna la sfârșit de lună și se va trece în dosul acestui contract. Și spre a-și avea temei, am iscălit însumi rugând și pe cinstita comisie a văpselei de albastru a adeveri după orânduială."---- Gheorghe Grigorescu, 1851, aprilie 23

Învățăturile lui Chladek pot fi observate în icoanele pe care Gheorghe le-a executat, trei dintre ele afându-se și astăzi la biserica din satul Pitaru: Sfântul Spiridon (1852), Sfântul Dumitru (1852) și Sfinții Constantin și Elena (1853). Gheorghe l-a ajutat pe Nicolae la executarea picturilor murale de la Mănăstirea Zamfira în anul 1856 - 1857 și la Mănăstirea Agapia în anul 1860. Mai târziu, Gheorghe a intrat în rutina execuției de icoane. Sporadic a mai realizat copii după ilustrate și a încercat să facă portrete, dorind să-l urmeze pe Nicolae pe tărâmul picturii. Pictura lui a rămas la stadiul de diletant și ca un mijloc de a câștiga suplimentar mici sume de bani. El și-a schimbat slujbele precum cămășile, trecând de la tribunal la regie și mai apoi în serviciul vămilor și s-a plictisit oriunde se angaja la Iași, la Constanța, la Pitești sau Călărași. Spre bătrânețe a devenit posac și gras, așa cum l-a reprezentat fratele său mai talentat într-un desen aflat astăzi la Muzeul Național de Artă al României, Secția de Grafică.

Așa cum a precizat Alexandru Vlahuță, cel mai mare copil al lui Ion Grigorescu în momentul decesului acestuia, avea 12 ani. George Oprescu a considerat că acesta nu putea fi decât sora pictorului Maria Ghigorț, soră care s-a măritat în anul 1844 la doar 13 ani și a murit destul de tânără. Astfel, Oprescu a considerat că Maria era mai în vârstă decât Elena, dar nu a adus nicio sursă credibilă care să susțină afirmațiile sale. Ea apare într-o fotografie (W.W. Ollenteit, București) din jurul anului 1860 alături de soțul ei. Nicolae Grigorescu a realizat un portret al acesteia care o înfățișează cosând, așezată pe o sofa. Tabloul se află astăzi la Biblioteca Academiei Române, Direcția de stampe.

Familia Grigorescu  a locuit la conacul moșiei lui Filip Lenș (cel care a construit Casa Vernescu din București) care se afla în satul Strâmbeanu, pe malul pârâului Suța ce se varsă în apropiere în râul Răstoaca. Numele de Pitaru al locului  există și astăzi dar conacul a fost dărâmat. Filip Lenș s-a încuscrit cu Costache Văcărescu prin căsătoria unei fete de-a lui cu unul din urmașii Văcăreștilor. Ca urmare, Lenș a dat moșia din Pitaru ca zestre fiicei sale și din acest motiv, o perioadă de timp, locul s-a mai numit Văcăreștii-de-Răstoacă, după numele noului proprietar asociat cu numele râului principal ce trece pe aici. Formarea acestui toponim local diferă de cel al Văcăreștiilor de lângă Târgoviște, acolo unde a început arborele genealogic al celebrei familii boierești. Este de precizat că la biserica din sat mai există o mulțime de odoare dăruite de Filip Lenș, care sunt inscripționate cu inițialele F.L. Printre ele poate fi remarcată și o icoană ce reprezintă pe Sfinții Constantin și Elena și care este semnată de Ghiță Grigorescu, unchiul lui Nicolae care era și el zugrav de biserici (vezi capitolul Controverse, Incertitudini).

Tatăl lui Nicolae a fost după unii biografi notar în sat și mai apoi îngrijitor al conacului lui Lenș și după alții  un fel de administrator. Ruxandra, în opinia lui George Oprescu, s-ar fi îndeletnicit cu croitoria, acest fapt putând fi dedus din spusele lui Nicu de mai târziu:

"..."Cu acul ne-a crescut biata mama. Și o dată n-am auzit-o plângându-se ori blestemând, ori spunând vreo vorbă rea. S-a trudit, sărăcuța de ea, s-a învățat singură să citească și să scrie, ca să ne poată învăța și pe noi puțină carte. Că ce școli erau pe vremea aia?... De dimineață până în noapte muncea și ne îngrijea s-avem de toate. Surorile începeau să coasă și ele. Un frate mai mare intrase ucenic la un unchi al mamei, zugrav de biserici... Se vede că era în neamul nostru, că mult îmi mai plăceau și mie icoanele când eram mic. Pentru mine, sfinții erau vii: stam cu sfială înaintea lor, și eram încredințat că și ei se uită la mine, mă așteptam să-i aud vorbind, să-i văd mișcându-se, ridicând mâna să mă binecuvânteze. La zece ani am intrat și eu la un iconar. Da' era un om sucit, Dumnezeu să-l ierte, și rar auzeai o vorbă cumsecade din gura lui. Mă punea să mătur, să-i legăn copilul, și când vroiam să mă uit și eu cum zugrăvește, mă lua la goană. Numai câteodată, când îi frecam colorile, se mai îmbuna și mă lăsa pe lângă el — atunci eram în culmea fericirii; îmi vorbea blând, îmi arăta cum se fac sfinții, îi sorbeam vorbele și mă uitam la el ca la un dumnezeu. După doi ani m-am întors acasă, ș-am început să fac singur iconițe. Era vară. Duminica mă duceam la obor. Îmi așterneam hăinuța jos, îmi întindeam marfa pe ea și-mi așteptam mușterii, ca orice negustor. Treceau femei sărace, oameni de la țară, mă întrebau cine le-a zugrăvit, le spuneam că eu... și cumpărau, bieții oameni, ziceau că-s icoane cu noroc, de la copil nevinovat. Doamne, cu ce bucurie am venit eu acasă după cea dintâi afacere a mea! Făcusem vreo zece sorcoveți, și când i-am pus mamei în mână, s-a uitat la bani, apoi la mine, și m-a întrebat îngrijată de unde-s — că eu lucrasem pe ascuns icoanele. Când i-am spus, m-a sărutat, a dat să zică ceva, și s-a întors repede cu fața spre fereastră, că-i venea să plângă. Aceea a fost, poate, cea mai fericită zi din viața mea. Eram mare -aduceam parale în casă, bucurie la ai mei, cu munca mâinilor mele... Cine mai era ca mine!"".---- Alexandru Vlahuță: Vezi în original la wikisursă -- Pictorul Grigorescu, București, 1910

Ion Grigorescu a murit în anul 1843 și ca urmare, soția sa Ruxandra împreună cu copiii s-au mutat la București în grădina lui Filip Lenș din Clopotari, acolo unde astăzi ființează un spital pentru copii. După un timp familia Grigorescu s-a mutat la o rudă de-a lor, la Popa Volbură din mahalaua Cărămidarilor, unde au dus o viață simplă, mulțumindu-se cu puțin. Aici, Ruxandra l-a deprins pe Nicolae să citească și să scrie. Se pare că totuși, multă carte nu a prea învățat Nicu. În mahalaua Cărămidari se învăța după scrieri bisericești cum era Catihetul din Sfântul Gheorghe și buchiile scrierilor vechi, la care s-a adăugat și noul tip de scriere numită în acea epocă de reformă. Din cauză că Ruxandra nu avea bani ca să-și susțină copiii prin școli, Nicolae nu a reușit să facă decât două clase primare. Copiii au fost nevoiți să muncească de tineri, fetele la croitorie, Gheorghe ca ucenic la un unchi din partea mamei - ca zugrav de biserici, Nicolae urmându-l în aceeași direcție.

Cu timpul, Nicolae a rămas singurul susținător al familiei, elocventă în acest sens fiind mărturisirea lui din anul 1856 în care a spus că ... este împovărat de îngrijirea de existență a unei mame văduve și [a unei] sore mai mică decât mine. Mama lui Nicolae a decedat în anul 1860, cu puțin timp înaintea plecării lui la Paris.

Așa cum Ghiță muncea la atelierul pictorului Anton Chladek, așa și Nicolae (Nicu) a intrat ca ucenic la acest atelier de zugrăvit. Din precizările pe care Virgil Cioflec le-a făcut despre această perioadă de ucenicie, a rezultat că Nicolae a fost pe la mai mulți meșteri zugravi până să ajungă la Chladek, la Gheorghe Puiu din Olari, mai apoi la fratele acestuia Dragomir și mai apoi la Nae Pantelimonescu care era renumit pentru că mânjia bine.

În zilele de sfârșit de săptămână, când lumea ieșea la Obor, Nicu împreună cu băiatul paracliserului de la Curtea Veche, ducea la târg iconițe lucrate de el pe căpătâie de scândură. Astfel, lumea cumpăra pe Sfântul Gheorghe, Sfântul Haralambie tămăduitorul de ciumă și pe Sfântul Nicolae cu barba albă. În acest mod, Nicu își aducea și el aportul cu câțiva sfanți și scoroveți la casa împovărată de griji și de nevoi.

Familia maturității

Viața amoroasă a lui Nicolae Grigorescu a fost și este plină de incertitudini și mister. Un lucru este plin de adevăruri și anume că, întreaga operă a artistului care cuprinde o mulțime de naturi moarte, peisaje sau imagini din peisajul rural al satului românesc, este plină de o serie de figuri feminine în care noblețea este caracteristica principală. Una dintre cele mai mari iubiri pe care le-a avut Grigorescu în perioada sa de tinerețe a fost soprana Carlotta Lerik, pe care a cunoscut-o pe timpul studiilor sale la Școala de la Barbizon. După analiza criticilor și istoricilor de artă, Carlotta a fost una dintre muzele sale, ea pozând plină de feminitate pentru mai multe lucrări ale pictorului român. Astfel, ea apare în tabloul Interior de atelier și În grădină. Ulterior studiilor de la Paris, Grigorescu și Carlotta au fost prezenți în anul 1881 la malul Mării Negre din România, unde, după identificarea Doinei Păuleanu, Carlotta apare în pânzele Pe malul mării și La mare. Soprana Lerik a devenit foarte cunoscută în România, ea ținând mai multe concerte la Cazinoul din Constanța. Nu se știe nimic despre modul în care s-a stins relația de dragoste dintre cei doi.

