, originally spelled in kanji as , is a fictional character in Capcom's Street Fighter series. Ken is the best friend and rival of Ryu, who has also appeared in all Street Fighter games. Ken's goal is to test his power against many different fighters, as he strives to become stronger. He uses improved Shoryuken (dragon punch) techniques.

Ken's physical appearance and biographical traits were inspired by American martial artist Joe Lewis. He appeared in other game franchises, such as Namco × Capcom, Project X Zone, Project X Zone 2, and Super Smash Bros., and also appeared in films such as Street Fighter: Legacy, Street Fighter: Assassin's Fist, Street Fighter: Resurrection, Street Fighter: World Warrior, Wreck-It Ralph and Goosebumps 2: Haunted Halloween.

Character design
Ken has neck-length dyed-blonde hair, black eyebrows, and wears a red sleeveless keikogi with a black belt. In the original Street Fighter, Ken fought barefoot and wore yellow arm bands without gloves. For Street Fighter III, Ken was supposed to be given new techniques but the staff refrained from it as they found him overpowered.

By the time of Street Fighter V, Ken's appearance underwent a design change. Ken's gi top now hangs around his waist and he wears a black v-neck training shirt with several red linings in its place. He sports black sparring gloves and has his hair tied back in a topknot instead of hanging loose which it was grown into medium length after the events of Street Fighter III series and now wears black ankle wraps with red linings instead of barefoot. For this game, Capcom wanted to differentiate Ken and Ryu's moves since they have been seen as "clones". According to Street Fighter V Senior Manager Matt Dahlgren, "Ken's more of the hothead. He's the one that's gonna rush you down and be in your face, so his V-Skill is a run move that can be used to constantly pressure your opponent."

Appearances

In video games

Street Fighter games
Ken made his first appearance in 1987 in the original Street Fighter and is the only other playable character in the game aside from Ryu. He is characterized as the best friend, and rival of the main character, Ryu, who trained under the same master (a character whose identity would later be fleshed out as Gouken). The single-player tournament can only be played with Ken after the second player defeats the first player in a two-player match. Ken was also named one of the best fighters in the game.

Ken and Ryu, along with former final boss Sagat, were the only characters from the original game to return in the game's true sequel, Street Fighter II, in 1991—here, Ken is invited to participate in the World Warrior tournament by Ryu, having already moved away from Japan to live in America. In Ken's ending, he ends up marrying his girlfriend Eliza. As revealed in Street Fighter EX2, this makes him brothers-in-law with fellow fighter Guile, who married Eliza's older sister Julia. Street Fighter II was a breakaway hit for Capcom, leading to the production of revised editions of the same game which included Champion Edition and Hyper Fighting in 1992, Super Street Fighter II in 1993 and Super Turbo in 1994, which all follow the same plot. Numerous spinoff products were made as well during the game's popularity: when Capcom licensed Hasbro to produce a line of action figures, Ken was given the surname "Masters". The full name Ken Masters was used in the animated Street Fighter II movie and in the Street Fighter II V series before being canonized in the video games with Street Fighter Alpha 2.

No new Street Fighter game was released until 1995's Street Fighter Alpha. Street Fighter Alpha was a prequel to the Street Fighter II series, and it fleshed out the established Street Fighter II characters as well as reintroducing characters from the original Street Fighter and the beat-em-up game Final Fight. Alpha features a younger Ken who is searching for Ryu, having recently won the first "World Warrior" tournament in the events of the original Street Fighter. In Ken's ending in the original Alpha, he defeats Ryu and heads back to America, where he meets Eliza. Alpha was followed by its own line of sequels: Alpha 2, which follows the same plot as in the original Alpha (with a revised ending for Ken) and Alpha 3, which takes place after the events in the first two games. In Alpha 3, Ken is featured in the numerous characters' storylines within the game.

Ken's following appearance is in Street Fighter III, in which he has a son (Mel) and his own student (Sean). In Street Fighter IV, Ken enters into the world tournament while waiting for the birth of Mel. Ken also appears in Street Fighter V, when he take parts of a final raid on Shadaloo's main base, when Mel was two years old.

In Street Fighter 6, set years after the events of III, where Mel is now a teenager, Ken originally planned to form partnerships with JP and the young King of Nayshall to build the country's first coliseum martial arts tournament while hiring Luke as Mel's bodyguard. However, Ken learns that JP is a leader of terrorist group known as Amnesia, having manipulated Ken into unknowingly funding his criminal activities instead of opening the tournament. Then, Deepfake footage of Ken frames him for taking part in the conspiracy. As his situation is dire, Ken goes into hiding to protect his family while hunting JP, ever since the latter briefly kidnapped Mel during the incident. In the game's World Tour mode, the player can find Ken working at a construction site while keeping a low profile. Though his name has been cleared at this point, he begins to question what he is fighting for.

Other games
In 1990, Capcom produced an action game for the Nintendo Entertainment System titled Street Fighter 2010: The Final Fight. The Japanese version of the game starred an original character named Kevin Straker, a cyborg policeman who fought against alien creatures in the future. When Capcom released 2010 in North America, the main character's identity was changed from Kevin to Ken, with the game's story rewritten to imply that he was the same Ken from the original Street Fighter. Other than that, the game has little or no plot ties to the original Street Fighter and its part in the canonical Street Fighter series is disputed.

Outside the mainstream Street Fighter games, Ken appears in the Street Fighter EX games and in the mobile game Street Fighter: Puzzle Spirits. He also appears in crossover titles like X-Men vs. Street Fighter, Marvel Super Heroes vs. Street Fighter, Marvel vs Capcom 2: New Age of Heroes, the Capcom vs. SNK series, and Street Fighter X Tekken. (In the game Marvel vs. Capcom, Ryu is able to access Ken's moveset when the player enters a certain command.) He also appears in the Street Fighter II: The Animated Movie and arcade versions of Street Fighter: The Movie. In SNK Playmore's fighting game SNK vs. Capcom: SVC Chaos he has an alter-ego named , who later made his full Street Fighter debut in Ultra Street Fighter II: The Final Challengers. Ken is featured in the tactical role-playing games Namco × Capcom, Project X Zone, and Project X Zone 2. Ken also makes a cameo as a Trophy in Super Smash Bros. for Nintendo 3DS and Wii U, as part of the Ryu DLC. He is playable in Super Smash Bros. Ultimate as an "echo fighter" or clone of Ryu.

In other media
He was voiced by Scott McNeil in the Street Fighter animated series. In Street Fighter II V, he was voiced by Jimmy Theodore in the Animaze dub and Jason Douglas in the ADV Films dub and in Street Fighter II: The Movie, he was voiced by Eddie Frierson. He was voiced by Kazuya Ichijo in Japanese and Steven Blum in the dub for the Street Fighter Alpha movie. In Street Fighter II V and the Street Fighter II animated movie, Ken is depicted with reddish hair.

Damian Chapa portrayed Ken in the 1994 Street Fighter movie, where he and Ryu (played by Byron Mann) are traveling con artists who steal money from wealthy crime bosses/lords and drug kingpins though various schemes such as selling modified toy guns. After the two unsuccessfully try to scam Shadaloo Tong leader Sagat, they are arrested by Allied Nations forces. Guile offers them their freedom in exchange for infiltrating Bison's base (whom Sagat works for as an arms supplier) and revealing its location so that the AN can make a military strike and free the hostages captured earlier in the film. When Guile eventually infiltrates Bison's base and chaos ensues, Ryu and Ken try to help free the hostages but split up when the AN forces arrive, Ken opting to flee for their lives while Ryu desires to stay behind and fight. Ken later comes to Ryu's aid when he is ambushed by Vega and Sagat. While Ryu defeats Vega, Ken defeats Sagat. In the aftermath, though Guile intends to free Ryu and Ken, they decide to stay in Shadaloo to help the AN clear up what Bison has left in his wake.

Reuben Langdon provides Ken's voice in the Street Fighter IV series, V, and Super Smash Bros. Ultimate, and plays him in the live-action short film Street Fighter x Tekken: The Devil Within.

British actor Christian Howard portrayed Ken in the live-action short film Street Fighter: Legacy, and reprised his role in the follow-up series Street Fighter: Assassin's Fist, Street Fighter: Resurrection and Street Fighter: World Warrior. Taking place to a time similar to Street Fighter Alpha, the younger Ken is shown to be arrogant and impatient, and was brought to Japan at a young age by his father (a friend of Gouken's) to Gouken's dojo following the death of his mother. He finds a book showing the techniques of the Satsui no Hado and is warned by Gouken not to use them. During a bout with Ryu, Ryu is taken over by the Satsui No Hado, forcing Ken to nearly kill him with a flaming Shoryuken. As Gouken sends his two students off, he trusts Ken to look after Ryu.

Ken made a cameo appearance in the Disney film Wreck-It Ralph, with Langdon reprising his role.

In the 2018 film Goosebumps 2: Haunted Halloween, Slappy the Dummy uses magic to bring actions figures of Ryu and Ken to life.

Promotion and reception
Ken artwork was featured on an officially licensed Nubytech/UDON joypad for the PlayStation 2, and a Mad Catz joypad for the PlayStation 3.

Ken has often been recognized as one of the best Street Fighter characters. IGN ranked Ken at number six in their "Top 25 Street Fighter Characters" article, noting his contrast to Ryu while subsequently questioning his lesser appeal, and stating "he's just as indispensable to the series as Ryu is. After all, could you imagine a Street Fighter game without him? Perhaps, but it probably still wouldn't be the same." GameDaily listed him at number six on their "Top 20 Street Fighter Characters of All Time" article, noting the contrast between himself and Ryu. The same site ranked him sixth along with Ryu in the Top 25 Capcom Characters of All Time with editor Robert Workman saying "It was just impossible to choose between one of these world warriors". Another feature, "Top 25 Gaming Hunks", situated Ken eighteenth, stating it was hard deciding between him and Ryu. In Gamest magazine in Japan, Ken ranked at ninth along with Blanka as "Best Characters of 1991" and at number 49 in "Top 50 Characters of 1996". In 2009 GamePro ranked Ryu and Ken as number nine in their list of the best palette-swapped video game characters, adding: "While some may have argued that Street Fighter 2's depiction of Ryu and Ken utilized palette swapping, a true palette swapping aficionado would know that only the original Street Fighter exploited the swapping of palettes." GamesRadar writer Tyler Wilde published an article focusing on Ken's and Ryu's development across the franchise under the title of "The evolution of Ken and Ryu." While comparing these two characters, IGN's Jesse Schedeen stated that Ken could "easily suffer from Luigi Syndrome" for his resemblance with Ryu, but thanks to the sequels, Ken gained his own fighting style separated from Ryu's.

Some sites have commented on Ken's techniques due to being relatively overpowered. The Guardian recommended Ken alongside Ryu for beginners in Street Fighter IV with Ken being better at close-up fights as a result of his powerful uppercuts. In a humor article by GameSpy, the Super Street Fighter II Turbo version of Ken was mentioned to have become unbalanced to the point he was the strongest character from the cast. In Street Fighter III: Third Strike, Ken was also noted to be one of the three more powerful characters from the game alongside Chun-Li and Yun. Similarly, Dave Cook from Now Gamer called him and Tekkens Eddy Gordo one of the most hated characters from their franchises due to their overpowered moves. In another article, Cook listed a fight between Ken and Eddy Gordo as one of the fights he wished to see in Street Fighter X Tekken calling it the "ultimate battle of super cheapness." UGO Networks placed Ken at #4 on their list of "Top 50 Street Fighter Characters", stating "If you're a fan of dragon punches, you play Ken.". Jeremy Parish of Polygon ranked 73 fighters from Super Smash Bros. Ultimate "from garbage to glorious", listing Ken as 62nd.

Legacy
Ken has also been popular thanks to the Evo Moment 37. With 26 seconds remaining, Wong had the option to run out the clock, but he was eager to end the match. To win the round, Wong attempted to hit Umehara's Ken with Chun-Li's multihit Super Art II move; the Houyoku-sen (, "fanning phoenix-wing"). However, instead of avoiding it, Umehara chose to "Parry", a high-risk, high-reward technique which allows the defender to block an incoming attack without losing any health, but requires moving toward the opponent's direction in the same time a hit lands, within six of sixty frames of the impact animation – about a tenth of a second. Umehara had to predict when his opponent would start his Super Art Move, essentially making the first parry before the move even started, and then perform the same split-second timing on all 14 of the remaining hits. Umehara did so, and went on to counter a final kick of Chun-Li in mid-air before launching a 12-hit combo, capped by Ken's Super Art III; Shippuu Jinraikyaku (, "hurricane thunderclap leg"), winning the match. Evo Moment #37 is frequently described as the most iconic and memorable moment in the history of competitive video gaming. Being at one point the most-watched competitive gaming moment of all time, Kotaku compared it to sports moments such as Babe Ruth's called shot and the Miracle on Ice. The downloadable online version of 3rd Strike, Street Fighter III: 3rd Strike Online Edition, features a challenge where players need to pull off the Daigo Parry.

Notes

References

Bibliography

Action film characters
Ansatsuken
Capcom protagonists
Fictional American people in video games
Fictional billionaires
Fictional businesspeople in video games
Fictional Japanese American people
Fictional judoka
Fictional kenpō practitioners
Fictional kyokushin kaikan practitioners
Fictional male martial artists
Fictional martial artists in video games
Fictional shotokan practitioners
Fictional socialites
Fictional taekwondo practitioners
Male characters in video games
Street Fighter characters
Super Smash Bros. fighters
Video game characters introduced in 1987
Video game characters with fire or heat abilities
Video game mascots

Ken Masters


تسرد هذه المقالة قائمة بالحروب التي وقعت بين عامي 1800 و1899. تشمل صراعات هذه الحقبة الحروب النابليونية في أوروبا والحرب الأهلية الأمريكية في أمريكا الشمالية وتمرد تايبينغ في آسيا وحرب باراغواي في أمريكا الجنوبية والحرب الإنجليزية الزولوية في إفريقيا وحروب الحدود الأسترالية في أوقيانوسيا.