Monograful George Oprescu a menționat că Nicolae Grigorescu revenit în România, s-a mutat definitiv din București la Posada în anul 1887 și mai apoi la Câmpina unde și-a făcut o casă. În anul 1907 a decedat și a lăsat întreaga moștenire tovarășei sale de viață Maria Dáncs (Dancu sau Danciu) născută în familia lui Dáncs Gábor si Ördög Zsuzsánna din Chiuruș (Covasna), cu care s-a căsătorit în ultima sa zi de viață (vezi capitolul Incertitudini și controverse,), și fiului său Gheorghe, care a rezultat din relația celor doi. Despre cei doi moștenitori au rămas foarte puține date, Grigorescu cunoscând-o pe Maria în perioada 1883–1885. Cu Maria, artistul a trăit circa optsprezece ani, timp în care ea l-a îngrijit "... cu duioșie, cu devotament și o țărănească discreție".

În anul 1907, Gheorghiță era deja flăcău și avea cu adevărat înclinații artistice. El a studiat desenul cu tatăl lui după care a urmat cursurile Școlii Naționale de Artă din București, fiind înscris la clasa profesorului Jean Steriadi, care era fiul lui Alexandru Steriadi, prietenul lui Nicolae Grigorescu.

Gheorghe (1886-1955), fiul lui Nicolae Grigorescu, s-a căsătorit cu Ana (Anișoara) Vlahuță, fiica lui Alexandru Vlahuță, prietenul artistului. Din această legătură s-au născut patru urmași: Nicolae Gh. Grigorescu , Niculina Grigorescu, Dinu Gh. Grigorescu și Ruxandra Gh. Grigorescu, după cum urmează:
Nicolae Gh. Grigorescu  a absolvit liceul în Câmpina în anul 1930 și a devenit inginer la Căile Ferate Române, neavând urmași.
Niculina Grigorescu (1920, Câmpina - 1986) a absolvit liceul în anul 1947 și a urmat cursurile Academiei de Artă din București, după care a urmat o carieră la Institutul Pedagogic din București, neavând urmași.
Ruxandra Grigorescu a devenit soția cunoscutului arhitect Constantin Theodorescu. A avut urmași. Ruxandra a absolvit Universitatea din București, Facultatea de Arhitectură, și a emigrat împreună cu soțul ei în anul 1982 în Franța. Mama Ruxandrei, Ana Grigorescu (născută Vlahuță) a emigrat la Paris și a locuit acolo până la moartea sa din anul 1989.
Dinu Gh. Grigorescu a absolvit Academia de Arte Plastice din București în anul 1939 și a emigrat la Paris unde a devenit pictor și scenograf. A avut urmași.

În anul 1997, Dinu Gh. Grigorescu și cuplul Theodorescu au venit în România pentru a căuta în Chiuruș (Covasna), locul natal al Mariei Dáncs, date despre bunica lor. Din declarațiile pastorului local Bíró Sándor, d-na Theodorescu și Dinu erau nepoții lui Grigorescu. Aceștia aveau câteva informații despre bunica lor și au dorit să examineze dosarele de stare civilă pentru a găsi date suplimentare. Cum registrele s-au pierdut în anul 1950, ele fiind confiscate de către statul comunist, ei au trecut la cercetarea registrelor parohiei din Chiuruș, împreună cu pastorul local. Aici au găsit numele părinților Dáncs Gábor si Ördög Zsuzsánna alături de numele a altor două surori ale bunicii Lizi și Ráchel, Maria figurând ca fiind născută în anul 1865. Nagy Lajos a studiat arborele genealogic al familiei Dáncs până în anul 1764 și a descoperit că și el însuși ar face parte din acel arbore. Din această analiză a rezultat faptul că părinții Mariei, Dáncs Gábor și Ördög Zsuzsánna, au avut împreună patru copii: Rozália (n. 23 februarie 1864), Mária (n. 20 decembrie 1865), Ráchel (n. 19 decembrie 1870) și Gábor (n. 6 decembrie 1871). Doi dintre ei au murit de tineri Gábor (d. 29 noiembrie 1873) și Rozália (d. 30 septembrie 1876). Din registrele de stare civilă reiese că strămoșii Mariei au fost mici nobili secui. Gábor și Zsuzsánna au murit timpuriu, tatăl Mariei în anul 1875, la vârsta de 36 ani, iar mama în 1883, la vârsta de 47 de ani.

Maria Dancs a rămas astfel orfană și și-a căutat norocul în București, acolo unde poate l-a cunoscut pe Nicolae Grigorescu. Nagy Lajos nu a reușit să depisteze vreo informație care să ateste anul plecării Mariei la București și nici cu ce s-a ocupat acolo sau în ce condiții l-a cunoscut pe artist. El doar a presupus că totul s-ar fi întâmplat în perioada 1883–1885, în preajma decesului mamei ei. Tot Nagy Lajos a considerat că din această perioadă s-ar naște misterul privitor la originea ei, pe care l-au ținut Maria, Grigorescu și toți prietenii lui, Alexandru Vlahuță, Barbu Ștefănescu Delavrancea, Ion Luca Caragiale, doctorul Istrati, Nicolae Petrașcu, etc. Lajos a susținut că și în locul unde este înmormântat Grigorescu și Gheorghe fiul său, mai există un mormânt pe care cruce nu există niciun nume, acesta fiind indicat a fi mormântul Mariei deoarece niciunul dintre nepoții pictorului nu a fost îngropat aici.

Incertitudini și controverse

Data nașterii
Asupra datei de naștere a lui Nicolae Grigorescu planează incertitudini declanșate de prima lucrare biografică a lui Alexandru Vlahuță care a menționat că artistul s-ar fi născut în data de 15 mai 1838, conform declarațiilor artistului. Informația nu a fost preluată și de Virgil Cioflec care a luat drept certă informația de natura orală lui Anton Serafim că artistul s-ar fi de născut în anul 1834.  Informația primară prin care se menționează ca an de naștere anul 1834 este argumentată de amintirile unui tovarăș de atelier de tinerețe al lui Grigorescu. Această precizare a fost adusă și de George Oprescu în monumentala monografie a lui Nicolae Grigorescu din anul 1961. Comentariul lui Oprescu face referire la Anton Serafim Barbu. Serafim ar fi declarat că: Eu sunt născut în 38, Grigorescu este mai mare ca mine cu patru ani. Când am intrat ca ucenic la Pantelică, Grigorescu ieșise calfă. Oprescu a pus referință la acest citat la biografia lui Cioflec din anul 1925, biografie care nu conține de fapt declarația lui Serafim Barbu, ci doar natura orală a informației despre data nașterii. În continuare, Oprescu a interpretat declarația lui Serafim Barbu punând întrebarea dacă nu cumva Serafim nu confunda în amintirile sale pe Grigorescu cu fratele lui Gheorghe, considerând că data ar corespunde aproximativ. George Oprescu, Barbu Brezianu, Mircea Popescu, Iulia  Iliescu și Marina Motroc, Alexandru Cebuc,, Vasile Florea, Catalina Macovei,, etc..., au luat ca an de naștere anul 1838, conform declarațiilor lui Nicolae Grigorescu.

Pe de altă parte, o incertitudine a apărut din înscrisul din registrul Școlii de Belle Arte din Paris din momentul înregistrării lui Nicolae Grigorescu ca viitor cursant al celebrei instituții de artă pariziene. Astfel, data nașterii pictorului român este 15 mai 1837. Informația privitoare la locul nașterii este surprinzătoare și anume București. George Oprescu a considerat că Grigorescu a vrut în acest fel să înlesnească recunoașterea de către oficialitățile școlii a zonei geografice de unde provenea. Comentariul nu a fost susținut de surse documentare și pare a fi o părere personală. Mai departe, Oprescu a apreciat ca fiind ciudată schimbarea anului de naștere și păstrarea zilei, totul putând fi pus, în opinia sa, pe seama neatenției celui care a completat registrul.

Icoanele din Pitaru
Referitor la icoanele existente la biserica din Pitaru există o controversă între Alexandru Vlahuță și George Oprescu. În timp ce Vlahuță a amintit că la biserica satului există o icoană care înfățișează pe Sfinții Constantin și Elena, icoană care a fost realizată de Ghiță Grigorescu, un unchi al lui Nicolae Grigorescu, George Oprescu amintește de trei icoane datate 1852 și 1853. Oprescu a considerat că Vlahuță a precizat în mod eronat că icoana ar aparține vreunui unchi numit Ghiță Grigorescu, deoarece dacă acesta era din partea mamei, nu se putea numi Grigorescu.

Decesul artistului
Informațiile cu privire la decesul și căsătoria de ultimă clipă a lui Nicolae Grigorescu cu partenera sa cu care a trăit peste optsprezece ani Maria Dáncs, suferă de ambiguitate și incertitudini. Dacă Virgil Cioflec a amintit doar data decesului care a survenit în data de 24 (?) iulie 1907, Alexandru Vlahuță s-a rezumat la o descriere poetică a sfârșitului. George Oprescu în cercetările pe care le-a făcut, a amintit de situația nesigură pe care tovarășa de viață a lui Nicolae o avea după o așa de lungă perioadă de conviețuire fără o finalitate în oficializarea situației familiale. Oprescu a menționat faptul că Grigorescu a vrut să legitimizeze relația și-l numește pe doctorul Istrati ca cel care a furnizat informația că această căsătorie s-ar fi realizat aproape de patul de moarte. Informația dată de Istrati a fost contrazisă de Nicolae Petrașcu care a susținut că evenimentul ar fi fost amânat pentru a doua zi, adică prea târziu. Oprescu a susținut ipoteza lui Petrașcu, spunând că acesta a fost adevărul, aducând în susținerea afirmației textul testamentului întocmit de Nicolae Grigorescu. Precizările lui Nicolae Petrașcu sunt edificatoare:

"C-o zi înainte de a se pierde, Grigorescu trimise să cheme la el pe d-rul Istrati de acasă și să-l roage cu glas aproape stins: «Să-l cunune cu femeia cu care trăia de 18 ani». Doctorul Istrati i-a promis, dar mai întâi să se facă bine. Grigorescu însă a doua zi, la 21 iulie 1907, și-a închis ochii. Întins în atelier într-un sicriu modest, Grigorescu stătea nepăsător acum, în mijlocul tablourilor sale de pe pereți. Până să vie preotul, voii să văd camerele în care trăise el. În ușa celei din urmă, găsii pe mama copilului lui, îmbrăcată în negru, stând tristă… O întrebai de ultimele momente ale lui Grigorescu și ea îmi răspunse câteva cuvinte cu buzele tremurând. Brună, cu trăsăturile regulate, cu părul castaniu închis, adus puțin pe frunte, cu ochii negri, cu mâinile mici, îmi aminti de unele din figurile lui din tablouri și îndeosebi țărăncuța din Primăvara".---- Nicolae Petrașcu

Jurnalistul N. Petrașcu a remarcat asemănările dintre "mama copilului" și protagonista care apare în mai multe picturi. Alți autori au scris că artistul o îmbrăca adesea pe Maria Danciu în costume populare provenite din diferite meleaguri, costume care există și astăzi în casa memorială, aflate odinioară în proprietatea soției pictorului.

Prin testament, Grigorescu a lăsat ca legatari universali asupra averii sale pe Maria Dáncs și pe fiul său Gheorghe. Testamentul mai cuprinde, de asemenea, referiri privitoare la sora Elena și fratele său Gheorghe. În plus de toate acestea, testamentul a făcut referire la instituirea unui fond pus la dispoziția Ministerului de Instrucție Publică pentru acordarea a două burse tinerilor studioși în artele plastice, pentru urmarea cursurilor în străinătate. În data de 21 iulie 1907, Nicolae Grigorescu a trecut în neființă și a fost dus la cimitir într-un car cu patru boi. Ca întâmplare sinistru-hazlie, este de precizat că în momentul coborârii în groapă s-a observat că aceasta era prea mică. Oprescu nu a adus nicio sursă documentară primară sau secundară pentru toate afirmațiile sale, decât doar testamentul artistului și referiri la documente de interior (probabil documente - n.r.) de la Muzeul din Câmpina.

Barbu Brezianu în informațiile noi pe care le-a adus în anul 1959 a făcut referirea că Nicolae Grigorescu afându-se pe patul de moarte, s-ar fi gândit în ultimele sale clipe să-i cheme pentru a-și lua rămas bun pe prietenii săi: Vlahuță, Delavrancea și Bernath. Aceștia ar fi venit imediat și în prezența doctorului Istrati, pictorul și-ar fi întocmit testamentul amintit de către George Oprescu. În plus de tot ce a spus Oprescu, Brezianu a specificat cuantumul bursei de 50.000 lei. Tot Brezianu a susținut teza cum că bursa nu s-ar fi acordat niciodată, deoarece nimeni nu ar fi fost în măsură să fie atât de capabil pentru ca bursa să-i fie acordată. În acest sens, Brezianu a amintit ca notă de subsol, faptul că în anul 1908, candidații Stoica și Romano s-au arătat a fi nevrednici de nivelul concursului. Barbu Brezianu nu a adus nicio sursă documentară primară sau secundară pentru toate afirmațiile sale, decât doar testamentul artistului.

Note
  Conform unei adrese cu numărul 278 din 30 martie 1955 a primăriei Pitaru către Institutul de Istoria Artei din București, parohul bisericii din localitate, Nicolae Slăniceanu, a afirmat că "... după spusa bătrânului Ion Sandu Enache, născut în anul 1838, o dată cu Nicolae Grigorescu și mort în 1936, în vârstă de 98 de ani, tatăl lui N. Grigorescu a fost notariu pe moșia lui Filip Lenș, nicidecum arendaș de moșie". Virgil Cioflec a fost de aceeași părere și a considerat că tatăl pictorului ... fusese mai întâi notar și ulterior îngrijitorul moșiei lui Lenș. Alexandru Vlahuță nu a precizat nimic despre acest fapt și a vorbit despre "... anii de secetă care au au trecut pustiitori peste bucățica de pământ în care oamenii aceia își puneau munca și speranțele lor din ce în ce mai ostenite".
  Descendenții lui Gheorghe au declarat că în anul 1880 în care s-a căsătorit avea 45 de ani. De aici, George Oprescu a făcut calculul datei de naștere a fratelui lui Nicolae Grigorescu.

Referințe

Bibliografie
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, București, 1910
 Barbu Brezianu: Nicolae Grigorescu, București, 1959
 Mircea Popescu: N. Grigorescu, seria Arta pentru toți, Editura Meridiane, București, 1962
 Alexandru Vlahuță: Pictorul Nicolae Grigorescu, Editura Tineretului, București, 1969
 George Sorin Movileanu și Vasile Florea: Grigorescu, Editura Meridiane, București, 1978
 George Oprescu: Nicolae Grigorescu, 2 vol. București, 1961-1962
 Lajos Nagy: Grigorescu a csomakőrösi családfán, Kultúra, 4 octombrie 2014
 Gyöngyi Bodolai: Nicolae Grigorescu și Dancs Mária – o dragoste enigmatică , 24 februarie 2017, după articolul lui Lajos Nagy
 Mădălin Sofronie: Pe cine a iubit Nicolae Grigorescu. O soprană și o fată de la țară, muze și amante pentru faimosul pictor, 20 aprilie 2015

Legături externe

Muzeul Județean de Artă Prahova  - Biografie și fotografii de familie

Nicolae Grigorescu

Familia lui Nicolae Grigorescu


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Veľké Dravce enthält das eine nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützte Objekt in der Gemeinde Veľké Dravce im Okres Lučenec.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

!
Velke Dravce


Hordeum marinum subsp. gussoneanum, podvrsta primorskog ječma raširenog od Mediterana do Himalaje, odakle je uvezen i na druge kontinente, Sjeverna Amerika, Australija, Afrika, Novi Zeland. Nekada je smatran posebnom vrstom (sinonim: Hordeum hystrix Roth).

U Hrvatskoj, gdje ga također ima, nema poseban naziv, a od ostalih su Orzo di Gussone (tal.) i Mediterranean Barley Grass (en.)

Izvori

Vanjske poveznice

Ječam

Hordeum marinum subsp. gussoneanum


Baranjska nogometna liga je od sezone 1980./81. bila podjeljena na dva razreda: prvi i drugi (ranije Baranjska liga i Prvi razred). Prvak lige bi se kvalificirao u Ligu ONS Beli Manastir, dok su posljednjeplasirane ekipe ispadale u 2. razred.

Bilješke
NK 4. juli Uglješ je kažnjen oduzimanjem 2 boda

Izvori

 Boro Borivoj Novaković, "50 godina nogometa u Baranji (1947/48-1996/97)", Beli Manastir 2005.,

1988-89
Baranja-1

Baranjska nogometna liga 1. razred 1988./89.


Nyctagineae, biljni tribus iz porodice noćurkovki. Opisan je 1847. i u njega je uključeno 12 rodova.

Tipičan rod je Nyctaginia sa jednom vrstom iz sjevernog Meksika, Novog Meksika i Teksasa

Rodovi

 Acleisanthes A. Gray (17 spp.)
 Abronia Juss. (23 spp.)
 Tripterocalyx (Torr.) Hook. (4 spp.)
 Mirabilis L. (61 spp.)
 Commicarpus Standl. (38 spp.)
 Allionia L. (2 spp.)
 Cyphomeris Standl. (2 spp.)
 Anulocaulis Standl. (5 spp.)
 Nyctaginia Choisy (1 sp.)
 Okenia Schltdl. & Cham. (1 sp.)
 Boerhavia Vaill. ex L. (47 spp.)
 Cuscatlania Standl. (1 sp.)

Izvori

Noćurkovke

Nyctagineae


Emine Mîhrişâh Kadınefendi (ö. 1732, İstanbul) Osmanlı padişahı III. Mustafa'nın annesi ve Sultan III. Ahmed'in eşiydi.

Hayâtı
Kökeni ve doğum yeri hakkında kaynaklarda bilgi bulunmamaktadır. Necdet Sakaoğlu'nun bildirdiğine göre, Hicrî Şevval 1175 tarihli bir saray belgesindeki "Bundan akdem vefât eden İkinci Mîhr-i Şâh Kadın Efendi" cümlesindeki az önce mânâsındaki akdem sözcüğü, Emine Mîhr-i Şâh'ın bu belgede belirtilen Milâdî 1762 tarihine yakın bir zamanda öldüğünün tahmin edilebilir ancak bunu doğrulayacak tarihî bir belge yoktur.  III. Ahmed'in ikinci kadınıdır.

Mezarı
Mihrişah, İstanbul Eminönü'nde Yeni Camii havatin türbeleri (Hatice Turhan Sultan Türbesi) haziresinde, eltisi Rabi'â Şermî'nin mezarının yanına gömüldü. Baş taşının kenarına yazılmış olan Merhûme Vâlide Sultan ibaresi, Mîhr-i Şâh'ın mezarının oğlu III. Mustafa'nın padişahlığı devrinde yenilenmiş olduğunu belgelemektedir.

Kaynakça

Bibliyografya
 Bahadıroğlu, Yavuz (2009 2.bas.) Resimli Osmanlı Tarihi, İstanbul: Nesil Yayınları, ISBN 978-975-269-299-2.
 Sakaoğlu, Necdet (2008) Bu Mülkün Kadın Sultanları (Vâlide Sultanlar, Hâtunlar, Hasekiler, Kadınefendiler, Sultanefendiler), Oğlak Yayıncılık, ISBN 9789753297172
 Şimşirgil, Ahmet (2014) Valide Sultanlar ve Harem İstanbul: Timaş Yayınları, ISBN 978-605-08-1616-7
 Peirce, Leslie P. (1993), The Imperial Harem : Women and Sovereignty in the Ottoman Empire Oxford: Oxford University Press, ISBN 0-19-508677-5.

1732 yılında ölenler
Osmanlı padişah eşleri
Osmanlı padişah anneleri
Valide sultanlar
III. Ahmed

Emine Mihrişah Kadınefendi


Karen Marie Aagaard Ørsted (n. 13 august 1988), cunoscută sub numele de scenă MØ, este o cântăreață și textieră daneză, asociată în prezent cu casa de discuri Sony Music. Născută în satul Ubberud de pe insula Funen, MØ a fost deseori comparată cu artiști electropop precum Grimes sau Twin Shadow. În daneză, cuvântul mø (asociere a inițialelor numelui mijlociu și celui de familie) înseamnă "fată" sau "fecioară". Albumul ei de debut, No Mythologies to Follow, a fost lansat în martie 2014.

MØ a colaborat cu rapperul australian Iggy Azalea pentru single-ul din 2014 "Beg for It", care a ajuns până pe locul 27 în Billboard Hot 100, prima intrare a lui MØ în binecunoscutul top american. Anul următor, MØ a apărut în single-ul "Lean On" al celor de la Major Lazer și al lui DJ Snake. Piesa a devenit aproape instant un hit și i-a adus recunoaștere internațională lui MØ, clasându-se pe primul loc în topurile muzicale din nu mai puțin de 20 de țări.