1800–1809

1810 - 1819

1820 - 1829

1830 - 1839

1840 - 1849

1850 - 1859

1860 - 1869

1870 - 1879

1880 - 1889

1890 - 1899

مراجع

 2
قوائم متعلقة بالقرن 19
نزاعات في القرن 19

قائمة الحروب 1800–1899


A Abadia de Keur Moussa ou simplesmente Keur Mousa, perto de Dacar, capital da nação da África Ocidental do Senegal, é um mosteiro beneditino da Congregação de Solesmes. Fundado em 1961 por monges franceses, o mosteiro tornou-se abadia em 1984. Desde 2000  o mosteiro foi o lar de 26 monges sob a liderança do abade Pe. Philippe Champetier de Ribes Christofle. Gravações feitas pela Sacred Spirit Music demonstram os monges tocando harpa corá e cantando, e alcançaram o público ocidental. Sua música mistura ritmos e instrumentos africanos com o canto litúrgico ocidental.

História
Em 1961, nove monges franceses da Abadia de Solesmes chegaram ao Senegal para estabelecer uma fundação monástica. Em meio a um país em grande parte islâmico, os monges fundadores pretendiam dar aos cristãos a oportunidade de participar da vida beneditina de oração e trabalho, e dar aos não-cristãos um exemplo desse estilo de vida.

Em 1984, o mosteiro alcançou total autonomia, sendo elevado à categoria de abadia em 30 de janeiro. O P. Philippe Champetier de Ribes Christofle foi eleito primeiro abade da comunidade. Dois anos depois, a igreja do mosteiro foi solenemente dedicada.

Trabalho apostólico
Os monges dedicam-se principalmente ao trabalho agrícola: a irrigação permitiu o cultivo de várias frutas (toranjas, laranjas, limões, mangas, bananas) e vegetais. Além disso, os monges se sustentam produzindo queijo de cabra, a tradicional harpa corá da África Ocidental, e gravações em cassete/CD.

Desde a fundação da sua comunidade, os monges da Abadia de Keur Moussa apoiam a população muçulmana local, prestando cuidados de saúde e distribuindo alimentos aos necessitados. Um dispensário médico e uma escola primária fundada pelos monges são agora operados por grupos de religiosas e leigos, respectivamente.

Pessoal
Os nove monges fundadores originais eram [[franceses da Abadia de Solesmes. Em 1998, dois terços dos cerca de 40 membros da comunidade (incluindo noviços, postulantes e candidatos) eram senegaleses.

A partir de 2000, a comunidade de Keur Moussa incluía 26 monges, 12 dos quais eram sacerdotes ordenados. Os monges de Abbaye de Keur Moussa estão sob a liderança do abade Philippe Champetier de Ribes Christofle, que é auxiliado em suas funções por Armand Sauvaget, prior.

Ligações externas

Igreja Católica no Senegal
Keur Moussa

Abadia de Keur Moussa


A  Tietê Vôlei Clube, mais conhecido como Sollo/Tietê, foi uma entidade desportiva, fundando em Tietê, que desenvolveu um trabalho profissional no voleibol feminino e foi campeão no Campeonato Sul-Americano de Clubes Campeões de 1996 no Peru.

História

O clube foi fundado em 9 de setembro de 1987, inscrito com CNPJ de número 57.049.462/0001-10, mas, foi  no final de 1993 que surgia o time profissional de vôlei indoor no naipe feminino.

Na temporada 1994-95,  surgia a nomenclatura de Superliga Brasileira A para a competição nacional brasileira da modalidade e equipe se reforçou com a levantadora Fofão, ex-Colgate, foram cntratadas também as irmãs Ângela Moraes e Andréa Moraes, Popó e Analirdes, sob o comando do técnico Cacá Bizzocchi, ao final terminaram na quinta posição.

Em 1995 foi vice-campeão no Campeonato Paulista e na Superliga Brasileira A 1995-96 conquistaram o bronze, e estavam no elenco: Denise Nicolini, Virna Dias, Sandra Suruagy, Ângela Moraes, Maria Estela Junior, Andréa de Moraes,  Shily Lopes Galvão, Ana Beatriz Chagas, Fátima Santos, Juliana Leite, Hélena Schincariol Vercellino e Andréa Teixeira.

Em 1996 conquista o título do Campeonato Sul-Americano de Clubes Campões em Lima, este sem a chancela da Confederação Sul-Americana de Voleibol, após conquista perdeu o patrocínio do time e sem patrocínio montou a equipe com Jaline PradoJoelma Perandre Moraes, Kátia Ramos dos Santos, Evelaine Domingues, Mônica Arantes Wagner, Karyn Roberta dos Santos
Tatiana Macéa, Hedla Farias, Silmara Belo Somini, Gislene Hesse Lima de Souza, e Magda Roberta Camargo e Anne Caroline Duarte, sob o comando de Dagoberto Camargo e finalizaram na décima posição.

Títulos e resultados

 Mundial de Clubes:0

 Campeonato Sul-Americano de Clubes Campeões:1
Campeão:1996

  Superliga Brasileira:0
Terceiro posto:1995–96

  Campeonato Paulista:0
Vice-campeão:1995

Ligações externas

Clubes de voleibol feminino de São Paulo

Tietê Vôlei Clube


Samolus vagans, američka vrsta opojana, trajnice iz porodice jaglačevki, koja raste po sjevernom Meksiku i Arizoni. Naraste do 30 cm. Cvate od proljeća do jeseni. Cvjetovi bijeli s pet latica.

Lokalni naziv za nju je Chiricahua Mountain Brookweed.

Izvori

Opojan

Samolus vagans


La gare de Kharkiv (en ) est une gare ferroviaire située dans la ville de Kharkiv en Ukraine.

Situation ferroviaire

Histoire
La première gare date de 1869. Bâtie par  puis par  à la fin du  avec la connexion à la ligne Kharkiv-Balachov, elle devient la plus grande de l'Empire russe. Détruite pendant la Seconde Guerre mondiale, elle est reconstruite et ré-ouverte en 1952. En 1978 un nouveau bâtiment est adjoint qui comprend un hôtel de seize étages.
Elle est classée au registre national des monuments d'Ukraine sous le N° : 63-101-2314.

Le Musée ferroviaire de Kharkiv est ouvert sur son emprise et reprend l'histoire du réseau ferroviaire local.

Service des voyageurs

Accueil

Desserte

Intermodalité
Elle est en correspondance avec la station Pivdennyi vokzal de la ligne 1 du métro de Kharkiv.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Transport ferroviaire en Ukraine,
 Gare d'Osnova,
Ligne de chemin de fer Koursk-Kharkov-Sébastopol,
 Liste de gares en Ukraine.

Liens externes

Gare dans l'oblast de Kharkiv
Gare
Gare mise en service en 1856
Patrimoine classé d'Ukraine

Gare de Kharkiv


An Elleanthus escobarii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dodson. An Elleanthus escobarii in nahilalakip ha genus nga Elleanthus, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Elleanthus

Elleanthus escobarii


John Downing peut faire référence à :

 , chercheur en communication
 John Downing (1940-2020), photographe britannique
  architecte américain
  (1913-1962), footballeur anglais
  (1936-), écrivain

Voir aussi

 , une maison historique à Middleport, Ohio
Jack Downing

John Downing


13145 Cavezzo este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
13145 Cavezzo este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Cavezzo la Observatorul Cavezzo. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,10 ua, o excentricitate de 0,12 și o înclinație de 7,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 13001-14000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1995
Centura de asteroizi

13145 Cavezzo


An Carex barrattii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni John Torrey ngan Ludwig David von Schweinitz. An Carex barrattii in nahilalakip ha genus nga Carex, ngan familia nga Cyperaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Carex

Carex barrattii


Mihail Fridman (în ) (n. 1 mai 1922, Drăgușenii Noi, județul Lăpușna, Basarabia — d. 18 august 2006, Moscova) a fost un critic literar, scriitor, poet și traducător sovietic și rus, specialist în literatura română. A fost doctor în filologie, cercetător principal la Institutul de Slavistică și Balcanistică al Academiei de Științe a URSS (ulterior Academia Rusă de Științe).

Biografie
S-a născut în satul Drăgușenii Noi, Basarabia (în prezent în raionul Hîncești al Republicii Moldova), fiind fiul comerciantului Vladimir Fridman și al Sarei (născută Grossman). A urmat studii la Liceul Casei Corpului Didactic din București (1933-1939) și la Liceul "Alecu Russo" din Chișinău (1939-1940), apoi a urmat Institutul Pedagogic din Chișinău (1940-1941). A fost mobilizat în Armata Roșie și a făcut parte dintr-o formație de geniu. Părinții și sora au murit în ghetoul Chișinău. Pleacă în 1945 la o rudă din Moscova și își continuă studiile la Institutul Pedagogic de Stat, absolvind Facultatea de Limba și Literatura Rusă (1948) și devenind profesor de limba și literatura rusă la școala medie nr. 31 din Moscova (1948-1953), apoi profesor de limba și literatura română la Catedra de limbi străine a Academiei de Științe a URSS (1953-1971).

Între anii 1950 și 1957 este interpretul de limba rusă al lui Mihail Sadoveanu în timpul vizitelor acestuia în Uniunea Sovietică. Teza sa de disertație despre Mihail Sadoveanu pentru obținerea titlului de candidat în științe filologice îi este respinsă în 1953 pe motiv că nu examinase și proza realist-socialistă a scriitorului. Cu toate acestea, lucrarea fără modificări îi este acceptată în 1959, iar Fridman primește titlul de candidat în științe filologice. În anul 1972 devine cercetător științific la Institutul de Slavistică și Balcanistică din cadrul Academiei de Științe a URSS, unde se specializează în istoria culturii și literaturii române. Fridman obține apoi titlul de doctor în științe filologice cu o teză despre curentele estetice în literatura română din secolele al XIX-lea și al XX-lea, tipărită în 1989.

A realizat numeroase traduceri ale operelor literare române atât clasice, cât și contemporane. A tradus printre altele Venea o moară pe Siret (1954), Nicoară Potcoavă (1955), Viața lui Ștefan cel Mare (1957), Frații Jderi (1971), Neamul Șoimăreștilor (1977), Aventurile șahului (1983) și Baltagul (1983). Astfel Friedman a tradus și publicat în limba rusă cele mai importante scrieri ale lui Sadoveanu.

A scris și revizuit capitolul "Istoria literaturii române moderne" din volumul Istoria literaturii din Europa de Est, după al doilea război mondial (vol. I:. 1945-1960, M. Indrik, 1995), elaborat sub auspiciile Institutului de Slavistică și Balcanistică. A colaborat la realizarea dicționarelor ruso-române și româno-ruse și a participat la scrierea unor manuale de limba rusă pentru învățământul mediu.

A publicat și literatură originală, îndeosebi romane, în limba română (Întoarcerea la viitor (1967)) și în limba rusă. Este autorul a două romane autobiografice Cartea lui Iosif (1994) și A doua carte a lui Iosif (2005), în care evocă anii de liceu la București, în anii '30 ai secolului al XX-lea. De la începutul anilor 1990 opera sa literară a început să fie publicată și în limba română (cf «M. Sadoveanu: o ipostază românească a relației național-universal» //Revistă de Lingvistică și Știință Literară, Chișinău, 1992, nr. 3—4).

În anul 2000 el a fost distins cu medalia românească «150 de ani de la nașterea lui Mihai Eminescu» pentru scrierea capitolului "Un român la Viena" în enciclopedia Viena - ca un magnet, publicată în Austria în 1996 în limba germană. A fost decorat cu medalii ale Republicii Socialiste România și ale Republicii Populare Mongole. A fost membru al Uniunii Scriitorilor din URSS (1979) și al Uniunii Scriitorilor din Moscova.

Familie
 Soția sa a fost Nina Șulghina - filolog, traducător și critic literar, redactor la revista «Иностранная литература» (1977—1987); ea a tradus din limbile slovacă și cehă, inclusiv 7 romane de Milan Kundera.
 A avut două fiice - pictorița, sculptorița și ilustratoarea Lidia Șulghina (căsătorită cu artistul Nikolai Estis) și scriitoarea Irina Șulghina. Nepotul său Aleksandr Estis (n. 1987, Moscova) este artist și scriitor.

Cărți

Scrieri proprii
 Întoarcerea la viitor, Chișinău, 1967;
 Russkii iazîk: tekstî, kommentarii, uprajneniia (Limba rusă: texte, comentarii, exerciții), Moscova, 1976;
 Literatura i jizni naroda: literaturno-hudojestvennaia kritika v SRR (Literatura și viața poporului: critica literară și de artă din RSR), Moscova, 1981;
 Ideino-esteticeskie teceniia v rumânskoi literature XIX-XX (Curente estetice și ideologice în literatura română din secolele XIX-XX), Moscova, 1989;
 Kniga Iosifa (Cartea lui Iosif), Moscova, 1994;
 Darî bezdnî (Darurile beznei), Moscova, 1997;
 Rekviem na dva golosa. Stihi, pisîma, esse (Recviem pentru două voci. Poezii, scrisori, eseuri), Moscova, 2002;
 Vtoraia kniga Iosifa (A doua carte a lui Iosif), Moscova, 2005.

Traduceri
 Mihail Sadoveanu, Venea o moară pe Siret (1954), Nicoară Potcoavă (1955), Viața lui Ștefan cel Mare (1957), Frații Jderi (1971), Neamul Șoimăreștilor (1977), Aventurile șahului (1983) și Baltagul (1983)
 Cezar Petrescu, Apostol, București, 1958;
 Alexandru Dima, Prințipî sravnitel'nogo literaturovedenia (Principii de literatură comparată), Moscova, 1977;
 Daniela Crăsnaru, Zabavî-stișki dlea vsei malîșki (Jocuri și poezii pentru copii), București, 1989.

Note

Legături externe
 Переводчики румынской литературы Лев Беринский, Римма Козакова и Михаил Фридман
 Лидия Шульгина

Nașteri în 1922
Decese în 2006
Traducători ruși
Oameni din județul interbelic Lăpușna
Critici literari sovietici
Poeți sovietici
Evrei din Basarabia
Traducători sovietici
Decese în Moscova

Mihail Fridman


لا مزيد من الدموع هو مسلسل عن قصة للكاتبة الأردنية إيمان العوالي وسيناريو وحوار منى أبو المعاطي.

قصة المسلسل
تدور أحداث المسلسل في ثلاثين حلقة، يسلط الضوء على عدد من المحاور الاجتماعية الملحة ويطرح أسئلة في غاية التعقيد، وذلك من خلال شخصية (أم أحمد) السيدة الأرملة الأمية المكافحة التي تعمل في أحد المصانع لتلبي حاجات أسرتها، وتتعرض للكثير من الضغوط النفسية والمادية، ولكنها تستطيع رغم ما تتعرض له أن تنجح في الدفاع عن أسرتها بمساعدة قوى الخير، إن المسلسل في مجمله يعكس حالة المجتمع بصدق وخاصة الأسر الفقيرة والمظلومة، وفي المقابل الأسر الغنية التي يسودها الفساد والفوضى.

المشاركين في المسلسل

العمل يضم نخبة من كبار الممثلين المعروفين ومن أبرزهم:

 وفاء موصللي
 مرح جبر
 فاديا خطاب
 طلحت حمدي
 روعة يونس
 ليليا الأطرش
 وائل رمضان
 يارا صبري
 فيلدا سمور
 ديما الجندي
 عاصم حواط
 واصل حماد
إلى جانب العدد من الممثلين.

مسلسلات تلفزيونية سورية

لا مزيد من الدموع (مسلسل)


Walter de la Wyle a été évêque de Salisbury de 1263 à 1271. Il a fondé le St. Edmund's College de Salisbury, devenu depuis l'.

Biographie
Walter de la Wyle a commencé sa carrière en tant qu'aumônier de Robert de Bingham, avant d'être nommé gardien d'un pont sur l'Avon relié à l'hôpital St. John. Il a été élu successeur au chapitre de Salisbury, avec pour responsabilité de superviser le culte lors du service de la cathédrale. Il s'agissait alors d'un poste particulièrement prestigieux à Salisbury puisque le rite de Sarum, l'ordre selon lequel on procédait au service à la cathédrale de Salisbury, était en train de rapidement devenir l'ordre de service le plus populaire en Angleterre. Alors qu'il occupe son poste de successeur, Walter de la Wyle est élevé au poste d'évêque le 29 janvier 1263, succédant à l'évêque Giles de Bridport. Il fut consacré le 27 mai 1263.

En 1269, il fonde le St Edmund's College, et, environ au même moment, une nouvelle paroisse de St. Edmund est créée pour répondre aux besoins de la population croissante de Salisbury.

Walter de la Wyle meurt le 3 ou 4 janvier 1271.

Sources

Notes et références

Liens externes

Date de naissance non renseignée (XIIIe siècle)
Évêque de Salisbury
Décès en 1271
Pages avec des traductions non relues

Walter de la Wyle


Remy Zero es el título del primer álbum de la banda Remy Zero lanzado en 1996 y producido por Geffen Records. La banda grabó el álbum luego de que se mudaron a Los Ángeles, donde muchos de ellos sufrían de abuso de drogas y la falta de vivienda. El álbum recibió poca atención a pesar de que  Radiohead llevó a Remy Zero junto a ellos en su tour luego de oír el demo original de Remy Zero. La cinta que apareció por primera vez en KCRW, una estación de radio en Santa Mónica.

Canciones del álbum
 "Tenemos" (Here Comes the Shakes) 3:30
 "Descent"   3:44
 "Water"  4:28
 "Gold Star Speaker"   	5:08
 "Twister"   4:54
 "Chloroform Days"   3:23
 "Shadowcasting"  5:42
 "Queen Of Venus" 2:31
 "Chromosome"   	5:32
 "Christmas"  3:50

Créditos
 High-hat - Stewart Copeland (tracks 7)
 Engineer [Mix] - Frankie Blue
 Mastered By - Bob Ludwig
 Mixed By - Remy Zero, Ronnie S. Champagne* (tracks: 6+8)
 Performer - Cedric Lemoyne, Cinjun Tate, Jeffrey Cain, Shelby Tate
 Performer [Additional Musician] - Amiel Morris, Joe Ippolito, Joey Waronker, Louis Schefano, Martin Tillman, Steven Morris
 Producer - Remy Zero
 Recorded By - Eric Janko, Remy Zero, Ronnie S. Champagne

Álbumes de Estados Unidos de 1996
Álbumes de Geffen Records
Álbumes de rock alternativo
Álbumes en inglés

Remy Zero (álbum)


Punctul de trecere a frontierei Kerem Shalom (în , în ) este un punct de trecere a frontierei dintre Fâșia Gaza și Israel gestionat de Autoritatea Aeroportuară Israeliană. Traversarea este folosită de camioane care transportă bunuri din Israel în Fâșia Gaza.

Operare
Până în 2007, monitorii europeni din Misiunea UE la punctul de trecere Rafah (EU BAM Rafah) foloseau punctul de trecere Kerem Shalom pentru a ajunge la Punctul de trecere a frontierei Rafah. EU BAM a înființat un Birou de Legătură la Kerem Shalom, care primește în timp real fluxuri video și de date privind activitățile de la punctul de trecere Rafah. Biroul de Legătură se întrunește în mod regulat pentru a verifica implementarea Principiilor Agreate pentru Punctul de trecere Rafah, pentru a rezolva orice dispută care ar amenința înțelegerea și pentru a îndeplini alte sarcini. Biroul de Legătură este alcătuit din ofițeri de legătură ai EU BAM, ai Autorității Palestiniane și ai guvernului israelian.

Din 2010, 75 de milioane NIS au fost investite în extinderea și modernizarea punctului de trecere a frontierei Kerem Shalom, care este capabil să gestioneze traversarea a circa 450 de camioane pe zi.

Partea palestiniană a punctului de trecere a frontierei este operată de două familii cărora le-a fost acordată o franciză de către Autoritatea Palestiniană și care au fost autorizate de Hamas. Ministerul Comerțului și Industriei de la Ramallah își coordonează cu Israelul activitățile de la Kerem Shalom. Construcțiile din care operează la Kerem Shalom cele două părți, israeliană și palestiniană, sunt situate la 400 de metri distanță unele de celelalte și sunt separate de o zonă pentru descărcarea mărfurilor.

În decembrie 2012, Israelul a ușurat restricțiile la importul materialelor de construcții, permițând accesul a 20 de camioane cu agregate și 34 de camioane cu pietri din Egipt. În acea perioadă era de așteptat ca volumul să crească la 100 de camioane pe zi.

Incidente
Pe 25 iunie 2006, caporalul israelian Gilad Shalit a fost capturat de militanți palestinieni ai Hamas lângă Kerem Shalom, după ce atacatorii traversaseră linia de demarcație din Fâșia Gaza în Israel prin intermediul unui tunel. În plus, doi soldați ai Armatei Israeliene au fost uciși și alți trei răniți. Drept răspuns, și cu misiunea de recuperare a lui Shalit, armata israeliană a intrat în Fâșia Gaza ca parte a operațiunii "Ploi de vară", pe 28 iunie. Shalit a fost eliberat ulterior, într-un schimb de prizonieri, pe 18 octombrie 2011.

Pe 19 aprilie 2008, atentatori sinucigași palestinieni au detonat la punctul de trecere a frontierei vehicule încărcate cu explozibil. Conform armatei israeliene, palestinienii au folosit două jeep-uri, vopsite ca să semene cu cele ale armatei, și un transportor blindat. Două din vehicule au explodat, ucigând trei atacatori și rănind 13 soldați israelieni. Fortificațiile de la punctul de trecere a frontierei i-au protejat pe aceștia din urmă de răni mai grave. Un al doilea transportor blindat, reperat de israelieni în apropierea graniței, la nord de Kerem Shalom, a fost distrus de tirurile armatei la scurtă vreme după atentat. Hamas și-a asumat responsabilitatea pentru atac. Conform lui Abu Obeidah, purtător de cuvânt al Brigăzilor Ezzedin Al-Qassam, aripa militară a Hamas, în atentat au fost folosite patru vehicule capcană, din care trei au explodat și unul s-a retras. El a descris acțiunea drept "un dar pentru populația sub asediu" și "o operație pur militară".

Pe 5 august 2012, punctul de trecere a fost atacat de un grup de persoane înarmate venind din Sinai, care uciseseră anterior 16 polițiști egipteni și furaseră jeep-uri blindate de la un punct de trecere a frontierei egiptean. Unul din jeep-uri, aparent plin cu explozibil, a forțat punctul de trecere și a explodat; altul a fost distrus de armata israeliană.

Pe 14 ianuarie 2018, Forțele Aeriene Israeliene au decis distrugerea "unui tunel terorist care trecea pe sub punctul de trecere a frontierei Kerem Shalom  din Gaza în Israel. Armata Israeliană a afirmat cu certitudine că tunelul aparținea Hamas. Tunelul începea în zona Rafiah, 900 de metri (2,953 picioare) în interiorul Gaza, și se întindea până la 180 de metri (591 de picioare) în Israel. Trecea pe sub conducta de gaz dintre Egipt și Gaza."

Note

Legături externe
Exit of goods from Gaza via Kerem Shalom Crossing. Statistici de la Gisha

Fâșia Gaza
Districtul de Sud (Israel)
Conflictul Israel–Gaza


L'île aux Musées (en allemand : Museumsinsel) est une île fluviale de l'Isar à Munich, sur laquelle se trouve le siège principal du Deutsches Museum. C'est l'une des deux îles sur l'Isar à Munich, l'autre étant l'Île Prater.

Géographie
L'île aux Musées a une superficie de  avec une longueur de  et une largeur allant jusqu'à .

L'île, qui est située près du centre, divise l'Isar pour former le « Grand Isar », canalisé, à gauche et le « Petit Isar », presque naturel, qui a une fonction de déversoir lors des inondations.

L'île se trouve au bord de l'Isarvorstadt, qui appartient aujourd'hui au quartier Ludwigsvorstadt-Isarvorstadt. On y accède des deux côtés par le Ludwigsbrücke et de l'ouest par le Boschbrücke. À l'est, le Zenneckbrücke mène au quartier voisin d'Au-Haidhausen. À l'extrémité sud, l'île aux musées est également accessible par le pont Cornelius.

La partie nord du Ludwigsbrücke appartient au quartier Altstadt-Lehel et est maintenant un petit parc abritant la fontaine du Rhin.

Histoire
Un banc de gravier se forme au cours du Moyen Âge à un endroit sur l'Isar, où le seul pont de l'Isar à Munich, un prédécesseur en bois de l'actuel Ludwigsbrücke, permettait le passage de la route du sel sur l'Isar. Dès le Moyen Âge, le banc de gravier sert de débarcadère de radeaux, sur lequel le bois et le charbon livrés par les radeaux sonnt déchargés et stockés. En raison de cette utilisation, l'île reçoit le nom d'« Ile du Charbon » (). Le bras de l'Isar côté ville, la partie canalisée actuelle du fleuve, est également endiguée au Moyen Âge.

Le problème des inondations a empêché un règlement rapide de l'île du Charbon. En 1772, des considérations de sécurité font pencher la balance pour construire des casernes et un terrain de parade sur l'île. À droite de l'Isar se trouvait le faubourg d'Au, construit à la fin du . C'était la troisième plus grande ville de Bavière au milieu du . Elle abritait principalement des couches pauvres de la population et aurait pu être dangereuse pour le siège royal de Munich.

Même au début du , les crues de l'Isar restaient un risque pour l'île du Charbon. En , le pont de l'Isar s'effondre à nouveau, et plus de  qui se trouvaient sur le pont se noient. Une partie de la caserne Isar est également touchée par cette inondation. Avec les inondations de 1813, les plans d'un boulevard de l'Isar sur le pont sont également abandonnés.

L'actuel Pont Ludwig est construit en 1828 à la demande du roi , dont il porte également le nom. C'était la première construction d'un pont en pierre de la ville. L'île est ainsi utilisée militairement jusqu'en 1885.

Le transport de bois par radeaux atteint son apogée vers 1870 . Dans les années 1870, environ  débarquaient sur l'île chaque année, le bois était principalement utilisé comme bois de chauffage, mais aussi comme bois de construction. À la fin du , cependant, le débarcadère est déplacé à Thalkirchen, car l'île du Charbon avait entre-temps été incluse dans la ville.

Après le retrait des soldats en 1885, l'île du Charbon est utilisée comme zone de divertissement et d'exposition. Elle est également utilisée comme parc de festivals et station balnéaire. En 1898, le «  » y a lieu. Un bâtiment d'exposition néoclassique, qui comprenait également l'ancienne caserne de l'Isar, est construit à cet effet. Deux ponts piétons  sont construits à mi-hauteur de l'île depuis les rives gauche et droite de la rivière. La « première exposition sportive allemande » est également présentée dans le complexe en 1899. La même année, une inondation détruit plusieurs ponts de l'Isar et les bâtiments de l'île.

En conséquence de cette dernière inondation, l'île est protégée des inondations sur le modèle de l'Île de la Cité à Paris. Au cours de ces mesures, le pont Cornelius actuel est été construit à l'extrémité sud de l'île. Avec l'agrandissement, le site est devenu un terrain constructible attrayant. Diverses propositions sont discutées, par exemple, l'ingénieur Theodor Lechner envisageait la construction d'une gare.