Discografie

Single-uri

Ca artist principal

Ca artist secundar

Premii și nominalizări

Note

Nașteri în 1988
Cântărețe din secolul al XXI-lea
Cântăreți danezi

MØ


Dizin yazılımları, Microsoft Word veya Openoffice kullanılarak bir kitabın dizini oluşturmaya yarayan yazılımlardır.

MS Word'da manuel olarak eserde geçen kavramlar bir sayfada toplanıp programa verildiğinde bunlar alfabetik olarak sıralanmaktadır ve sayfa sayıları verilmektedir.

Bu işlemde esas olan kavramların belirlenmesidir. Bu iki yolla yapılabilir. Birincisi ışıklı kalem sekmesindeki kalem işaretiyle metindeki kavramlar işaretlenir, sonra bunlar toplanır, Sırala komutuyla abeceleştirilir ve dizin programına aktarılır. İkincisi, kavramların otomatik yapılmasıdır.

Otomatik dizin

Babıali'de henüz yazılımlar yokken kitap dizinleri şöyle yapılırdı: Kitabı okuyan tek tek kavramları çizer dizgiciye verirdi. Dizgici metni sayfa sayfa önüne alır, çizili yerleri tek tek girer, sayfalarını yazardı, tek tek a'dan z'ye sıralardı. Bunu yapan çeşitli yazılımlar bulunmaktadır. En çok adı geçen Concordance'dir. Bunun basit ve gelişmiş versiyonları vardır. Ayrıca kavramlar dışında bir metnin tamamını alfabetikleştiren yazılımlar çıkmıştır fakat bunlarda font problemleri görülmektedir. Mac'te QuarkPress'te Dizin penceresinde bir kavram girildiğinde bütün sayfalar otomatik olarak bulunabilmektedir.
Türk Dil Kurumu'nun bunun için sunduğu bir yazılım mevcuttur, alttaki linkten indirebilirsiniz:

https://web.archive.org/web/20110311163347/http://www.tdk.gov.tr/TR/Genel/BelgeGoster.aspx?F6E10F8892433CFFAAF6AA849816B2EFA83883643726FA6B

İşlevler

Bir kitabın dizini genel veya adlar, yerler, kavramlar şeklinde ayrılmış olabilir. Batı dizinlerinde madde içinde altbaşlıklara ayırma, başka maddelere gönderme sık yapılır. Dizinin amacı hem kitapta geçen kavram ve kelimeleri alfabetik olarak görmek, hem de bunların sayfalarını topluca vermektir.

Uygulama yazılımları

Dizin yazılımları


Antoun Saadeh (; 1 de março de 1904 - 8 de julho de 1949) foi um político, sociólogo, filósofo e escritor libanês que fundou o Partido Social Nacionalista Sírio.

Início de vida
Saadeh nasceu em 1904 em Dhour El Choueir, Monte Líbano. Ele era filho de um médico cristão ortodoxo libanês, Khalil Saadeh e Naifa Nassir Khneisser. Seu pai era um intelectual e autor nacionalista sírio, que foi descrito como "um escritor prolífico e polímata, cujas obras abrangem os campos da política, literatura, jornalismo e tradução." Completou seus estudos primários em sua cidade natal e continuou seus estudos no Lycée des Frères no Cairo, voltando para o Líbano com a morte de sua mãe. No final de 1919, Saadeh imigrou para os Estados Unidos, onde residiu por aproximadamente um ano com seu tio em Springer, Novo México. Em fevereiro de 1921, mudou-se para o Brasil. Em 1924, Saadeh fundou uma sociedade secreta para unificar a Síria Natural. Esta sociedade foi dissolvida no ano seguinte. A Síria Natural, de acordo com Saadeh, incluía o Levante, Palestina, Transjordânia, Líbano, Síria, Iraque e partes do sul da Turquia. Seu conceito de Síria incluía todos os grupos religiosos, étnicos e linguísticos dessa região. Durante sua estadia no Brasil, Saadeh aprendeu alemão e russo. Por fim, ele se tornou um poliglota fluente em sete idiomas: Árabe, Inglês, Português, Francês, Alemão, Espanhol e Russo.

Carreira

Atividade no Líbano
Em julho de 1930, ele voltou ao Líbano. Em 1931, Saadeh trabalhou no jornal diário Al-Ayyam; depois, em 1932, lecionou alemão na Universidade Americana de Beirute.

Em 16 de novembro de 1932, Saadeh fundou secretamente o Partido Social Nacionalista Sírio. Três anos depois, a existência do partido foi proclamada e Saadeh foi preso e condenado a seis anos de prisão. Durante seu confinamento, ele escreveu seu primeiro livro, "A Ascensão das Nações". Em novembro do mesmo ano, foi solto da prisão, mas em março de 1937, foi preso novamente. Durante o tempo que passou na prisão, ele escreveu seu terceiro livro, "A Ascenção da Nação Síria", mas seu manuscrito foi confiscado e as autoridades se recusaram a devolvê-lo a ele.

Atividade no exílio
Ele foi libertado da prisão no final de maio de 1937. Em novembro de 1937, Saadeh fundou o jornal Al-Nahdhah. Saadeh liderou o partido até 1938. Então, pela segunda vez, ele deixou o país para estabelecer filiais do partido nas comunidades libanesas da América do Sul. Saadeh foi para o Brasil e fundou o jornal "Nova Síria". Logo depois, ele foi preso pelas autoridades coloniais francesas e passou dois meses na prisão. Em 1939, com a eclosão da Segunda Guerra Mundial, Saadeh mudou-se para a Argentina, onde permaneceu até 1947. Na Argentina, Saadeh continuou suas atividades. Em 1943, Saadeh se casou com Juliette Al-Mir e teve três filhas com ela. O tribunal colonial francês condenou-o à revelia a vinte anos de prisão.

Retorno ao Líbano e execução
Saadeh voltou ao Líbano em 1947, após a independência do país da França. Em 4 de julho de 1949, o partido declarou uma revolução no Líbano em retaliação a uma série de provocações violentas encenadas pelo governo do Líbano contra membros do partido. A revolta foi reprimida e Saadeh viajou para Damasco para se encontrar com Husni al-Za'im, o presidente da Síria na época, que havia concordado em apoiá-lo anteriormente. No entanto, ele foi entregue por al-Zai'm às autoridades libanesas. Saadeh e de seus seguidores foram julgados por um tribunal militar libanês e executados por um pelotão de fuzilamento. A captura, julgamento e execução aconteceu em menos de 48 horas.. De acordo com Adel Beshara, foi e ainda é o julgamento mais curto e secreto dado a um infrator político.

Partido Social Nacionalista Sírio

O símbolo "Zawbaa" (redemoinho) é um glifo que combina o crescente muçulmano e a cruz cristã, derivado da arte mesopotâmica.

Simboliza o sangue derramado pelos mártires que faz girar a roda da história, dissipando a escuridão circundante (representando o sectarismo, a ocupação otomana e a opressão colonial que se seguiu). Dentro do partido, Saadeh ganhou um culto à personalidade, sendo nomeado líder vitalício do partido. No entanto, de acordo com Haytham, Saadeh afirmou que o fascismo europeu não o influenciou. Haytham afirma que a ideologia social nacionalista síria de Saadeh visava fins opostos; em contraste com o nacional-socialismo, o social nacionalismo se baseia em uma entidade social dinâmica (que é composta por muitos elementos, da religião à língua, cultura, história, necessidade e principalmente interação humana) definindo sua identidade nacional e não a imposição de uma identidade ideal (por exemplo, cabelos loiros, olhos azuis).

Saadeh via o Social Nacionalismo, sua versão do nacionalismo, como uma ferramenta para transformar a sociedade tradicional em uma sociedade dinâmica e progressiva. Ele também se opôs à colonização que dividiu a Grande Síria em diversos subestados. A secularização desempenhou um papel importante em sua ideologia. Ele leva a secularização para além dos aspectos sócio-políticos da questão em suas dimensões filosóficas.

Saadeh rejeitou o pan-arabismo (a ideia de que os falantes da língua árabe formam uma única nação unificada) e defendeu a criação do estado da Nação Síria Unida ou Síria Natural, abrangendo a Crescente Fértil, constituindo uma pátria síria que "estende-se desde os Montes Tauro no noroeste e a Cordilheira de Zagros no nordeste até o Canal de Suez e o Mar Vermelho no sul, incluindo a ilha de Chipre). Saadeh rejeitou tanto a língua quanto a religião como características definidoras de uma nação e argumentou que as nações se desenvolvem por meio do desenvolvimento comum de pessoas que habitam uma região geográfica específica. Assim, ele foi um forte oponente do nacionalismo árabe e do pan-islamismo. Ele argumentou que a Síria era histórica, cultural e geograficamente distinta do resto do mundo árabe. Ele traçou a história síria como uma entidade distinta desde os fenícios, cananeus, assírios, babilônios etc. e argumentou que o sirianismo transcendia as distinções religiosas.

O próprio Saadeh negou essas alegações de suposta ideologia nacional-socialista e fascista de seu partido. Durante um discurso de 1935, Saadeh disse: "Quero aproveitar esta oportunidade para dizer que o sistema do Partido Social Nacionalista Sírio não é nem hitlerista nem fascista, mas puramente social nacionalista. Não se baseia em uma imitação inútil, mas é o resultado de uma invenção autêntica – que é uma virtude do nosso povo".

Ideologia

Filosofia

Saadeh tinha uma noção holística da ciência, pois acreditava que: "o conhecimento é aquele que gira em torno da interação do eu com as condições físicas circundantes" e era contra o reducionismo epistemológico, considerando que "o eu desempenha um papel ativo na criação das condições que transformam as coisas em objetos de conhecimento. Como um eu social, esse eu é o produto de várias dinâmicas – mente, intuição, prática e existencial. Não depende de um fator e exclui os outros". Todo o seu pensamento era uma refutação da "doutrina individualista, seja em suas orientações sociológicas ou metodológicas". Para ele, o homem era uma totalidade tanto em si quanto em relação ao seu entorno imediato, um ser social mas com dignidade própria, o que o aproxima do personalismo de Nikolai Berdyaev. Em sua visão, o papel principal da sociedade era moldar o ser por meio da noção calduniana de assabia (solidariedade), que, por meio de alguns traços comuns (geografia, língua, cultura) traz à tona o que há de melhor nele, mas sem oprimir as suas liberdades nem negligenciar o espiritual e o material, como presenciou em ideologias contemporâneas como o comunismo, o fascismo ou o nazismo. Assim, "o conceito de homem-sociedade é o eixo da teoria da existência humana de Saadeh. O que se entende por este conceito é que a existência no nível humano e a existência no nível social não são fenômenos independentes; ao contrário, eles são um fenômeno, dois aspectos da mesma essência social."

Nacionalismo
Saadeh tinha uma visão regionalista do nacionalismo porque dava extrema importância à geografia, ainda que não fosse um determinista geográfico, pensava que a relação do homem com o seu meio implicava uma forma particular de agir em função do clima, da fauna ou da flora diferentes; os homens irão gerir os seus recursos de forma diferente quer estejam nas montanhas ou no deserto, o que também terá consequências nas suas interações com grupos estrangeiros (sobre o controle dos mesmos recursos). Assim, a noção de pátria era importante para ele. Sobre o racialismo – que foi associado ao nacionalismo em muitas ideologias europeias -, "ele argumentou que, ao contrário da crença comum, a raça é um conceito puramente físico que nada tem a ver com as diferenças psicológicas ou sociais entre as comunidades humanas. As pessoas diferem por suas características físicas – cor, altura e aparência – e são, portanto, divididas em raças. O nacionalismo, no entanto, não pode ser fundado nessa realidade.

Livros

 Nushu' al-Umam (A Ascensão das Nações), Beirute, 1938.
 An-Nizam al-Jadid (O Sistema Moderno), Beirute e Damasco, 1950–1956.
 Al-Islam fi Risalatein (Islã em suas duas mensagens), Damasco, 1954.
 Al-Sira' al-Fikri fial-Adab al-Suri (Conflito intelectual na literatura síria), 3ª edição, Beirute, 1955.
 Al-Muhadarat al-Ashr (As Dez Palestras), Beirute, 1956.
 Shuruh fi al-Aqida (Comentários sobre a Ideologia), Beirute, 1958.
 Marhalat ma Qabl al-Ta'sis (1921–1932) (A fase anterior à formação [do PSNS]), Beirute, 1975.
 Al-In'izaliyyah Aflasat (1947–1949), (O Isolacionismo foi à falência), Beirute, 1976.
 Mukhtarat fi al-Mas'alah al-Lubnaniyyah (1936–1943) (Seleções da Questão Libanesa), Beirute, 1976.
 Marahil al-Mas'alah al Filastiniyyah: 1921–1949 (Os Estágios da Questão Palestina), Beirute, 1977.
 Al-Rasa'il (Correspondências), Beirute, 1978–1990.
 A'da al-Arab A'da Lubnan (Inimigos dos árabes, inimigos do Líbano). Beirute, 1979.
 Al-Rassa'eel (Cartas), Beirute, 1989.
 Al-Islam fi Risalateih al-Masihiyyah wal Muhammadiyyah (Islã nas mensagens cristãs e maometanas), Beirute, 1995.

Ver também

 Partido Social Nacionalista Sírio
 Adunis

Bibliografia

Nascidos em 1904
Mortos em 1949

Antoun Saadeh


Le Palácio Tiradentes a été inauguré le 6 mai 1926 et est situé dans la ville de Rio de Janeiro, au Brésil. C'était l'ancien bâtiment de la Chambre des députés, entre 1926 et 1960, et c'est le siège actuel de l'Assemblée législative de l'État de Rio de Janeiro .

Histoire
Le premier bâtiment était un parlement impérial, construit en 1640, qui possédait à son étage inférieur une prison appelée "Cadeia Velha", où étaient logés les prisonniers de la période coloniale et où l'infidèle Joaquim José da Silva Xavier (ou Tiradentes) fut également emprisonné pendant trois ans, en attendant l'exécution sur le gibet, qui eut lieu le 21 avril 1792.

Dans "l'ancienne prison" fonctionnait le siège du Sénat de la Chambre, en même temps il restait une prison, jusqu'à ce qu'en 1808 le siège de la Chambre soit transféré Rua do Rosário et la prison transférée à la prison d'Aljube, en raison de l'avènement de la famille royale.

L'endroit a ensuite commencé à fonctionner comme logement pour les serviteurs de la Maison Royale, après avoir construit une passerelle reliant le bâtiment au palais de Dom João VI.

Après 1822, José Bonifácio de Andrada e Silva décide de rénover la place et d'en faire le siège de l'Assemblée générale constituante brésilienne. La " nuit d'agonie " a lieu en 1823, lorsque l'empereur Dom Pedro I détermine la clôture de la première Assemblée constituante brésilienne.

La Chambre des députés a fonctionné dans ce bâtiment jusqu'en 1914, date à laquelle elle a été transférée au Palais Monroe.

Le bâtiment du parlement impérial a été démoli en 1922, et a cédé la place au Palais Tiradentes, un édifice monumental conçu dans un style éclectique par Archimède Memoria et Francisque Couchet, inauguré en mai 1926, en l'honneur de l'Enseigne Tiradentes.

Avec la création du régime politique de l'Estado Novo, en 1937, le Palais Tiradentes devint le siège du Département de Presse et de Propagande (DIP). Avec la fin de l'Estado Novo, il a de nouveau abrité la Chambre des députés.

En 1960, avec le changement de la capitale fédérale à Brasilia, la ville de Rio de Janeiro a été insérée dans l'État de Guanabara et le Palais Tiradentes a alors abrité l'Assemblée législative de l'État de Guanabara. L'État de Guanabara a existé entre 1960 et 1975, lorsqu'il a fusionné avec l'État de Rio de Janeiro. Le palais Tiradentes abrite depuis l'Assemblée législative de l'État de Rio de Janeiro.

Caractéristiques
Dans un style éclectique, la façade est revêtue de béton armé. Le dôme se distingue, orné de sculptures allégoriques représentant l'Indépendance et la République. A l'intérieur, le dôme, orné de peintures de l'artiste brésilien Rodolfo Chambelland, arbore un vitrail peint comme le ciel nocturne du 15 novembre 1889. Le bâtiment abrite également des décorations réalisées par des artistes renommés tels que Eliseu Visconti, Carlos Oswald et João Timóteo da Costa. Le panneau décoratif de la salle plénière a été exécuté par Eliseu Visconti en 1926 et représente la signature de la première Constitution républicaine de 1891. Dans le grand panneau, restauré en 2001, les portraits des soixante-trois constituants apparaissent grandeur nature.

Avenir
L'Assemblée législative envisage de déplacer son siège dans le quartier de Cidade Nova, dans la région centrale de Rio de Janeiro. Avec cela, le Palais Tiradentes perdra sa fonction de siège du parlement de l'État et accueillera le Musée de la démocratie . A l'occasion des Jeux Olympiques de Rio 2016, il est rénové et présente des expositions comme celle du plasticien Brésilien João de Oliveira.

Références

Sources
 Histoire et Histoire
 alerte
 Nouvelles d'Alerj
 Congrès national
 Magazine d'histoire

Liens externes
 Assemblée législative de l'État de Rio de Janeiro
 Panneau dans le plénum peint par Eliseu Visconti (1926)

Source de traduction

Tiradente
Tiradente
Architecture civile du XXe siècle au Brésil
Architecture éclectique
Rio de Janeiro
Culture à Rio de Janeiro
Édifice construit en 1926

Palais Tiradentes


Toshihiro Hattori (født 23. september 1973) er en japansk fodboldspiller.

Japans fodboldlandshold

|-
|1996||1||0
|-
|1997||1||0
|-
|1998||5||0
|-
|1999||5||0
|-
|2000||12||1
|-
|2001||11||1
|-
|2002||5||0
|-
|2003||4||0
|-
!Total||44||2
|}

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 1998
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2002

Toshihiro Hattori


Rollag Station (Rollag stasjon) var en jernbanestation på Numedalsbanen, der lå ved byområdet Rollag i Rollag kommune i Norge.

Stationen åbnede som holdeplads 20. november 1927, da banen blev taget i brug, og blev opgraderet til station 15. maj 1929. Den blev nedgraderet til trinbræt i januar 1971. Persontrafikken på banen blev indstillet 1. januar 1989, og samtidig blev al trafik på banen indstillet fra Rollag og nordpå til endestationen Rødberg. Resten af banen fra Rollag og sydpå til Kongsberg er efterfølgende blevet benyttet til lejlighedsvis kørsel med godstog og veterantog.

Stationsbygningen blev opført i 1924 efter tegninger af NSB Arkitektkontor. Bygningen blev renoveret i 2007, og i 2010 åbnede der en café i den gamle stationsbygning. I 2014 blev caféen omdannet til en gourmetrestaurant.

Litteratur

Eksterne henvisninger

Stationer på Numedalsbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1927
Ophørt i 1989

Rollag Station


Brian Alan Holzinger (* 10. Oktober 1972 in Parma, Ohio) ist ein ehemaliger US-amerikanischer Eishockeyspieler, der im Verlauf seiner aktiven Karriere zwischen 1989 und 2004 unter anderem 599 Spiele für die Buffalo Sabres, Tampa Bay Lightning, Pittsburgh Penguins und Columbus Blue Jackets in der National Hockey League auf der Position des Centers bestritten hat. Holzinger, der im Jahr 1996 in Diensten der Rochester Americans den Calder Cup der American Hockey League gewann, wurde 1995 als bester Collegespieler der Vereinigten Staaten mit dem Hobey Baker Memorial Award ausgezeichnet.

Karriere
Holzinger war zunächst für die Padua Franciscan High School im High-School-Ligensystem der Vereinigten Staaten aktiv, bei denen er sich relativ rasch mit überzeugenden Leistungen für eine mögliche professionelle Laufbahn empfahl. Für die Mannschaft erzielte Holzinger in 35 Begegnungen 73 Tore und 65 Assists, bevor er von 1989 bis 1991 für die Detroit Compuware Ambassadors in der North American Hockey League aufs Eis ging. Beim NHL Entry Draft 1991 wurde er in der sechsten Runde an insgesamt 124. Position von den Buffalo Sabres ausgewählt. Anschließend begann der Angreifer ein Studium an der Bowling Green State University und war bis 1995 für deren Eishockeymannschaft, die Bowling Green Falcons, in der National Collegiate Athletic Association aktiv. Während dieser Zeit gewann der US-Amerikaner zahlreiche individuelle Auszeichnungen, unter anderem im Kalenderjahr 1995 diejenige als Akteur des Jahres der Central Collegiate Hockey Association. Die größte Ehrung wurde Holzinger im selben Jahr zuteil, als er den Hobey Baker Memorial Award für den besten männlichen College-Eishockeyspieler erhielt.