Au printemps 1903, Oskar von Miller a l'idée d'un musée technique national. L'idée est bien accueillie dans tout l'empire, même par l'Empereur . Dès l'automne 1903, la mairie de Munich décide de mettre gratuitement à disposition l'île pour le chantier et de sécuriser le prestigieux projet de construction du musée. Au printemps 1906, le nouveau bâtiment du musée, désormais connu sous le nom de « Musée allemand des chefs-d'œuvre des sciences naturelles et de la technologie », fait l'objet d'un appel d'offres. Le gagnant, en , est un dessin du célèbre architecte Gabriel von Seidl.

La suite de l'histoire de l'île du Charbon à partir de 1906 est identique à l'histoire de la construction du Deutsches Museum. La pose de la première pierre a lieu le  par . Interrompue par la Première Guerre mondiale et les bouleversements politiques et économiques de l'après-guerre, la construction s'éternise jusqu'en 1925. Le   le nouveau bâtiment du musée est inauguré. Pendant la Seconde Guerre mondiale, plus de 80 % de la structure du bâtiment est détruite par les bombardements. Après la fin de la guerre, la reconstruction du Deutsches Museum commencé et il ré-ouvre en .

La partie de l'île aux Musées située au nord du Ludwigsbrücke, sur laquelle plusieurs bâtiments se dressaient au , était également appelé Kalkinsel dans la population d'après un four à chaux construit en 1865, à ne pas confondre avec la péninsule adjacente à l'est abritant le Müllersches Volksbad, qui était appelé Kalkofeninsel. L'exploitation du four à chaux a été arrêtée en 1906 après une inondation. Aujourd'hui, la partie de l'île est inexploitée à l'exception de la fontaine du Vater-Rhein, installée en 1932, et fait partie de la zone de protection du paysage sur l'Isar.

Littérature

 Hans-Luidger Dienel : Le Musée Allemand et son histoire, Deutsches Museum, Munich, 1998
 Peter Klimesch: Isarlust - Discoveries in Munich, Maison d'édition de Munich, Munich 2011 . Avec un essai sur l'île aux musées et l'Isar après la renaturation.
 Peter Klimesch : Îles Isar de Munich - Passé, présent et futur. (Au nord de l'île aux musées avec la fontaine du Père Rhin.) Dans : Ralf Sartori (éd.) : Le nouvel Isar, tome 4. Munich 2012 .

Liens externes
 Die Museumsinsel (Memento vom 28. September 2006 im Internet Archive)

Île fluviale en Allemagne
Géographie de Munich

Île aux Musées (Munich)


Thurø Sund er navnet på farvandet  mellem Thurø og Tåsinge. Øst for Vindebyøre deler Svendborg Sund sig i Skårupøre Sund mod øst og Thurø Sund der drejer mod syd mellem Thurø og Tåsinge. Fortsætter mod syd med to slyngninger og ender ved Valdemars Slot i Lunkebugten.

Ved indløbet til Thurøbund ligger den lille ø Kidholm, der hører under Valdemars Slot.

I Thurø Sund løber ofte en stærk strøm. Sundet har god vanddybde tæt ved Bregninge Skov og i sejlrenden. Ved Pilekrogen findes en eftertragtet ankerplads i læ for vestenvinden.

Kysten ved Thurø er domineret af villaer og strandhaver mod sundet, hvorimod der på Tåsinge siden er skov helt ned til vandet. I Begninge skov ligger den gamle fredede vandmølle Venteposemølle. Længere mod syd Røde mølle, hvor der tidligere blev bygget skibe.

Mod syd ligger Troense med mange gamle huse og kulturhistoriske gademiljøer. Gode havnefaciliteter hvor sundfærgen M/S Helge lægger til. Troense er et populært mål for mange fritidssejlere.

Sydfynske Øhav
Sunde i Danmark

Thurø Sund


Prvenstva SR Hrvatske u kuglanju u ženskoj konkurenciji za klubove su igrana od 1954. do 1991. godine i to po "međunarodnom načinu").

Prvenstva su pretežno igrano kroz turnire sa završnicom, kroz koju se plasiralo preko lokalnih (gradskih, podsaveznih, regionalnih) liga i prvenstava. 1989. godine je pokrenuta "Hrvatska liga".

Prvaci i doprvaci

Unutarnje poveznice
 Jugoslavensko klupsko prvenstvo u kuglanju za žene
 Prva hrvatska kuglačka liga za žene
 Kup SR Hrvatske u kuglanju za žene
 Klupsko prvenstvo SR Hrvatske u kuglanju

Vanjske poveznice
 kuglacki-savez-os.hr

Izvori
 kuglacki-savez-os.hr, popis hrvatskih prvaka u kuglanju 1974.-1990., preuzeto 27. kolovoza 2020.
 Eduard Hamar: Zlatna knjiga zagrebačkoga kuglanja, Zagreb, 2016., ISBN 978-953-59048-0-9 (Zagrebački kuglački savez), ISBN 978-953-7546-09-0 (Libera Editio), str. 597-601
 Darko Pribanić: "Kuglački klub "Klek" : 1953. – 2003. : naših pola stoljeća", Ogulin, 2003., , str. 84-97

Hrvatska kuglačka natjecanja

Klupsko prvenstvo SR Hrvatske u kuglanju za žene


A chemical structure of a molecule is a spatial arrangement of its atoms and their chemical bonds. Its determination includes a chemist's specifying the molecular geometry and, when feasible and necessary, the electronic structure of the target molecule or other solid. Molecular geometry refers to the spatial arrangement of atoms in a molecule and the chemical bonds that hold the atoms together and can be represented using structural formulae and by molecular models; complete electronic structure descriptions include specifying the occupation of a molecule's molecular orbitals. Structure determination can be applied to a range of targets from very simple molecules (e.g., diatomic oxygen or nitrogen) to very complex ones (e.g., such as protein or DNA).

Background
Theories of chemical structure were first developed by August Kekulé, Archibald Scott Couper, and Aleksandr Butlerov, among others, from about 1858.  These theories were first to state that chemical compounds are not a random cluster of atoms and functional groups, but rather had a definite order defined by the valency of the atoms composing the molecule, giving the molecules a three dimensional structure that could be determined or solved.

Concerning chemical structure, one has to distinguish between pure connectivity of the atoms within a molecule (chemical constitution), a description of a three-dimensional arrangement (molecular configuration, includes e.g. information on chirality) and the precise determination of bond lengths, angles and torsion angles, i.e. a full representation of the (relative) atomic coordinates.

In determining structures of chemical compounds, one generally aims to obtain, first and minimally, the pattern and degree of bonding between all atoms in the molecule; when possible, one seeks the three dimensional spatial coordinates of the atoms in the molecule (or other solid).

Structural elucidation
The methods by which one can determine the structure of a molecule is called structural elucidation.  These methods include:

 concerning only connectivity of the atoms: spectroscopies such as nuclear magnetic resonance (proton and carbon-13 NMR), various methods of mass spectrometry (to give overall molecular mass, as well as fragment masses).Techniques such as absorption spectroscopy and the vibrational spectroscopies, infrared and Raman, provide, respectively, important supporting information about the numbers and adjacencies of multiple bonds, and about the types of functional groups (whose internal bonding gives vibrational signatures); further inferential studies that give insight into the contributing electronic structure of molecules include cyclic voltammetry and X-ray photoelectron spectroscopy.
 concerning precise metric three-dimensional information: can be obtained for gases by gas electron diffraction and microwave (rotational) spectroscopy (and other rotationally resolved spectroscopy) and for the crystalline solid state by X-ray crystallography  or neutron diffraction. These technique can produce three-dimensional models at atomic-scale resolution, typically to a precision of 0.001 Å for distances and 0.1° for angles (in unusual cases even better).

Additional sources of information are: When a molecule has an unpaired electron spin in a functional group of its structure, ENDOR and electron-spin resonance spectroscopes may also be performed.  These latter techniques become all the more important when the molecules contain metal atoms, and when the crystals required by crystallography or the specific atom types that are required by NMR are unavailable to exploit in the structure determination. Finally, more specialized methods such as electron microscopy are also applicable in some cases.

See also
 Structural chemistry
 Chemical structure diagram
 Crystallographic database
 MOGADOC A data base for experimental structures determined in the gas phase
 Pauli exclusion principle
 Chemical graph generator

References

Further reading

Analytical chemistry

Chemical structure


The New Scooby and Scrappy Doo Show američki je animirani serijal, šesti iz serije Scooby Doo, stvoren u studiju Hanna-Barbera i premijerno prikazivan na televizijskoj postaji ABC od 10. rujna 1983. do 1. prosinca 1984. Uključuje 26 epizoda raspoređenih u 2 sezone, s tim da je u drugoj sezoni preimenovan u The New Scooby Doo Mysteries.

Svaka 22-minutna epizoda sastavljena je od dviju kraćih 11-minutnih epizoda.

Kao novinari tinejdžerskoga časopisa, zagonetke rješavaju Scooby Doo, Scrappy Doo, Shaggy i Daphne, koja je nakon četiri godine vraćena u ekipu. U nekim epizodama druge sezone pojavljuju se i Fred i Velma.

Glasovi
 Don Messick kao Scooby Doo i Scrappy Doo
 Casey Kasem kao Shaggy Rogers
 Heather North kao Daphne Blake
 Frank Welker kao Fred Jones (neke epizode 2. sezone)
 Marla Frumkin kao Velma Dinkley (neke epizode 2. sezone)

Popis epizoda

DVD izdanja u Hrvatskoj

Distribucija Continental film
 Sretan strašnodan, Scooby Doo! (jedna epizoda: 14)
 Scooby Doo i kosturi (dvije epizode: 11a i 11b)
 Scooby Doo i strašni karneval (jedna epizoda: 8b)

Vanjske poveznice
 The All New Scooby and Scrappy-Doo Show (IMDb)
 The New Scooby-Doo Mysteries (IMDb)

Scooby Doo
Animirane televizijske serije

The New Scooby and Scrappy Doo Show


Joseph David Gomez  (født 23. maj 1997 i London, England) er en engelsk fodboldspiller, der spiller som forsvarsspiller hos Premier League-klubben Liverpool.

Gomez startede sin seniorkarriere hos Charlton, som han også havde repræsenteret som ungdomsspiller. Han debuterede for klubben 12. august 2014 i et Liga Cup-opgør mod Colchester.

I sommeren 2015 blev Gomez solgt til Premier League-klubben Liverpool for en pris på 3,5 millioner britiske pund. Han debuterede for klubben 9. august samme år i en ligakamp mod Stoke. Efter at have etableret sig som en fast bestanddel af førsteholdet, havde Gomez problemer med skader, men spillede i UEFA Champions League-finalen i 2019, da Liverpool vandt turneringen. Han spillede i finalen i FIFA Club World Cup i 2019, hvor Liverpool vandt turneringen for første gang i klubbens historie. Han var en del af holdet, der vandt Premier League 2019-20, Liverpool's første ligatitel i 30 år.

Gomez har repræsenteret England på alle niveauer og spillede alle minutter i alle kampe, da England vandt UEFA European Under-17 Championship i 2014. Han debuterede for det engelske seniorlandshold i november 2017.

Landshold
Gomez har (pr. april 2018) spillet tre kampe for det engelske landshold, som han debuterede for 10. november 2017 i en venskabskamp mod Tyskland. Han repræsenterede desuden som ungdomsspiller de fleste af de engelske U-landshold, og spillede blandt andet 17 kampe for U/17-landshold, som han vandt U/17-EM med i 2014.

Privat liv
Gomez mødte sin partner, Tamara, i 2014 på en bus på vej til skole. De bor sammen i Cheshire og har en søn ved navn Kyrie. Gomez er fætter til angriberen Muhammadu Faal, der i øjeblikket spiller for Havant and Waterlooville.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra England
Fodboldspillere fra Charlton Athletic F.C.
Fodboldspillere fra Liverpool F.C.
Personer fra London

Joe Gomez


El Cadillac Type 51 es un modelo de automóvil de lujo, producido por la empresa estadounidense Cadillac y lanzado en  1915. Fue el primer automóvil de Cadillac en incorporar motor V8, remplazando los motores de 4 cilindros del Type 30. Los modelos Type 53, 55, 57. 59 y 61 se fabricaron hasta 1923, año en que fue sustituido por el modelo Type V-63.

Todos estos modelos utilizaron motor Cadillac V8, unos de los primeros motores V8 producidos en serie, convirtiéndose en un diferenciador para la marca.  La carrocería del modelo fue construida por Fisher Body Co. El Type 51 también fue el primer modelo de Cadillac en incorporar el volante a la izquierda, ya que hasta esa fecha, los modelos anteriores se habían fabricado con volante a la derecha, que continuó como una opción.

En mayo de 1916 Erwin Baker y William Sturm condujeron un Cadillac Type 51 de Los Ángeles a Nueva York en 7 días, 11 horas y 52 minutos.

Referencias

 Historia del Cadillac Type 51 en Howstuffworks Consultado el 3-2-12

T

Cadillac Type 51


A Manhã do Mundo (literalmente La Mañana del Mundo) es la primera novela del escritor portugués Pedro Guilherme-Moreira.
El libro parte de los eventos del 11-S, en Nueva York.
Fue lanzado en portugués en mayo de 2011, por Publicações Dom Quixote.

Lanzamiento

El lanzamiento del libro en la ciudad natal del autor, se llevó a cabo en el Clube Literário do Porto (literalmente, "Club Literario de Oporto"), en 10 de julio, con la presentación del Profesor Pinto da Costa.

Sinopsis
11-S 2001. "¿Y si alguien que lo ha visto todo, podría, de repente, despertar a tiempo para evitar la tragedia?". Este es el presupuesto que, en la portada, esta novela presenta.

Básicamente, esta es la historia de cinco personas, Thea, Mark, Millard, Alice y Salomón, que saltaron de las Torres Gemelas el 11 de septiembre de 2001. Es también la historia de Ayda, que los llama cobardes, y su marido. Ahora "imagine que en el 13 de septiembre, el Universo restablece el día 11 para algunos de ellos".

Enlaces externos
 Blog del Libro A Manhã do Mundo (en Portugués y Inglés)
 El libro A Manhã do Mundo en Facebook
 El canal del escritor en YouTube. (en Portugués y Inglés)

Véase también
 Entrevista sobre el libro A Manhã do Mundo del autor a Ana Daniela Ferreira en "À Volta dos Livros" in  Antena 1, el 22 de junio de 2011. (Portugués)
 Vídeo de presentación del libro in Diário de Notícias de 28 de mayo de 2011. (Portugués)
 Referencia al libro en el programa televisivo "Autores"en TVI24, del 24 de junio de 2011. Minuto 42. (Portugués)

 Referencia al libro por Marcelo Rebelo de Sousa, en "Livros: as sugestões de Marcelo", en TVI, de 11 de septiembre de 2011.
 Entrevista sobre el libro A Manhã do Mundo del autor a Ana Rita Clara, al programa de televisión "Mais Mulher", en SIC Mulher, de 13 de septiembre de 2011.

Referencias

Novelas de 2011

Novelas en portugués
Atentados del 11 de septiembre de 2001
Literatura de Portugal del siglo XXI

A Manhã do Mundo


Die Hungarian International 2004 im Badminton fanden vom 28. bis zum 31. Oktober 2004 in Budapest statt. Es war die 29. Auflage dieser internationalen Meisterschaften von Ungarn. Das Preisgeld betrug 2.500 US-Dollar. Der Referee war Marcel Pierloot aus Belgien.

Austragungsort
 BME MAFC Gabányi László Sportshall, Hauszmann Alajos u. 10 (XI. Distrikt)

Finalergebnisse

Referenzen
 http://badminton.de/04-05-EBU-Circuit.183.0.html

2004
Badminton 2004
Badmintonwettbewerb in Budapest
EBU Circuit 2004/05

Hungarian International 2004


Uden () er en kommune og en by i den sydlige provins Noord-Brabant i Nederlandene.

Galleri

Eksterne henvisninger

Byer i Nord-Brabant
Kommuner i Nord-Brabant

Uden


Fasanøen (, , ) er en lille ubeboet ø i floden Bidasoa mellem Frankrig og Spanien. Fasanøen er et fælles fransk og spansk område.

Øen, som er omkring 200 m lang og 40 m bred, ligger mellem byerne Hendaye i Pyrénées-Atlantiques på den franske side af Bidasoa og Irun i Baskerlandet på den spanske side.

Historie

Forhandlingerne mellem Frankrig og Spanien om Pyrenæerfreden i 1659 foregik på Fasanøen. Som en del af fredsaftalen blev det aftalt at gøre øen til et kondominat hvilket vil sige at de to lande deler suveræniteten over øen. Øen er således under spansk styre fra 1. februar til 31. juli hvert år, og under fransk styre fra 1. august hvert år til 31. januar det næste år.

Referencer

Øer i Spanien
Øer i Frankrig
Øer som er delt mellem to lande
Øer i vandløb

Fasanøen


නෝට්න් ෆ්රෙඩ්රික් (1937 නොවැම්බර 14, වත්තල දී - 2011 අගෝස්තු 10, වත්තල දී) යනු ශ්‍රී ලාංකික ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයකි. මූලිකව මැ වේග පන්දු යවන්නකු වූ ඔහු පවුලේ බැඳීම් හේතුවෙන් විශ්‍රාම යාමට පෙර 1964 සිට 1968 දක්වා ශ්‍රී ලංකා (එ කලැ සිලොන්) පිලේ ඇතුළතකු වි යැ.

1964 මාරතු මස ගෝපාලන් කුසලානයේ දී සිය කුළුදුල් පළමු පෙළ තරගය අතරතුර කඩුලු ත්‍රිත්වයක් ලබා ගත් ඔහු 1965 ජනවාරි මස අහමදාබාද්හි දී සිලෝන් පිල ඉන්දියාව පැරැද වූ තරගයේ දී කඩුලු 7ක් දවා ගත් අතර, සියලු මැ මුල් පෙළැ පිතිකරුවන් එය ට ඇතුළත් වි යැ.

ඔහු ට පුතුන් දෙදෙනකු සිටි අතර, ඉන් එක් පුතෙක් ත්‍රස්තවාදීන්ට එරෙහි වැ හමුදා මෙහෙයුම් පැවැති සමයේ හමුදා නිලධාරියෙකු ලෙස සේවය කරමින් සිටිය දී මිය ගියේ ය.

වියෝව
ෆ්රෙඩ්රික්, 2011 අගෝස්තු මස 10 වන දින වයස අවුරුදු 73ක් වැ සිටිය දීකොළඹ නගරෝපාන්තයක් වන ඔහු උපන් වත්තල දී අවසන් සුසම් හෙලුවේ ය. ඔහුගේ නිවස අසල මාර්ගයක් ඔහු ගේ නමින් නම් කර ඇත.

යොමු කිරීම්

බාහිර සබැඳි

 නෝටන් ෆෙඩ්රික් 73 දී මිය යයි
 Norton Fredrick දී
 Norton Frederick, Our "Fiery Fred" Sa'adi Thawfeeq විසින් The Nation හි
2011 මරණ
1937 උපත්

නෝට්න් ෆ්රෙඩ්රික්


කතාව
රංගනට වයස අවුරුදු 26 කි. ඔහුගේ එකම බලාපොරොත්තුව ගායකයකු වීමයි. දෙවැන්න මෝටර් සයිකලයක් මිළයට ගැනීමයි. ඔහු ජීවත් වනුයේ අම්මා සමඟය. අම්මා සුළු වෙළඳාමකින් ජීවත් වෙයි. රංගන ජීවත් වනුයේ සමාජ ශාලාවක ගිටාර් වාදනය කරමිනි. අම්මා උපයන සුළු මුදල ඔවුනගේ ජීවිකාව යන්තම් ගැට ගසා ගන්නට ප්‍රමාණවත්ය. අලුත් මෝටර් බයිසිකලයක නැඟී සිය පෙම්වතිය සමඟ ගමන් බිමන් යාම ඔහුගේ එකම සිහිනයයි. ඔහුගේ සංගීත කණ්ඩායම අසල්වැසියන්ට මහත් කරදරයකි. එහි පුහුණුව සිදු වනුයේ බාධා මධ්‍යයේය.

මෝටර් බයිසිකලයක් පිළිබඳ සිහිනය සැබෑ කර ගැනීමට රංගන සිය මවගේ රන්මාලය උකස් කිරිමට ඇයට පෙරැත්ත කරයි. අම්මා අකමැත්තෙන් වුවද ඒ සඳහා කැමැත්ත පළ කරන්නේ සිය පුතාගේ සිතැඟි ඉටුකර ගැනීම සඳහාය. මෝටර් බයිසිකලය නගරයේ ව්‍යාජ ලෙස මෝටර් සයිකල් අලෙවි කරන ස්ථානයකින් ගත් එකක් වීම ඔහුගේ ජීවිතය වඩාත් අවුලකට පත් කිරීමට හේතු වනු ඇතැයි ඔහු අපේක්ෂා නොකළේය. ඔහු සිය පෙම්වතිය සමඟ මෙම සයිකලයේ නැඟී සැරි සරන්නට පටන් ගනී.

රංගනය
දසුන් පතිරණ - රංගන
සමනලී ෆොන්සේකා - ටානියා
වීණා ජයකොඩි - රංගනගේ මව
මහේන්ද්‍ර පෙරේරා - මංජු
කුමාර තිරිමාදුර - ත්‍රිරෝද රථ රියදුරා
කළණ ගුණසේකර - ජිම්මා
නෙතලි නානායක්කාර - භට්ටාගේ මව

නිෂ්පාදනය
කලා අධ්‍යක්ෂණය – රංගන සේනානායක
ශබ්ද පරිපාලනය – අරුණ ප්‍රියන්ත කළුආරච්චි
වේෂ නිරූපණය – ප්‍රියන්ත එස්. වන්නිනායක
සහය අධ්‍යක්ෂණය – දමින්ද ඩී. මඩවල
නිෂ්පාදන කළමනාකරණය – දිපාල් ගුණරත්න

මෝටර් බයිසිකල්


Yuto Koizumi (født 14. september 1995) er en japansk fodboldspiller.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yuto Koizumi


William Waagner (født 13. april 1900 i Holstebro, død 19. februar 1942 i Hodsager) var en dansk forfatter, der hovedsageligt udgav digtsamlinger. Heriblandt kan nævnes Knøs og Tøs, Vildskab og Lykkerus samt Tatersind, der udkom posthumt.

Eksterne henvisninger

Digtere fra Danmark
Mandlige forfattere i det 20. århundrede

William Waagner


CSIO Kup nacija te FEI Kup nacija je ekipno natjecanje u preponskom jahanju za države članice FEI-ja. Održava se na Hipodromu Zagreb zajedno sa Zagreb Grand Prixom koji je tada bodovan za svjetski kup u preponskom jahanju (FEI Show Jumping World Cup).

Manifestacije Kupa nacija s četiri i pet zvjezdica (4* / 5*) dio su FEI Kupa nacija (FEI Nations Cup Series), koji je povezan sa Samsung Superligom (Samsung Super League) preko sustava napredovanja i ispadanja na kraju svake sezone, a Superliga je premijerno natjecanje.

Izdanja
Visina prepona
?-?
2006. do 150cm

Vidi
Zagreb Grand Prix (preponsko jahanje)
CSI renking natjecanja

Izvori

https://data.fei.org/Calendar/Search.aspx

Međunarodna natjecanja u konjičkim športovima
Međunarodna športska natjecanja u Hrvatskoj
Športska natjecanja u Zagrebu
Konjički športovi u Hrvatskoj

CSIO Kup nacija u Hrvatskoj


Anna Osmakowicz (* 14. März 1963 in Warschau) ist eine polnische Sängerin und Schauspielerin.

Sie studierte Klavier, Flöte und Gesang und war an mehreren Musicals, Festen und Schauspielen wie Orfeusz i Eurydyka w krainie tęczy, Carmen, Macbeth, Otelo, Fiddler on the Roof und Madame Butterfly beteiligt.

Diskografie
 1990 – Piosenki Tadeusza Prejznera
 1991 – Od Turowa jadę
 1992 – Miłość ubrana w wiersze
 1993 – Pastorałki i kolędy
 1999 – Ojcze Święty śpiewamy dla Ciebie
 2001 – Bilet do radości
 2002 – Rzeka wspomnień
 2005 – Pieśni dla Ojca Świętego Papieża Jana Pawła II
 2005 – En kristnaska hor (kolędy i pastorałki /esperanto)
 2006 – Kristabia festo (kolędy i pastorałki /esperanto)
 2008 – Wigilijna Noc (pastorałki)
 2009 – Dzisiaj Wielkanoc
 2009 – Intymny świat (ballady jazzowe)
 2009 – Kolędy

Weblinks
 annaosmakowicz.com (polnisch)

Musiker (Polen)
Sänger
Filmschauspieler
Geboren 1963
Frau
Pole

Anna Osmakowicz


In Concert 1987: Abigail koncertni je album danskog heavy metal sastava King Diamond. Diskografska kuća Roadrunner Records objavila ga je 7. prosinca 1990. Snimljen je 1987. tijekom turneje predstavljanja albuma Abigail.

Popis pjesama

Zasluge

 King Diamond

 King Diamond – vokal, produkcija
 Andy La Rocque – solo-gitara
 Timi Hansen – bas-gitara
 Mikkey Dee – bubnjevi

 Dodatni glazbenici

 Michael Moon – solo-gitara

 Ostalo osoblje

 Roberto Falcao – produkcija
 V. Polselli – inženjer zvuka (SAD)
 M. Böttzauw – inženjer zvuka (Europa)

Izvori

Albumi iz 1987.
Albumi Kinga Diamonda

In Concert 1987: Abigail


Alfons Walde (8 février 1891 - 11 décembre 1958) est un artiste et architecte autrichien.

Œuvre
Walde est surtout connu pour ses peintures représentant paysages d'hiver, des scènes de la vie quotidienne dans le Tyrol ainsi que des scènes de ski et de sport, peintes à la détrempe ou à la peinture à l'huile. Son style se caractérise par un dessin épuré, l'utilisation d'empâtements et l'emploi de couleurs pastel. Beaucoup de ses œuvres peuvent sont conservées au musée de Kitzbühel.

Vie et carrière
Walde est né à Oberndorf (près de Kitzbühel) dans le Tyrol. Il réalise ses premières aquarelles et peintures à la détrempe pendant ses années d'école. De 1910 à 1914, il étudie l'architecture à la Technische Hochschule de Vienne, tout en poursuivant sa formation de peintre. Dans la métropole danubienne, il fréquente des cercles artistiques incluant Egon Schiele et Gustav Klimt. Il est particulièrement influencé par l'œuvre de Ferdinand Hodler.

En 1911, l'œuvre de Walde est exposée pour la première fois à Innsbruck. En 1913, quatre peintures au thème rural sont présentées à la prestigieuse exposition de la Sécession de Vienne. De 1914 à 1917, il participe activement à la Première Guerre mondiale en tant que Kaiserschütze tyrolien en haute montagne. De retour à Kitzbühel, il se consacre pleinement à la peinture et participe à nouveau aux expositions de la Sécession et du Künstlerhaus de Vienne tout au long des années 1920. À partir de 1926, il conçoit également de nombreuses affiches.

Alfons Walde est décédé d'une crise cardiaque le 11 décembre 1958 à Kitzbühel.