Noch im Verlauf der Saison 1994/95 debütierte der Offensivakteur für die Buffalo Sabres in der National Hockey League und absolvierte für das Team jeweils vier Begegnungen in der regulären Saison und den Playoffs, wobei Holzinger insgesamt sechs Punkte verbuchte. In der folgenden Spielzeit war der Rechtsschütze sowohl für die Buffalo Sabres in der National Hockey League als auch für deren Farmteam, die Rochester Americans, in der American Hockey League aktiv. 1996 gewann er mit den Rochester Americans den Calder Cup, wobei der US-Amerikaner mit 24 Zählern in 19 Begegnungen – teamintern zweitbester Punktesammler nach Playoff-MVP Dixon Ward – maßgeblich zu diesem Erfolg beigetragen hatte. Die Spielzeit 1996/97 verbrachte Holzinger komplett im NHL-Kader der Sabres und absolvierte mit 51 Scorerpunkten in 81 Spielen der regulären Saison die statistisch erfolgreichste Spielzeit seiner Laufbahn. Während seines Engagements in Buffalo blieb dem Stürmer der Gewinn des Stanley Cup verwehrt, allerdings erreichte er in der Spielzeit 1998/99 mit den Sabres die Finalserie um die prestigeträchtige Trophäe. Die Dallas Stars setzten sich jedoch mit 4:2-Siegen durch und errangen erstmals den Pokal.

Holzinger blieb bis kurz vor der Trade Deadline im März 2000 in Buffalo tätig, ehe er in einem Tauschhandel gemeinsam mit Cory Sarich, Wayne Primeau und einem Drittrunden-Wahlrecht im NHL Entry Draft 2000 im Austausch für Chris Gratton und einem Zweitrunden-Wahlrecht im NHL Entry Draft 2001 zu den Tampa Bay Lightning transferiert wurde. Drei Jahre lief er im Trikot der Bolts aufs Eis, wobei sich die Eiszeit des US-Amerikaners im Laufe der Zeit aufgrund von Verletzungsproblemen oftmals limitierte. Nachdem er bereits durch eine Schulterverletzung, die sich der Angreifer im Oktober 2001 in einer Partie gegen die Florida Panthers zugezogen hatte, beinahe für die komplette restliche Spielzeit ausgefallen war, setzte ihn ein im September 2002 erlittener Beinbruch erneut für mehrere Monate außer Gefecht. Nach seinem Comeback stand der Rechtsschütze eine Zeitlang für die Springfield Falcons in der American Hockey League auf dem Eis. Im März 2003 gaben ihn die Tampa Bay Lightning im Austausch für Marc Bergevin an die Pittsburgh Penguins ab.

Im Trikot der Penguins kam er zwar regelmäßig zum Einsatz, wies allerdings in der Saison 2003/04 mit einer Plus/Minus-Bilanz von −27 in 61 Begegnungen für die Pittsburgh Penguins den schlechtesten Wert seiner Karriere auf. Im Verlauf dieser Spielzeit tauschten ihn die Pens, abermals kurz vor der Trade Deadline, für den finnischen Stürmer Lasse Pirjetä ein und transferierten den US-Amerikaner in seinen Heimatstaat Ohio zu den Columbus Blue Jackets. Für diese absolvierte Holzinger bis zum Saisonende 2003/04 insgesamt 13 NHL-Spiele mit einem Torerfolg. Nachdem die Spielzeit 2004/05 aufgrund eines Lockouts ausgefallen war, kehrte der Angreifer nicht als professioneller Akteur in die National Hockey League zurück.

International
Holzinger vertrat sein Heimatland auf internationaler Ebene bei der Junioren-Weltmeisterschaft 1992. In sieben Partien steuerte der Stürmer einen Treffer und eine Torvorlage zum Bronzemedaillengewinn der US-amerikanischen Auswahl bei. Außerdem verbrachte der Rechtsschütze zwei Minuten auf der Strafbank.

Erfolge und Auszeichnungen

International
 1992 Bronzemedaille bei der Junioren-Weltmeisterschaft

Karrierestatistik

International
Vertrat die USA bei:
 Junioren-Weltmeisterschaft 1992

Weblinks

Eishockeynationalspieler (Vereinigte Staaten)
Eishockeyspieler (Bowling Green Falcons)
Eishockeyspieler (Rochester Americans)
Eishockeyspieler (Buffalo Sabres)
Eishockeyspieler (Columbus Blue Jackets)
Eishockeyspieler (Pittsburgh Penguins)
Eishockeyspieler (Springfield Falcons)
Eishockeyspieler (Tampa Bay Lightning)
US-Amerikaner
Geboren 1972
Mann

Brian Holzinger


John Pell (1 March 1611 – 12 December 1685) was an English mathematician and political agent abroad.

Early life
He was born at Southwick in Sussex. His father, also named John Pell, was from Southwick, and his mother was Mary Holland, from Halden in Kent. The second of two sons, Pell's older brother was Thomas Pell. By the time he was six, they were orphans, their father dying in 1616 and their mother the following year. John Pell the elder had a fine library, which proved valuable to the young Pell as he grew up. He was educated at Steyning Grammar School and entered Trinity College, Cambridge, at the age of 13. During his university career he became an accomplished linguist; even before taking a B.A. degree in 1629, he corresponded with Henry Briggs and other mathematicians. He was promoted by seniority to M.A. in 1630 and taught in the short-lived Chichester Academy set up by Samuel Hartlib. On 3 July 1632 he married Ithamaria Reginald (also rendered as Ithamara or Ithumaria, with the surname Reginolles), sister of the writer and polymath Bathsua Makin. They had four sons and four daughters. Ithumaria died in 1661. Some time before 1669 Pell remarried.

Pell spent much of the 1630s working under Hartlib's influence, on topics in the area of pedagogy, encyclopedism and pansophy, combinatorics, and the legacy of Trithemius. By 1638 he had formulated a proposal for a universal language. In mathematics, he concentrated on expanding the scope of algebra in the theory of equations, and on mathematical tables. As part of a joint lobbying effort with Hartlib to find himself support to continue as a researcher, he had his short Idea of Mathematics printed in October 1638. It brought interested responses from Johann Moriaen and Marin Mersenne.

Academic and diplomat
His reputation and the influence of Sir William Boswell, the English resident, with the States-General procured his election in 1644 to the chair of mathematics in Amsterdam, after an earlier attempt immediately after Martin van den Hove left for Leiden had failed. From 1644 he worked on a polemical work, against Longomontanus. For this he put in a large effort soliciting help and testimonials: from Bonaventura Cavalieri, his patron Sir Charles Cavendish, René Descartes, Thomas Hobbes, Mersenne, Claude Mydorge, and Gilles de Roberval. It finally appeared as Controversy with Longomontanus concerning the Quadrature of the Circle (1647).

In 1646, on the invitation of Frederick Henry, Prince of Orange, Pell accepted a professorship at the new Orange College at Breda, where he taught until 1652. He realised that war between the English and the Dutch was imminent and that he would be in an extremely difficult position in Breda, so returned to England before the outbreak of the First Anglo-Dutch War in July 1652. After his return, Oliver Cromwell appointed Pell to a post teaching mathematics in London.

From 1654 to 1658 Pell acted as Cromwell's political agent in Zurich to the Protestant cantons of Switzerland; he cooperated with Samuel Morland, the English resident at Geneva. Pell was described in Zurich by the English traveller Sir John Reresby in about 1656 as "a strange unknown person, not unsuiting the people he was sent to, nor the master [Cromwell] he came from. They are here so strict in their religion, they suffer not the Venetian ambassador to hear mass in his own house." Cromwell wanted to split the Protestant cantons of Switzerland off to join a Protestant League, with England at its head. However Pell's negotiations were long drawn out and he returned to England to deliver his report only shortly before Cromwell's death. He was unable to report as he waited in vain for an audience with the ailing Cromwell.

A mathematical pupil and disciple in Switzerland, from 1657, was Johann Heinrich Rahn, known as Rhonius. Rahn is credited with the invention of the division sign () from one of the classic symbols for Obelus; it has also been attributed to Pell, who taught Rahn a three-column spreadsheet-style technique of tabulation of calculations, and acted as editor for Rahn's 1659 book Teutsche Algebra in which it appeared. This book by Rahn also contained what would become known as the "Pell equation". Diophantine equations was a favourite subject with Pell; he lectured on them at Amsterdam. He is now best remembered, if perhaps erroneously, for the indeterminate equation

which is known as Pell's equation. This problem was in fact proposed by Pierre de Fermat first to Bernard Frénicle de Bessy, and in 1657 to all mathematicians. Pell's connection with the problem is through Rahn. It consisted of publication of the solutions of John Wallis and Lord Brouncker in his edition of Thomas Branker's Translation of Rhonius's Algebra (1668); added to his earlier editorial contributions, whatever they were, to the 1659 algebra book written by Rahn (i.e. Rhonius). This new edition by Pell of what was essentially Rahn's work included a great deal of additional material on number theory, amounting to a reply to the 1657 book Exercitationes mathematicae by Frans van Schooten. It is also notable for its inclusion of a Table of Incomposits, an early large factor table.

After the Restoration
After his return to England Pell took orders and in 1661 became rector of Fobbing in Essex. In 1663 he was given an honorary D. D. (Lambeth degree) and was also elected a Fellow of the Royal Society. At the same time he was presented by Bishop Gilbert Sheldon to the rectory of Laindon, Essex; Sheldon expected him to treat the positions as sinecures. He spent time visiting William Brereton, 3rd Baron Brereton, at Brereton Hall, having taught him mathematics at Breda, and after Brereton died in 1680 John Aubrey reported a very close friendship between the two men.

In 1673 Pell met Leibniz in London, and was able to inform him that some of his mathematical work had been anticipated by François Regnaud and Gabriel Mouton. His devotion to mathematics seems to have interfered with his advancement in the Church and with his private life. For a time he was confined as a debtor in the King's Bench Prison. He lived, on the invitation of Dr Daniel Whistler, for a short time in 1682 at the College of Physicians, but died at the house of Mr Cothorne, reader of the church of St Giles-in-the Fields.

Works
Many of Pell's manuscripts fell into the hands of Richard Busby, master of Westminster School, and afterwards came into the possession of the Royal Society; they are still preserved in nearly forty folio volumes in the British Library, which contain, not only Pell's own memoirs, but much of his correspondence with the mathematicians of his time.