Liens externes

 Biographie
 Bio-bibliographie
 Bio-bibliographie

Peintre autrichien du XXe siècle
Naissance en février 1891
Décès en décembre 1958
Pages avec des traductions non relues
Décès à 67 ans

Alfons Walde


Le Conseil des ministres du Royaume (   ou Rijksministerrad) est le conseil exécutif du Royaume des Pays-Bas, qui est un État composé de quatre pays constitutifs : Aruba, Curaçao, les Pays-Bas et Saint-Martin. Le Conseil des ministres du Royaume se compose du Conseil des ministres des Pays-Bas complété par un ministre plénipotentiaire d'Aruba, un ministre plénipotentiaire de Curaçao et un ministre plénipotentiaire de Saint-Martin. Le Premier ministre des Pays-Bas préside le Conseil des ministres du Royaume. Avec le roi, le Conseil des ministres du Royaume forme le Gouvernement du Royaume, également connu sous le nom de Couronne.

Une différence significative entre les ministres néerlandais et les ministres plénipotentiaires est que les anciens ministres sont responsables de leur politique devant le parlement néerlandais. Les ministres plénipotentiaires sont eux responsables devant leurs gouvernements nationaux. Par conséquent, les ministres plénipotentiaires ne démissionnent généralement pas en cas de crise du cabinet néerlandais.

Bien que le Royaume des Pays-Bas soit statutairement distinct de son pays constitutif des Pays-Bas, le Conseil des ministres, bien que mentionné dans le Statut, est, conformément à l'article 5 du Statut, régi par la Constitution. Avec des adaptations réglementées par le Statut pour les circonstances, le Statut prévoit certaines situations, étant des affaires du Royaume qui affectent directement Curaçao, Aruba ou Saint-Martin.

Les lois applicables à l'ensemble du Royaume sont appelées Lois du Royaume. Un exemple d'une telle loi est la « Loi du Royaume concernant la citoyenneté néerlandaise » ().

Références

Royaume des Pays-Bas

Conseil des ministres du Royaume des Pays-Bas


Manuel Casesnoves Soldevila (?-9 de diciembre de 2011) es un farmacéutico y político setabense, hijo del farmacéutico Manuel Casesnoves Soler y de Adela Soldevila Galiana, los dos actualmente en proceso de beatificación. Estuvo en prisión durante el franquismo por causa de sus ideas políticas y militó en el Partido Socialista del País Valenciano (PSOE), partido con el que fue escogido alcalde de Játiva para las primeras elecciones municipales democráticas después de la dictadura, en 1979.

Referencias

Alcaldes de Játiva
Alcaldes del Partido Socialista Obrero Español
Alcaldes de España del reinado de Juan Carlos I
Políticos de la provincia de Valencia
Nacidos en Játiva

Manuel Casesnoves Soldevila


Tindaklukka (fræðiheiti: Campanula raineri) er tegund af klukkuætt (Campanulaceae), ættuð frá Ölpunum (Ítalíu og Sviss).

Tilvísanir

Bláklukkur

Tindaklukka


Mary Matilda Cohen (pseudônimo, Coralie) foi uma economista social americana, jornalista, beletrista, educadora, trabalhadora comunitária e protofeminista. Ela também era uma artista, entalhadora, estenógrafa, escritora e professora.

Infância e educação
Mary Matilda Cohen nasceu em Filadélfia, Pensilvânia, em 26 de fevereiro de 1854. Ela era a segunda filha de Henry e Matilda Cohen, uma família judia proeminente. Henry Cohen nasceu em Londres, Inglaterra, em 1810, viajou para os Estados Unidos em 1844 e abriu negócios na Filadélfia, onde morreu em 1879. Ele foi identificado com muitas sociedades filantrópicas judaicas e não sectárias. A Sra. Cohen nasceu em Liverpool, Inglaterra. Ela exerceu um trabalho proeminente de caridade.

A filha, Mary, estudou na escola particular de Miss Ann Dickson na Filadélfia até os quatorze anos, aprendendo francês, inglês, latim e desenho. Ela então foi para a escola de Miss Catherine Lyman, onde continuou seus estudos. Depois de deixar a escola, ela fez um curso de literatura com o professor Chase e estudou alemão por três anos. Desde os sete anos de idade, ela teve lições de música lecionadas por sua mãe até ser preparada para a instrução de mestres. Começou a escrever contos aos treze anos.

Carreira
Seu primeiro ensaio impresso, "A religião tende à alegria", apareceu no Jewish Index, e posteriormente ela se tornou uma importante colaboradora de periódicos religiosos, tanto judaicos quanto cristãos, escrevendo sob o pseudônimo "Coralie". Ela editou esboços de homens e mulheres célebres para publicações; lidou com literatura geral em prosa e poesia, e questões pertencentes à esfera do judaísmo com igual habilidade; ela contribuiu com artigos sobre o status e os importantes papéis assumidos por hebreias e mulheres hebreias, além de histórias e resenhas para revistas religiosas judaicas, seculares e cristãs de várias cidades. No Congresso das Mulheres Hebraicas, realizado em Chicago durante a Exposição Mundial Colombiana, em 1893, Cohen leu seu artigo sobre "A Influência da Religião Judaica no Lar"; e outro, sobre "O que o Judaísmo fez pela Emancipação Teológica das Mulheres", perante o Congresso Unitário em Chicago durante a mesma Exposição. Ela também editou "O Diário e as Cartas de Louisa B. Hart", juntamente com um livro de memórias de Miss Hart.

Ela visitou a Europa três vezes e ocupou vários cargos de responsabilidade em várias sociedades filantrópicas. Cohen serviu como presidente do Clube de Browning da Filadélfia, do qual ela foi a fundadora,  como secretária correspondente da Sociedade de Publicação Judaica da América, como superintendente da Escola Dominical Hebraica do Sul, como presidente da sociedade sob cuja direção as escolas são conduzidas, como membro de alguns dos clubes literários e de arte da Filadélfia, como o Clube Contemporâneo, a Associação Fairmount Park, e como membro do conselho de administração do Museu da Pensilvânia e Escola de Arte Industrial.

Quando o Clube Novo Século foi formado pelo comitê executivo da Comissão do Centenário das Mulheres, após o encerramento da Exposição de 1876, Cohen tornou-se membro e foi posteriormente eleita para o conselho executivo. Por um ano, ela foi responsável pelo curso de redação organizado pela Guilda do Novo Século, e por três anos dirigiu um curso de Browning. Em novembro de 1888, essa classe se transformou em uma sociedade independente, que desenvolveu uma associação de quase 600 homens e mulheres da Filadélfia. Cohen também foi membro da Associação Americana de Ciências Sociais, colocada no departamento de economia social.

Em 1884, Cohen foi convidada pelo Dr. H. L. Wayland, um dos diretores da Associação Americana de Ciências Sociais, para apresentar a essa organização um artigo sobre "Instituições de caridade hebraicas". O artigo foi lido por seu autor antes que a convenção realizada em Saratoga Springs, Nova York, em 12 de setembro de 1884, fosse recebida, discutida e publicada. Em outras ocasiões, Cohen leu artigos sobre temas como "Personalidade como Poder em Movimento"; "O Equilíbrio de Poder entre Trabalho Industrial e Intelectual"; e "Interdependência das Faculdades Poética e Crítica".

Cohen recebeu sua inspiração religiosa do Dr. Sabato Morais. Cohen foi escolhida para servir no comitê da Filadélfia da Exposição Colombiana, no departamento de economia social. Ela trabalhou para a Escola Dominical Hebraica; primeiro, como instrutor em sua filial do Norte e, posteriormente, como Superintendente de sua Escola Dominical do Sul. Ela também prestou serviços para a União das Moças e outras instituições de caridade, educacionais e sociais. Ela foi membro do primeiro Comitê Executivo e, posteriormente, Secretária Correspondente da Sociedade de Publicação Judaica da América. Ela era membro do Comitê de Religião do Conselho Nacional de Mulheres Judias. Ela faleceu em Atlantic City, Nova Jérsia, em 2 de julho de 1911.

Bibliografia

Ligações externas

Protofeministas
Nascidos em 1854
Mortos em 1911
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)
Entalhadores

Mary M. Cohen


Aimé Perret (født 1847 i Lyon, død 1927) var en fransk maler.

Perret blev uddannet på kunstskolen i sin fødeby og senere i Paris under Antoine Vollon. Deltagelsen i den fransk-tyske krig (var med i Belforts forsvar) afbrød for en tid hans kunstnervirksomhed. Allerede i Lyon havde han gjort lykke med Saône-bred i tåge (1867). En studierejse (1871) til La Bresse blev frugtbar for hans kunst. Fra den hentede han ofte senere motiver til sine stemningsfine og natursande folkelivsskildringer. Dåb i La Bresse (1877) vandt megen påskønnelse, endnu mere Den sidste olie (Luxembourgmuseet). Han har endvidere malet Sædemand (1881), Landlig bal i Burgund i 18. århundrede (1883), Vinhøst i Burgund, Den 50-årige fødselsdag (1888), Aftendæmring (1890), Forlovede (1892), Før uvejret (1894), Hyrdinde med får (udstillet i København 1919). Også portrætter, således af skuespillerinden Anna Judic (1878).

Eksterne henvisninger

Kilder

Malere fra Frankrig
Franskmænd i 1800-tallet
Franskmænd i 1900-tallet
Personer fra Lyon

Aimé Perret


Xbox, Microsoft firmasının oyun konsolu piyasasında pay sahibi olmak amacı ile ürettiği ve 25 Ekim 2001'de Kuzey Amerika'da, 22 Şubat 2002'de Japonya'da, 14 Mart 2002'de Avustralya'da ve 16 Nisan 2002'de Avrupa'da piyasaya sürdüğü bir konsoldur. Diğer oyun konsollarının çıkış tarihleri çok eskidir; fakat Xbox, piyasaya daha yeni girmesine rağmen piyasada kendine çok iyi yer edinmiştir. Öte yandan, piyasada Playstation 2'nin kaldığı kadar uzun süre kalmamıştır.

Teknik donanımı
 Modifiye edilmiş 733 MHz Pentium III (133 MHz FSB)
 nVidia Grafik kartı: 250 MHz NV2x (GeForce 4 Ti serisi ile yakın değerlerde)
 2-5x DVD sürücüsü (Samsung, Philips, Thomson)
 64 MB DDR SDRAM 200 MHz ana hafıza (6.4 GB/s)
 8 GB/10 GB sabit disk (Seagate, Western digital)
 10/100 base-T ethernet genişbant İnternete hazır
 3D 64 kanal, AC3 ses donanımı (Dolby Digital)
 8 MB'lik çıkartılabilir hafıza kartı
 HDTV desteği 480p/720p/1080i ye kadar
 Ölçüleri: 324 × 265 × 90mm (12.8 × 10.4 × 3.5 inç)

Dış bağlantılar
 Xbox Global Resmi Sitesi

Ev video oyun konsolları

Altıncı nesil video oyun konsolları
Durdurulan Microsoft ürünleri
Xbox konsolu
X86 tabanlı oyun konsolları

Xbox (konsol)


Podsavezna nogometna liga Doboj, također i kao "Dobojska podsavezna liga", "Jedinstvena podsavezna liga Doboj" za sezonu 1967./68.
Sudjelovalo je 12 klubova, a prvak je bio "Proleter" iz Teslića.

Ljestvica

 Ljestvica bez rezultata jedne utakmice

Rezultatska križaljka

 Izvori:

UPovezani članci
 Podsavezna liga Brčko 1967./68.

Vanjske poveznice

Izvori

 Vladimir Ravlić: Priča o jednoj Mladosti --- : nogometni klub "Mladost" Modran : 1952. – 2012. : monografija, Zagreb, 2012.,

Doboj
1967-68 Doboj

Podsavezna nogometna liga Doboj 1967./68.


Als Gasausbruch bezeichnet man im Bergbau und auch im Tunnelbau das plötzliche und verstärkte Austreten von Gasen aus dem Gebirge. Bei einem untertägigen Gasausbruch werden so in kürzester Zeit sehr große Gasmengen freigesetzt, die vom Wetterstrom nicht schnell genug abgeleitet werden können. Dies führt dazu, dass es in einem begrenzten Bereich zu einer hohen Konzentration des ausströmenden Gases kommt.

Gasentstehung und Freisetzung
Bei der Entstehung der Steinkohle entstand neben der Steinkohle auch das Grubengas Methan. Dieses Gas ist im Normalfall in der Kohle und im Nebengestein gebunden. Beim Abbau der Steinkohle wird nicht nur das in dem jeweiligen abgebauten Flöz anfallende Grubengas freigesetzt, sondern auch das im Nebengestein und in den benachbarten Flözen eingeschlossene Gas. Aufgrund des Gebirgsdruckes kann der Druck im Gas auf 40 Bar und teilweise sogar noch höher ansteigen. Solange die Kohle vom Nebengestein fest eingeschlossen wird, hat dies keinerlei Auswirkungen. Wenn die Kohle nun durch die Erstellung von Grubenbauen nicht mehr fest vom Nebengestein eingeschlossen wird, kann es an der freigelegten Stelle, bedingt durch den hohen Gasdruck des in der Kohle eingeschlossenen Methans zu einer Zermürbung des Gefüges der Kohle kommen. Dies führt dann zu einem plötzlichen Ausbruch des eingeschlossenen Gases. Die Ausbrüche sind besonders heftig, wenn sie an Staubkohlennester gebunden sind. Neben dem Gasausbruch kommt es zusätzlich auch zu einem Auswurf großer Kohlenmengen. Diese Kohlen werden dann schlagartig in den freien Grubenraum geschleudert. Die Menge der hereingeschleuderten Kohle ist so groß, dass die betroffenen Strecken oftmals über eine größere Länge mit Kohle gefüllt sind. Die Neigung zu solchen Ausbrüchen und ihre Anzahl wächst mit steigender Teufe.