His chief works are:
Astronomical History of Observations of Heavenly Motions and Appearances (1634)
Ecliptica prognostica (1634)
An Idea of Mathematicks (1638)
Controversy with Longomontanus concerning the Quadrature of the Circle (1646?)
A Table of Ten Thousand Square Numbers (fol.; 1672).

The Idea was a short manifesto. It made three suggestions: a mathematical encyclopedia and bibliography; a complete mathematics research library and collection of instruments, with state sponsorship; and a three-volume comprehensive set of mathematical textbooks, able to convey the state of the art to any scholar.

Family
John Pell's brother, Thomas Pell (1612/3–1669) was a physician who emigrated to New England in the 1630s. In 1654, Thomas Pell signed a treaty with Chief Wampage and other Siwanoy Indian tribal members that granted him  of tribal land, including all or part of the Bronx and land to the west along Long Island Sound in what is now Westchester County, extending west to the Hutchinson River and north to Mamaroneck. Having no children, he left his estate to his nephew Sir John Pell (1643–1702), one of the mathematician's four sons, who travelled from England to New York and took up residence there as the first Lord of the Manor of Pelham. His descendants have continued to be prominent in American polity, including Ambassador and U.S. Representative Herbert Pell and U.S. Senator Claiborne Pell. Philip Pell II built Pelhamdale at Pelham Manor, New York about 1750, and another descendant, Stephen Hyatt Pell, restored Fort Ticonderoga, New York in 1909 and formally opened it to the public. (William Ferris Pell had bought the Fort and surrounding lands in 1820, and used the property as a summer retreat.)

Yet another of John Pell's American descendants, Morris Birkbeck Pell, graduated as senior wrangler in mathematics at Cambridge University in 1849 and emigrated to Australia in 1852 to become the first professor of mathematics and natural philosophy at the newly inaugurated University of Sydney.

See also

Notes

References

The most recent study of Pell is by Noel Malcolm and Jacqueline Stedall, John Pell (1611–1685) and His Correspondence with Sir Charles Cavendish: The Mental World of an Early Modern Mathematician (Oxford: Oxford University Press, 2005).

External links

Galileo Project page
https://web.archive.org/web/20060615060236/http://www.townofpelham.com/townhistorian/index.html

1611 births
1685 deaths
17th-century English mathematicians
Doctors of Divinity
Original Fellows of the Royal Society
Number theorists
People educated at Steyning Grammar School
People educated at Westminster School, London
Alumni of Trinity College, Cambridge
People from Fobbing
People from Southwick, West Sussex
People imprisoned for debt
Pell family

John Pell (mathematician)


El municipio de Huehuetla es uno de los ochenta y cuatro municipios que conforman el estado de Hidalgo, México. La cabecera municipal y la localidad más poblada es Huehuetla.

El municipio se localiza al oriente del territorio hidalguense entre los paralelos 20° 23' y 20° 41' de latitud norte; los meridianos  97° 59' y 98° 11' de longitud oeste; con una altitud entre 100 y 1700  Este municipio cuenta con una superficie de 213.91 km², y representa el 1.03 % de la superficie del estado; dentro de la región geográfica denominada como la Sierra de Tenango.

Colinda al norte con el estado de Veracruz de Ignacio de la Llave; al este con el estado de Veracruz de Ignacio de la Llave y con el estado de Puebla; al sur con el estado de Puebla y con el municipio de Tenango de Doria; al oeste con los municipios de Tenango de Doria y San Bartolo Tutotepec.

Toponimia

Del náhuatl weweh 'viejo' y -tlan 'lugar donde abunda' por lo que su significado sería: 'Lugar de viejos o ancianos'.

Geografía

Relieve e hidrográfica

En cuanto a fisiografía se encuentra dentro de las provincias de Sierra Madre Oriental; dentro de la subprovincia de Carso Huasteco. Su territorio es completamente sierra. Con mayor altitud están los cerros de Nanjuai y Ocotal con una altura de 1600 , el cerro de Chamisal de 1330 , el cerro de Chapingo y el de la Luna de 1100 ; también tenemos que los cerros la Esperanza 2 y Juntas Chicas, alcanzan una altura de 300

En cuanto a su geología corresponde al periodo cretácico (51.0%), paleógeno (27.57%) y jurásico (21.0%). Con rocas tipo sedimentaria: caliza–lutita (48.0%) lutita–arenisca (35.57%) y caliza (16.0%). En cuanto a edafología el suelo dominante es umbrisol (56.0%), luvisol (36.57%), leptosol (4.0%) y phaeozem (3.0%).

En lo que respecta a la hidrología se encuentra posicionado en la región hidrológica de Tuxpan – Nautla; en la cuenca del río Tuxpan; dentro de la subcuenca de río Pantepec (86.0%) y río Vinazco (14.0%) . En el municipio se encuentra el río Chiflón, que sirve de límite entre el estado de Veracruz y el estado de Hidalgo. El río Huehuetla o Pantepec pasa por la cabecera municipal y, desemboca en el río Tuxpanicatlán; el río Blanco que sirve de límite entre el estado de Hidalgo y el estado de Puebla.

Clima
El territorio municipal se encuentran los siguientes climas con su respectivo porcentaje: Semicálido húmedo con lluvias todo el año (78.0%), cálido húmedo con lluvias todo el año (19.0%) y templado húmedo con lluvias todo el año (3.0%).

Ecología

En cuanto a flora está formada por eucalipto, pino, encino, ocote, manzanilla, encino negro, uña de gato, oyamel, cedro rojo, además de especies no maderables como: Hongos, palma camedor, musgo, también podemos encontrar, árboles de manzana, durazno, capulín y pera. En cuanto a fauna es variada ya que se encuentra tigrillo, gato montés, lobo, venado, serpiente, conejo, liebre, zorrillo, tlacuache, armadillo, ardilla y comadreja, además de una gran variedad de reptiles y aves como codorniz, perdiz, palomas, cojolite, jilguero, calandria, colibrí, tucán, pájaro carpintero, gavilán, zopilote, águila, tucanillo, guacamaya, cenzontle y cotorros. .

Demografía

Población

De acuerdo a los resultados que presentó el Censo Población y Vivienda 2020 del INEGI, el municipio cuenta con un total de 22 846 habitantes, siendo 11 016 hombres y 11 830 mujeres. Tiene una densidad de 106.8 hab/km², la mitad de la población tiene 29 años o menos, existen 93 hombres por cada 100 mujeres.

El porcentaje de población que habla lengua indígena es de 49.40 %, y el porcentaje de población que se considera afromexicana o afrodescendiente es de 3.69 %. ELas principales lenguas indígenas, que se hablan son el Otomí de la Sierra (86.2 %), y el Tepehua de Huehuetla (13.0 %).

Tiene una Tasa de alfabetización de 97.9 % en la población de 15 a 24 años, de 66.6 % en la población de 25 años y más. El porcentaje de población según nivel de escolaridad, es de 24.4 % sin escolaridad, el 50.9 % con educación básica, el 16.5 % con educación media superior, el 8.1 % con educación superior, y 0.1 % no especificado.

El porcentaje de población afiliada a servicios de salud es de 87.3 %. El 1.6 % se encuentra afiliada al IMSS, el 93.9 % al INSABI, el 4.0 % al ISSSTE, 0.4 % IMSS Bienestar, 0.1 % a las dependencias de salud de PEMEX, Defensa o Marina, 0.0 % a una institución privada, y el 0.1 % a otra institución. El porcentaje de población con alguna discapacidad es de 6.4 %. El porcentaje de población según situación conyugal, el 25.7 % se encuentra casada, el 29.6 % soltera, el 33.0 % en unión libre, el 4.7 % separada, el 0.3 % divorciada, el 6.7 % viuda.

Para 2020, el total de viviendas particulares habitadas es de 6266 viviendas, representa el 0.7 % del total estatal. Con un promedio de ocupantes por vivienda 3.6 personas. Predominan las viviendas con tabique y block. En el municipio para el año 2020, el servicio de energía eléctrica abarca una cobertura del 96.7 %; el servicio de agua entubada un 30.8 %; el servicio de drenaje cubre un 85.2 %; y el servicio sanitario un 95.8 %.

Localidades

Para el año 2020, de acuerdo al Catálogo de Localidades, el municipio cuenta con 84 localidades.

Política

Se erigió como municipio el 26 de abril de 1827. El Honorable Ayuntamiento está compuesto por: un Presidente Municipal, un Síndico, ocho Regidores, cuatro Comisiones y cuarenta y cinco Delegados Municipales. De acuerdo al Instituto Nacional electoral (INE) el municipio está integrado por dieciséis secciones electorales, de la 0441 a la 0456. Para la elección de diputados federales a la Cámara de Diputados de México y diputados locales al Congreso de Hidalgo, se encuentra integrado al IV Distrito Electoral Federal de Hidalgo y al IX Distrito Electoral Local de Hidalgo. A nivel estatal administrativo pertenece a la Macrorregión II y a la Microrregión XXI, además de a la Región Operativa IV Tenango.

Cronología de presidentes municipales

Economía

En 2015 el municipio presenta un IDH de 0.612 Medio, por lo que ocupa el lugar 78.° a nivel estatal; y en 2005 presentó un PIB de $503 522 119 pesos mexicanos, y un PIB per cápita de $21 962 (precios corrientes de 2005).

De acuerdo con el Consejo Nacional de Evaluación de la Política de Desarrollo Social (Coneval), el municipio registra un Índice de Marginación Muy Alto. El 39.5% de la población se encuentra en pobreza moderada y 46.9% se encuentra en pobreza extrema. En 2015, el municipio ocupó el lugar 84 de 84 municipios en la escala estatal de rezago social.

A datos de 2015, en materia de agricultura, uno de sus cultivos es el fríjol, el cual ocupa una extensión de 357 hectáreas cultivadas; n cuanto a maíz grano, cuenta con 6830 hectáreas sembradas. Mención especial merece el cultivo de café gran porcentaje de la producción estatal proviene de Huehuetla. En el municipio no existen cultivos de riego, solo se efectúa la siembra de temporal. En ganadería elganado bovino cuenta con 1437 toneladas de producción, siendo el de mayor producción, siguiéndole así el porcino con un total de 102 toneladas, el ovino con un total de 11 toneladas, 49 toneladas de ave de corral. En silvicultura se explota las maderas que el municipio produce, pero con escasa vigilancia.