In Braunkohleflözen ist der Inkohlungsprozess noch nicht abgeschlossen. Bestimmte Flöze befinden sich noch im Zustand der Kohlensäuregärung. Aus diesem Grund bildet sich hier das Gas Kohlendioxid, das ebenfalls in der Kohle eingeschlossen ist. Da Braunkohle eine hohe Feuchtigkeit aufweist, entsteht aus dem Kohlendioxid dann Kohlensäure. Auch hier kommt es unter bestimmten Voraussetzungen zu einem Gasausbruch. Im Kaligebirge gibt es an einigen Stellen im Mineral große Kohlendioxideinlagerungen. Obwohl das Gas normalerweise im Mineral gebunden ist, kann es plötzlich z. B. durch eine Sprengung freigesetzt werden. Bei einem solchen Gasausbruch werden dann innerhalb weniger Minuten mehrere tausend Kubikmeter Kohlensäure freigesetzt.

Auswirkung
Durch einen Gasausbruch kann es zu schweren Unfällen kommen. Im Jahr 1865 kam es auf der Kohlengrube Midi de Dour in einer Teufe von 468 Metern zu einem Gasausbruch aus einem Steinkohleflöz. Die freigesetzte Gasmenge war so groß, dass das aus dem Förderschacht ausströmende Gasgemisch sich an einem Feuer entzündete und es zur Explosion kam. Bei diesem Gasausbruch wurden zwei Bergleute, die sich vor Ort befanden, vom Gasstrom mehrere Meter weggeschleudert. Bei einem Gasausbruch auf der Grube Agrappe im Jahr 1879 kamen 121 Menschen ums Leben. Besonders gefährdet sind auch die Rettungsmannschaften, wenn sie im Ereignisfall übereilt vorgehen. So sind schon mehrere Retter in Abhauen oder Gesenken durch unüberlegtes Handeln zu Tode gekommen.

Vorbeugung
Auf Bergwerken, die aufgrund ihrer Geologie unter Gasausbrüchen leiden, ist es kaum möglich, solche Ausbrüche zu vermeiden. Allerdings lässt sich durch bestimmte Kenngrößen die Gasausbruchsgefahr besser beurteilen. Durch Maßnahmen wie die gezielte Absaugung des Grubengases lassen sich Gasausbrüche erheblich reduzieren. Zusätzlich zur Gasabsaugung hat sich der Abbau von sogenannten Schutzflözen zur Bekämpfung der Ausbruchsgefahr bewährt. Hierbei werden ungefährliche Flöze im Hangenden oder im Liegenden des gefährdeten Flözes zuerst abgebaut. Dadurch kommt es zu einer Druckentlastung des ausbruchgefährdeten Flözes und in Folge davon zu einer Vorentgasung. Dadurch ist der Abbau in diesem Flöz geschützt. Eine weitere Maßnahme ist die gezielte Vermeidung von Querschlägen in den gefährdeten Bereichen. Sobald das gefährdete Flöz angefahren ist, wird durch Erschütterungsschießen der Druck im Flöz aufgelockert. Durch diese Maßnahmen kann die Gasausbruchsgefahr erheblich reduziert oder auch bekämpft werden. Für die Bergleute, die in diesen Bereichen arbeiten, werden Druckluft-Notatemluftspender installiert.

Einzelnachweise

Bewetterung

Gasausbruch (Bergbau)


Gölova Barajı, Sivas'ta Kelkit Çayı üzerinde, sulama amacıyla 1981-1990 yılları arasında inşa edilmiştir.

Kaya gövde dolgu tipi olan barajın gövde hacmi 1.300.000 m³, su yatağından yüksekliği 26,00 m, normal su kotunda göl hacmi 65,00 hm³, normal su kotunda göl alanı 4,85 km²'dir. Baraj 6.150 hektarlık bir alana sulama hizmeti vermektedir.

Ayrıca bakınız
 Türkiye'deki barajlar listesi

Kaynakça

Dış bağlantılar

Sivas ilindeki barajlar
Gölova
Türkiye'deki hidroelektrik santralleri

Gölova Barajı


An Platanthera singgalangensis in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Johannes Jacobus Smith, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Peter Gennadievich Efimov. An Platanthera singgalangensis in nahilalakip ha genus nga Platanthera, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platanthera

Platanthera singgalangensis


Sekundærrute 167 er en rutenummereret landevej på Fyn.

Landevejen strækker sig fra Odense S til Svendborg.

Rute 167 har en længde på ca. 44 km.

Kilder

167

Sekundærrute 167


Aphelandra squarrosa est une espèce de plantes de la famille des Acanthacées.

Liens externes

Espèce d'Angiospermes (nom scientifique)
Acanthaceae

Aphelandra squarrosa


වක්ත්‍ර,  අන්තරංග කපාලය, හෙවත් ආශය-කපාලය යනු හිස්කබලේ කොටසක් වන අතර, එය ඇතිවන්නේ ග්‍රසනික වක්‍රයෙනි. වක්ත්‍ර අස්ථි අතරට හිස්කබලේ පූර්ව සහ පහළ කොටස් අයත් වේ. හිස්කබලේ ඒ හැර සෙසු කොටස් කපාල අස්ථි ගණයට අයත් වේ.

ව්‍යූහය
බොහෝ මූලාශ්‍රවල මානව හිස්කබලේ වක්ත්‍ර අස්ථි යටතට පහත අස්ථීන් දාහතර ඇතුළත් කොට ඇත:
 අධර නාසා කම්බු (2)
 අශ්‍රැ අස්ථි (2)
 අධෝහනුව
 ඌර්ධ්වහනුක අස්ථිය (2)
 නාසාස්ථි (2)
 තාලව අස්ථි (2)
 හලාස්ථිය
 යුගාස්ථි (2)

විචලනයන්
ඇතැම්විට මානව කණ්ඨිකා අස්ථිය ද මේ අතරට ඇතුළත් කෙරුණු අවස්ථා ඇත. ජිද්‍රාස්ථිය (හෝ එහි කොටසක්) සහ කීලාස්ථිය ද සමහර අවස්ථාවල වක්ත්‍ර යටතට ඇතුඵත් කෙරුණ ද, ඒවා බොහෝ විට කපාලයේ කොටසක් ලෙස සැලකේ. ඇතැම් මූලාශ්‍රවල ඌර්ධ්වහනුක අස්ථියේ වම් සහ දකුණු කොටස් අස්ථි දෙකක් ලෙස සලකා ඇත. එසේම තාලව අස්ථිය ද ඇතැම්විට අස්ථි දෙකක් ලෙස විස්තර කෙරේ.

විවිධ පාඨ ග්‍රන්ථවල මෙම වක්ත්‍ර සැකිල්ලට ඇතුළත් කොට ඇති අස්ථීන් විවිධ ය. අස්ථීන්ගේ කලලවිද්‍යාත්මක සම්භවය මත පදනම්ව ඇතැම් පාඨ ග්‍රන්ථවල ස්නායුකපාල සහ අන්තරංග කපාල අස්ථීන් අතර වෙනස්කම් ඍජුවම දක්වා ඇත. වෙනත් පාඨ ග්‍රන්ථ මානව හිස්කබලේ පූර්ව පැත්තෙන් දැකගත හැකි සියලු අස්ථීන් මේ යටතට ඇතුළත් කිරීමට උත්සාහ දරා ඇත; මීට සමගාමීව ඔවුන් විසින් ලලාට අස්ථිය වැනි අස්ථි ද මෙයට ඇතුළත් කොට ඇත.

වර්ධනය
මෙම අන්තරංග කපාලය ඇතිවන්නේ ස්නායු මාර්ග ශිඛා සෛලවලින් (ස්නායුකපාලයේ, දත්වල සහ අධිවෘක්ක මජ්ජාවේ වර්ධනයට හේතු වන) හෝ මධ්‍යචර්මයේ දේහපිණ්ඩ කොටසින් ඇති වන කංකාල පිණ්ඩයෙනි. නමුත් මෙය කොන්ඩ්‍රික්තියේස් සහ සෙසු කාටිලේජමය පෘෂ්ඨවංශීන්ගේ මෙන්, ස්නායුකපාලය සමග අන්තඃකාටිලේජ අස්ථිභවනය මගින් ප්‍රතිස්ථාපනය වී නැත. උභයජීවීන් සහ උරගයන් වැනි සිව්පාවුන්ගේ කර්ණපටහයට සම්බන්ධ ස්තම්භිකාව ඇතිවන්නේ මෙම අන්තරංග කපාලයෙනි. නමුත් ක්ෂීරපායීන් තුළ, අන්තරංග කපාලයෙන් සම්භවය වන්නේ මැද කනේ අස්ථි වන මුද්ගරිකාව, නිඝාතිය සහ ධරණකය යි.

අමතර රූප

මේවාත් බලන්න
 මුහුණ

මූලාශ්‍ර

බාහිර සබැඳිs

 "වක්ත්‍ර අස්ථි වව්‍යූහවිද්‍යාවFacial "ට අදාළ eMedicine ගිණුම

හිසේ සහ ගෙලේ අස්ථි
සැකිල්ල

වක්ත්‍ර අස්ථි


Abu Dhabis Grand Prix 2014 (officielle navn: 2014 Formula 1 Etihad Airways Abu Dhabi Grand Prix) var et Formel 1-løb som blev arrangeret 23. november 2014 på Yas Marina Circuit i Abu Dhabi i Forenede Arabiske Emirater. Det var det 19. og sidste løb i Formel 1-sæsonen 2014 og det sjette Abu Dhabis Grand Prix. Løbet blev vundet af Lewis Hamilton i Mercedes, som dermed også sikrede sig verdensmestertitlen i kørermesterskabet for 2014. Williams-kørerne Felipe Massa og Valtteri Bottas tog henholdsvis anden og tredjepladsen.

Før 2014-sæsonen var det bestemt at der skulle gives dobbelte point i både kører- og konstruktørmesterskabet i dette løb, i et forsøg på at fastholde spændingen og fokus på mesterskaberne helt til slutningen af sæsonen.

Resultater

Kvalifikation

Løbet

Noter til tabellerne:
  - Romain Grosjean kvalificerede på sekstendepladsen men blev flyttet fire gridplaceringer ned som en del af en tyve placeringers gridstraf for at have brugt sin sjette motorenhed for sæsonen. Resten af straffen blev erstattet af en drive-through-straf.
  - Daniel Ricciardo og Sebastian Vettel kvalificerede på henholdsvis femte- og sjettepladsen, men blev ekskluderet fra kvalifikationen på grund af ulovlige frontvinger.

Stillingen i mesterskaberne efter løbet

Kørermesterskabet

Konstruktørmesterskabet

Referencer

Eksterne henvisninger

Abu Dhabis Grand Prix
Formel 1 2014

Abu Dhabis Grand Prix 2014


Der Kanton-Hongkong-Streik war eine der größten und längsten antikolonialen Protestaktionen in der Republik China gegen die Großmächte, die sich mittels der "Ungleichen Verträge" in China Territorialrechte verschafft hatten. Die Arbeitsniederlegungen begannen am 19. Juni 1925 und endeten am 10. Oktober 1926.

Die Teilnehmer des Streiks, deren Anzahl mit mehr als 250.000 Menschen angegeben wird, waren Studenten, Akademiker, Arbeiter und Händler aus dem britisch besetzten Hongkong sowie der anglo-französischen Konzession in Shamian. Auslöser war der sogenannte Zwischenfall am 30. Mai, bei welchem britische Polizeikräfte mehrere chinesische Demonstranten erschossen hatten.

Hintergründe
Am 30. Mai 1925 beschossen britische Polizeikräfte auf Befehl der Kolonialverwaltung in der ausländischen Konzession in Shanghai eine Ansammlung von Studenten, welche gegen den "Kolonialismus fremder Mächte" in China protestierten. Zumindest 13 Demonstranten wurden getötet und mehrere verletzt. Die Spannungen spitzten sich zu, als Truppen unter ausländischer Leitung mehr als 50 Chinesen während einer ähnlichen Kundgebung in Shamian töteten. Daraufhin rief die Nationale Volkspartei Chinas (Kuomintang), unterstützt im Rahmen der ersten Phase der Zusammenarbeit von der Kommunistischen Partei Chinas (KPCh), alle Chinesen in Hongkong und Shamian zur Arbeitsniederlegung sowie zum Verlassen beider Städte auf. Verteilt wurden freie Fahrscheine für Dampfer und Züge.

Die Streikenden kamen den Aufrufen nach und gingen in die unter der Kontrolle der nationalchinesischen Regierung stehenden Gebiete. Verbliebene chinesische Händler schlossen ihre Geschäfte. Nach Berichten von Zeitzeugen "verwandelte sich Hongkong in eine Geisterstadt". Schon in der ersten Woche des Streiks verließen 50.000 Chinesen Hongkong, Ende Juli folgten weitere 250.000. Zusätzlich riefen die Organisatoren zu einem Boykott englischer Waren und der wirtschaftlichen Blockade Hongkongs auf. Bewaffnete Streikposten sorgten für die Einhaltung der Maßnahmen. Die britische Kolonialmacht drohte daraufhin mit der Besetzung von Guangzhou (Kanton). Dies veranlasste die chinesische Nationalregierung zum Rückruf der Streikposten, die ohnehin nicht nötig waren, da die Chinesen den Aufrufen bereitwillig folgten.

Der Kanton-Hongkong-Streik schwächte den wirtschaftlichen und politischen Einfluss Großbritanniens in China. Die britische Regierung lieh englischen Unternehmen in Hongkong über drei Millionen Pfund, um einen wirtschaftlichen Zusammenbruch zu verhindern. Im Laufe des Streiks nahm der Handel in Hongkong um 50 Prozent und Mieten um 60 Prozent ab. Der Boykott wirkte noch einige Monate nach dem Ende der Arbeitsniederlegung. Die Maßnahmen endeten am 10. Oktober 1926 in gemeinsamer Absprache zwischen der Kuomintang und der KPCh, da sämtliche Kräfte für den am 1. Juni 1926 begonnen Nordfeldzug benötigt wurden.

Der Streik wird in André Malraux' Roman Les Conquérants (1928; deutsch: Die Eroberer) geschildert.

Siehe auch
 Bewegung des vierten Mai
 Geschichte Hongkongs
 Unruhen in Hongkong 1967

Literatur

 Richard W. Rigby: The May 30 Movement. Events and Themes. Australian National University Press, Canberra 1980, ISBN 0-7081-1758-9 (Review).
 Ulrike Eifler: Neoliberale Globalisierung und die Arbeiterbewegung in China. Ibidem Press, 2012.

Einzelnachweise

Streik
Chinesische Wirtschaftsgeschichte
Britisch-Hongkong
Britische Kolonialgeschichte (China)
Chinesische Geschichte (20. Jahrhundert)
Republik China
Konflikt 1925
Konflikt 1926

Kanton-Hongkong-Streik


Mark Fridrijovich Ermler (, Leningrado, 5 de mayo de 1932 – Seúl, 14 de abril de 2002) fue un director de orquesta ruso. Sus padres fueron Vera Bakun, una diseñadora de decorados para películas, y Friedrich Ermler, un director de cine.  Empezó a estudiar piano a los cinco años de edad.

Su primera aparición como director en el Teatro Bolshói fue en una producción del año 1957 de Cavalleria Rusticana. Otro hito destacado como director de ópera fue el estreno de la última ópera de Serguéi Prokófiev, Historia de un hombre real.

Ermler destacó especialmente por su dirección de ballets.  Dirigió, entre otros, El lago de los cisnes, Petrushka, El pájaro de fuego, La bella durmiente y El cascanueces. Hizo grabaciones integrales de los tres ballets de Chaikovski con la orquesta de la Royal Opera House, Covent Garden. Se convirtió en el principal director invitado del Royal Ballet de Londres en 1985.

Ermler murió después de un ensayo con la Orquesta Filarmónica de Seúl. Dejó esposa, Dina, y una hija, Masha.

Grabaciones seleccionadas
 Prokofiev - La historia de un hombre real. Bolshói, 1961, relanzado por Chandos.

Referencias

Enlaces externos

 Obituario

Directores de orquesta de Rusia
Judíos de Rusia
Músicos clásicos del siglo XX de Rusia
Nacidos en San Petersburgo

Mark Ermler


İstenç ve Tasarım olarak Dünya veya özgün ismiyle Die Welt als Wille und Vorstellung, Alman filozof Arthur Schopenhauer'in ilk kez 1819'da basılmış felsefî eseri. Schopenhauer'in felsefî düşüncelerinin temelini ve odağını oluşturan bu eser aynı zamanda onun başyapıtı olarak görülür.

Eserin ortaya çıkışı
Eserde yer alan fikirler Schopenhauer'in kariyerinin erken dönemlerinden beri ürettiği fikirlerdir ve eserin ilk cildinin 1819'daki basımıyla birlikte somut biçimde ortaya konmuştur. Bu ilk cilt dört kitaptan oluşmaktaydı ve onun epistemoloji, ontoloji, estetik ve etik konularındaki görüşlerini içermekteydi. Çok daha sonraları, 1844'te yayımladığı ikinci cilt ise birinci cilde dair açıklamalar ve birinci cilde ek bazı fikirler içermekteydi.

Türkçe Çevirileri
İsteme ve Tasarım Olarak Dünya, Çeviren: Levent Özşar, Biblos Kitabevi Yayınları. (eksik çeviri)
 İsteme ve Tasavvur Olarak Dünya, Çeviren: A. Onur Aktaş, Doğu Batı Yayınları. (tam çeviri)

1819 kitapları
1844 kitapları
Felsefe kitapları
Epistemoloji kitapları

Arthur Schopenhauer
Almanca kitaplar

Kapak resmi aranan kitaplar

İstenç ve Tasarım Olarak Dünya


is a flatland castle in Kyoto, Japan. The castle consists of two concentric rings (Kuruwa) of fortifications, the Ninomaru Palace, the ruins of the Honmaru Palace, various support buildings and several gardens. The surface area of the castle is , of which  is occupied by buildings.

It is one of the seventeen Historic Monuments of Ancient Kyoto which have been designated by UNESCO as a World Heritage Site.

History

In 1601, Tokugawa Ieyasu, the founder of the Tokugawa shogunate, ordered all the feudal lords in western Japan to contribute to the construction of Nijō Castle, which was completed during the reign of Tokugawa Iemitsu in 1626. While the castle was being built, a portion of land from the partially abandoned Shinsenen Garden (originally part of the imperial palace and located south) was absorbed, and its abundant water was used in the castle gardens and ponds. Parts of Fushimi Castle, such as the main tower and the karamon, were moved here in 1625–26. Nijo Castle was built as the Kyoto residence of the Tokugawa shōguns. The Tokugawa shogunate used Edo as the capital city, but Kyoto continued to be the home of the Imperial Court. Kyoto Imperial Palace is located north-east of Nijō Castle.

The central keep, or tenshu, was struck by lightning and burned to the ground in 1750. In 1788, the Inner Ward was destroyed by a citywide fire. The site remained empty until it was replaced by a prince's residence transferred from the Kyoto Imperial Palace in 1893.

In 1867, the Ninomaru Palace, in the Outer Ward, was the stage for the declaration by Tokugawa Yoshinobu, returning the authority to the Imperial Court. In 1868 the Imperial Cabinet was installed in the castle. The palace became imperial property and was declared a detached palace. During this time, the Tokugawa hollyhock crest was removed wherever possible and replaced with the imperial chrysanthemum.

In 1939, the palace was donated to the city of Kyoto and opened to the public the following year. In the 21st century, typhoons have periodically caused sections of plaster to peel off the walls after exposure to rain and wind.

It is generally believed that the karamon gate of Toyokuni shrine was originally built for Hideyoshi's Fushimi castle in 1598. When the castle was dismantled in 1623, the gate was first moved to Nijō castle, and then to the Konchi-in in Nanzen-ji. It was finally relocated to Toyokuni shrine in 1876 after the Meiji Restoration.

Fortifications

Nijō Castle has two concentric rings of fortifications, each consisting of a wall and a wide moat. The outer wall has three gates while the inner wall has two. In the southwest corner of the inner wall, there are foundations of a five-story keep, destroyed by a fire in 1750. The inner walls surround the Inner Ward, which contain Honmaru ("Inner Ward") Palace with its garden. Ninomaru ("Second Ward") Palace, the kitchens, guard house and several gardens are located in the Outer Ward, between the two main rings of fortifications.

Ninomaru Palace

The   consists of five connected separate buildings and is built almost entirely of Hinoki cypress. The decoration includes lavish quantities of gold leaf and elaborate wood carvings, intended to impress visitors with the power and wealth of the shōguns. The sliding doors and walls of each room are decorated with wall paintings by artists of the Kanō school.

The castle is an excellent example of social control manifested in architectural space. Low-ranking visitors were received in the outer regions of the Ninomaru, whereas high-ranking visitors were shown the more subtle inner chambers. Rather than attempt to conceal the entrances to the rooms for bodyguards (as was done in many castles), the Tokugawas chose to display them prominently. Thus, the construction lent itself to expressing intimidation and power to Edo-period visitors.

The building houses several different reception chambers, offices and the living quarters of the shōgun, where only female attendants were allowed. One of the most striking features of the Ninomaru Palace are the "nightingale floors" (uguisubari) in the corridors that make a chirping sound when walked upon. Some of the rooms in the castle also contained special doors where the shogun's bodyguard could sneak out to protect him.

The room sequence starting at the entrance is:
 Yanagi-no-ma (Willow Room),
 Wakamatsu-no-ma (Young Pine Room)
 Tozamurai-no-ma (Retainers' Room)
 Shikidai-no-ma (Reception Room)
 Rōchu-no-ma (Ministers' Offices)
 Chokushi-no-ma (Imperial Messenger's Room)

The Ōhiroma (Great Hall) is the central core of the Ninomaru Palace and consists of four chambers:
 Ichi-no-ma (First Grand Chamber)
 Ni-no-ma (Second Grand Chamber)
 San-no-ma (Third Grand Chamber)
 Yon-no-ma (Fourth Grand Chamber)

as well as the Musha-kakushi-no-ma (Bodyguards' Chamber) and the Sotetsu-no-ma (Japanese fern-palm chamber).

The rear sections are the Kuroshoin (Inner Audience Chamber) and Shiroshoin (shōguns living quarters). The main access to the Ninomaru is through the karamon, a court and the mi-kurumayose or "honourable carriages approach".

Honmaru Palace

 has a surface area of . The complex has four parts: living quarters, reception and entertainment rooms, entrance halls and kitchen area. The different areas are connected by corridors and courtyards. The architectural style is late Edo period. The palace displays paintings by several famous masters, such as .

Honmaru Palace was originally similar to Ninomaru Palace. The original structures were replaced by the present structures between 1893 and 1894, by moving one part of the former Katsura Palace within the Kyoto Imperial Enclosure (Kyoto Gyoen, the enclosure surrounding the Kyoto Imperial Palace) to the inner ward of Nijō Castle, as part of the systematic clearing of the disused residences and palaces in the Imperial Enclosure after the Imperial Court moved to Tokyo in 1869. In its original location the palace had 55 buildings, but only a small part was relocated. In 1928 the enthronement banquet of Emperor Hirohito was held here.

Gardens

The castle area has several gardens and groves of cherry and Japanese plum trees. The Ninomaru garden was designed by the landscape architect and tea master Kobori Enshū. It is located between the two main rings of fortifications, next to the palace of the same name. The garden has a large pond with three islands and features numerous carefully placed stones and topiary pine trees.

The Seiryū-en garden is the most recent part of Nijō Castle. It was constructed in 1965 in the northern part of the complex, as a facility for the reception of official guests of Kyoto and as a venue for cultural events. Seiryū-en has two tea houses and more than 1,000 carefully arranged stones.

See also
List of Special Places of Scenic Beauty, Special Historic Sites and Special Natural Monuments
Historic Monuments of Ancient Kyoto (Kyoto, Uji and Otsu Cities)
List of National Treasures of Japan (residences)

Notes

References

External links

 Satellite view at Google Maps
 Nijo Castle
 Japan-Guide.com

Ashikaga clan
Buildings and structures in Kyoto
Castles in Kyoto Prefecture
Gardens in Kyoto Prefecture
Historic Sites of Japan
Important Cultural Properties of Japan
National Treasures of Japan
Special Places of Scenic Beauty
Tokugawa clan
Tourist attractions in Kyoto
World Heritage Sites in Japan
Buildings and structures completed in 1626

Nijō Castle


Vahtang II. (gruz. ვახტანგ II), iz dinastije Bagration, bio je kralj Gruzije od 1289. do svoje smrti 1292. godine. Na prijestolju je naslijedio Dmitra II. Njegovu vladavinu, kao i njegovih neposrednih prethodnika i nasljednika, obilježila je mongolska invazija na Gruziju.

Vahtang II. bio je sin zapadnog gruzijskog vladara Davida VI. Narina i njegove prve supruge Tamar, kćeri princa Amanelisdzea. Kada je njegov prethodnik Dmitar II. smaknut od strane Velikog kana (Kagana), uz suglasnost Mongola Vahtang je zasjeo na gruzijsko prijestolje. Iako je bio odan mongolskim vlastima, sama njegova vlast nije se širila na zapadni dio kraljevstva, jer je tamo i dalje vladao njegov otac David VI. Narin (do 1293.), a kasnije i njegov brat Konstantin I. (1293. – 1327.)

Umro je nakon tri godine vladavine, a naslijedio ga je njegov rođak David VIII., koji se oženio i Vahtangovom udovicom, mongolskom princezom Öljätäi. Pokopan je u samostanu Gelati u blizini Kutaisija.

Kraljevi Gruzije

Vahtang II.


Pexels é um fornecedor de banco de imagens e vídeos. Fundada na Alemanha em 2014, possui uma biblioteca com mais de 3,2 milhões de fotos e vídeos gratuitos.

História
A Pexels foi fundada pelos irmãos gêmeos Ingo e Bruno Joseph em Fuldabrück, Hesse. Os irmãos iniciaram a plataforma em 2014 com cerca de 800 fotos. Desde 2015 Daniel Frese faz parte da equipe. A plataforma de design gráfico Canva adquiriu a Pexels em 2018.

Modelo de negócios
O Pexels fornece mídia para download online, mantendo uma biblioteca que contém mais de 3,2 milhões de fotos e vídeos, crescendo a cada mês cerca de 200.000 arquivos. O conteúdo é carregado pelos usuários e revisado manualmente. O uso e download da mídia é gratuito, o site gera receita por meio de anúncios de bancos de dados de conteúdo pago. Há também uma opção de doação para os usuários e, embora a atribuição do criador do conteúdo não seja necessária, ela é apreciada. Através da fusão com o Canva, o banco de dados do Pexels está disponível no aplicativo Canva.

A Pexels está comprometida em fornecer um banco de dados diversificado, por exemplo, incluindo conteúdo de ações LGBTQ+ e por meio de uma parceria com a Nappy, uma plataforma focada em conteúdo POC.

Licença
O Pexels não oferece mídia sob a licença CC0 Creative Commons, mas tem seu próprio conjunto de regras para o uso de suas fotos e filmagens. Sua licença não permite ao usuário vender cópias inalteradas de uma foto ou vídeo, implicar endosso de seu próprio produto por pessoas ou marcas nas imagens e revender o conteúdo em outras plataformas de estoque.

Equipe
A equipe da Pexels é composta pelos três fundadores, que moram em Berlim, na Alemanha, e uma equipe de 40 pessoas sediadas na Alemanha, outras partes da Europa, América do Norte e Sul. A empresa não possui sede, todos os funcionários trabalham em suas respectivas casas. Bruno e Ingo Joseph foram CEOs até novembro de 2018, quando Clifford Obrecht, fundador do Canva, se tornou CEO da empresa. Bruno Joseph foi reintegrado como CEO em julho de 2020.

Ver também
 Pixabay

Ligações externas

Bancos de dados online
Hospedagem de imagens

Pexels