En las localidades se efectúan días de tianguis siendo los más importantes el de Huehuetla los domingos, San Lorenzo los viernes, San Antonio y Santa Úrsula los sábados. Para 2015 existen 312 unidades económicas, que generaban empleos para 412 personas. En lo que respecta al comercio, se cuenta con seis tiendas Liconsa. Diconsa reporta 17 tiendas de abasto ubicadas en San Guillermo Santa Úrsula; Huehuetla, San Antonio, Río Blanco San Ambrosio, Acuautla, El Ocotal, Huehuetla, Juntas Chicas, La esperanza, Barrio Huehuetla, San Esteban, San Clemente, El paraíso, San Lorenzo Achiotepec, San Gregorio, Dos Caminos, Chapingo y Colonia Linda Vista.

De acuerdo con cifras al año 2015 presentadas en los Censos Económicos por el INEGI, la Población Económicamente Activa (PEA) de 12 años y más del municipio asciende a 6647 de las cuales 6255 se encuentran ocupadas y 392 se encuentran desocupadas. El 51.78% pertenece al sector primario, el 15.12% pertenece al sector secundario, el 32.44% pertenece al sector terciario y el 0.66% no especificado.

Véase también

 Municipios del estado de Hidalgo
 Historia del estado de Hidalgo
 Cultura del estado de Hidalgo

Notas

Referencias

Enlaces externos

 H. Ayuntamiento de Huehuetla - Sitio Oficial
 Gobierno del Estado de Hidalgo - Sitio Oficial

Municipios del estado de Hidalgo

Municipio de Huehuetla (Hidalgo)


James Hargest, dit Jim Hargest ou Jimmy Hargest, né le  à Gore et mort à la guerre le  en Normandie, est un homme politique néo-zélandais. Vétéran de la Première Guerre mondiale, durant la Seconde il est « l'officier Allié de plus haut rang » à s'échapper d'un camp de prisonniers de guerre, puis est tué en participant au débarquement de Normandie.

Biographie

Première Guerre mondiale
Fils d'un ouvrier agricole de l'île du Sud de Nouvelle-Zélande, il travaille auprès de son père après ses années d'école. Engagé réserviste dans l'armée de terre à partir de 1911, il se porte volontaire en août 1914 auprès de la Force expéditionnaire de Nouvelle-Zélande déployée sur le front de la guerre. Fait second lieutenant dans le régiment d'infanterie montée de l'Otago, il est grièvement blessé début août 1915 durant la campagne des Dardanelles. Après sa convalescence, il est déployé à la guerre en France, où il se distingue ; il est décoré en 1916 de la Croix militaire. Il épouse en 1917 une infirmière néo-zélandaise d'un hôpital militaire, et en septembre 1918 est promu lieutenant-colonel et fait commandant du  bataillon du régiment d'infanterie de l'Otago. Il est considéré comme un très bon commandant, alliant courage personnel et une très bonne capacité d'organisation, et est décoré de l'ordre du Service distingué ainsi que fait chevalier de l'ordre national de la Légion d'honneur par la France. À l'issue de la guerre il est reconnu comme souffrant d'obusite, c'est-à-dire de stress post-traumatique.

Député
De retour en Nouvelle-Zélande, il s'établit comme fermier ovin tout en demeurant membre des forces de réserve de l'armée de terre. Aux élections législatives de 1931 il entre à la Chambre des représentants comme député d'Invercargill pour le gouvernement de coalition conservateur. Aux élections de 1935 il renonce à cette circonscription urbaine pour se présenter avec succès dans la circonscription rurale d'Awarua, qui couvre une partie des environs ruraux d'Invercargill, dont la petite ville de Bluff et l'île Stewart à l'extrême-sud du pays. En 1936 il est membre fondateur du Parti national, qui unit les forces d'opposition conservatrices au gouvernement travailliste de Michael Joseph Savage.

Seconde Guerre mondiale

Il tente de s'engager dans le corps expéditionnaire néo-zélandais à l'entame de la Seconde Guerre mondiale, mais une expertise médicale refuse son déploiement car il n'est pas pleinement remis de ses troubles post-traumatiques. Il demande alors au Premier ministre travailliste par intérim Peter Fraser, avec qui il a de bonnes relations, d'intervenir. Selon certaines sources, Peter Fraser impose à l'armée d'accepter James Hargest ; selon d'autres, il laisse la décision au général Bernard Freyberg, le commandant des forces terrestres néo-zélandaises, qui accueille volontiers James Hargest. Ce dernier est fait commandant de la  brigade d'infanterie de Nouvelle-Zélande, promu général de brigade et déployé en Égypte. Il prend part à la bataille de Grèce d'avril 1941 puis à la bataille de Crète, où il est considéré en grande partie responsable de la perte de l'île par les Alliés. Il est néanmoins décoré de la Croix de guerre par la Grèce, ainsi que d'une barrette au ruban de sa médaille de l'ordre du Service distingué.

Il participe ensuite à la campagne d'Afrique du Nord. Fait prisonnier par les Allemands en novembre 1941, il est incarcéré en Italie dans un camp de prisonniers de guerre près de Florence. Il parvient à s'en évader en mars 1943 avec cinq autres prisonniers alliés. Il atteint la Suisse, traverse la France occupée avec l'aide de la Résistance intérieure française et rejoint le Royaume-Uni via l'Espagne. Il est décoré d'une seconde barrette à sa médaille de l'ordre du Service distingué et est fait officier commandeur de l'ordre de l'Empire britannique. À sa demande, il est nommé observateur pour la Nouvelle-Zélande des forces alliées de libération de la France et participe au débarquement de Normandie du  avec la  division d'infanterie de la British Army, ainsi qu'à la bataille de Normandie qui s'ensuit. Il est blessé en juin, puis tué par un tir de mortier allemand le . L'un de ses trois fils, Geoffroy Hargest, a été tué à la guerre en Italie un peu plus tôt en 1944.

James Hargest est inhumé au cimetière militaire d'Hottot-les-Bagues. Une école secondaire à Invercargill porte son nom.

Voir aussi
 Histoire militaire de la Nouvelle-Zélande pendant la Seconde Guerre mondiale
 Liste de parlementaires néo-zélandais aux deux guerres mondiales

Références

Membre de la Chambre des représentants de Nouvelle-Zélande
Militaire néo-zélandais de la Première Guerre mondiale
Récipiendaire néo-zélandais de la croix militaire (Royaume-Uni)
Compagnon de l'ordre du Service distingué avec deux barrettes
Chevalier de la Légion d'honneur
Commandeur de l'ordre de l'Empire britannique
Prisonnier de guerre de la Seconde Guerre mondiale
Naissance en septembre 1891
Décès en août 1944
Décès à 52 ans
Militaire néo-zélandais mort lors de la Seconde Guerre mondiale

James Hargest


La route régionale 900 () est une route régionale allant du centre de Kuhmo jusqu'à Kaitainsalmi à Sotkamo en Finlande.

Présentation
La seututie 900 est une route régionale de Kainuu.

Parcours
 Kuhmo
 Hietaperä
 Ala-Vieksi
 Viitavaara
 Soidinvaara
 Kaitainsalmi

Références

Annexes

Liens externes

Articles connexes
 Seututie

900

Transport à Sotkamo
Transport à Kuhmo

Seututie 900


Cet article dresse la liste des ministres italiens de l'Éducation, de l'Enseignement supérieur et de la Recherche entre  et , puis de  à , périodes d'existence du ministère du même nom qui fusionnait le ministère de l'Éducation et le ministère de l'Enseignement supérieur et de la Recherche.

Liste

Chronologie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des ministres italiens de l'Enseignement supérieur et de la Recherche
 Liste des ministres italiens de l'Éducation

Éducation

Liste des ministres italiens de l'Éducation, de l'Enseignement supérieur et de la Recherche


Àlex Rovira i Celma (Barcelona, 1. ožujka 1969.), katalonski impresarij, pisac i profesor ekonomije. Na hrvatskom mu je objavljeno djelo Dobra sreća koje je napisao u suautorstvu s Fernandom Triasom de Besom.

Izvori

Katalonija
Španjolski ekonomisti

Àlex Rovira i Celma


Begonia valdensium é uma espécie da flora de Brasil pertencente à família Begoniaceae.

Taxonomia
Begonia valdensium foi nomeada pelo botânico franco-suíço Alphonse Pyrame de Candolle, descrito em Annales des Sciences Naturelles; Botanique, série 4, 11: 138, e publicado em 1859.

Conservação
O Governo do Estado do Espírito Santo incluiu em 2005 B. valdensium em sua primeira lista de espécies ameaçadas de extinção, por intermédio do Decreto nº 1.499-R, classificando-a como uma espécie "Vulnerável" (VU).

valdensium
Flora do Espírito Santo (estado)
Espécies citadas na Lista Vermelha de Ameaça da Flora Brasileira
Espécies citadas na Lista de Espécies da Flora Ameaçadas do Espírito Santo
Plantas descritas em 1859
Plantas descritas por A.DC.

Begonia valdensium


Gavril Donca (n. 1863, Dindești, Județul Sălaj – d. 1926) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Activitate politică

Gavril Donca a participat la Adunarea de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, în calitate de delegat, reprezentând comuna Dindești, din comitetul plasei Carei.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Nașteri în 1863
Decese în 1926
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Gavril Donca


Sufran con lo que yo gozo es una canción pop escrita e interpretada por la cantautora mexicana Gloria Trevi. Este es el  y último sencillo de las canciones inéditas de su primer álbum en directo La trayectoria, lanzado en 2006. La canción fue estrenada en la entrega de los premios Billboard de 2007.

Promoción
El sencillo no tuvo tanto éxito como sus 2 anteriores (Todos me miran y Estrella de la mañana) y no se realizó mucha promoción en vivo. En las presentaciones de este sencillo en varios programas de televisión se interpretó la versión Vallenato, la cual fue grabada con Celso Piña el mismo año.

Videoclip
El videoclip fue grabado en su natal Monterrey en 2007 y estrenado el mismo año. El videoclip fue codirigido por la cantante, en el que cuenta con la participación de Celso Piña. En el videoclip, Gloria aparece lavando trastes y de mesera en un restaurante, también aparecen mujeres hablando de mal de Gloria, pero Gloria mueve su cabeza dando a entender: Que me importa.
El videoclip se encuentra en el DVD de Una Rosa Blu Deluxe Edition

Sufran con lo que yo gozo