Los orsolóbidos (Orsolobidae) son  una familia de arañas araneomorfas, que forman parte de la superfamilia de los disderoideos (Dysderoidea), junto con los disdéridos, oonópidos y segéstridos.

Una gran parte de los géneros son  endémicos de Nueva Zelanda y Australia. Hay algunos géneros propios de Sur América y África meridional.

Sistemática
Con la información recogida hasta el 31 de diciembre de 2011, Orsolobidae cuenta con 28 géneros:

 Afrilobus Griswold & Platnick, 1987 (África)
 Anopsolobus Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Ascuta Forster, 1956 (Nueva Zelanda)
 Australobus Forster & Platnick, 1985 (Australia)
 Azanialobus Griswold & Platnick, 1987 (Sudáfrica)
 Bealeyia Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Chileolobus Forster & Platnick, 1985 (Chile)
 Cornifalx Hickman, 1979 (Tasmania)
 Dugdalea Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Duripelta Forster, 1956 (Nueva Zelanda)
 Falklandia Forster & Platnick, 1985 (Islas Malvinas)
 Hickmanolobus Forster & Platnick, 1985 (Tasmania)
 Losdolobus Platnick & Brescovit, 1994 (Brasil)
 Mallecolobus Forster & Platnick, 1985 (Chile)
 Maoriata Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Orongia Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Orsolobus  Simon, 1893 (Chile, Argentina)
 Osornolobus Forster & Platnick, 1985 (Chile)
 Paralobus Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Pounamuella Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Subantarctia Forster, 1955 (Nueva Zelanda)
 Tangata Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Tasmanoonops Hickman, 1930 (Australia)
 Tautukua Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Turretia Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Waiporia Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Waipoua Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)
 Wiltonia Forster & Platnick, 1985 (Nueva Zelanda)

Referencias
Forster, R.R, Platnick, N.I. (1985): "A review of the austral spider family Orsolobidae (Arachnida, Araneae), with notes on the superfamily Dysderoidea". Bulletin of the AMNH, 181 PDF (147Mb!) Abstract
Griswold, C.E., Platnick, N.I. (1987): "On the first African spiders of the family Orsolobidae (Araneae, Dysderoidea)". Américan Museum novitates, 2892. () Afrolobus, Azanialobus (Abstract)
Platnick, N.I., Brescovit, A.D. (1994): "A new genus of the spider family Orsolobidae (Araneae, Dysderoidea) from Brazil". Américan Museum novitates, 3112 (PDF ) (Losdolobus (Abstract) )
Platnick, Norman I.</span> (2012): The world spider catalog, version 12.5. American Museum of Natural History.
 Texas A&M University, Department of Entomology - Synopsis of the described Araneae of the World.

Véase también
 Anexo:Especies de Orsolobidae
 Anexo:Taxonomía de las arañas

Enlaces externos

Orsolobidae

Orsolobidae


Amorphophallus dzui, vrsta amorfofalusa, porodica kozlačevki. Endem iz Vijetnama  gdje je poznat pod narodnim imenom Nưa dư.

Izvori

Aroideae
Flora Vijetnama

Amorphophallus dzui


A tomografia de múons ou muografia é uma técnica que utiliza múons de raios cósmicos para gerar imagens tridimensionais de volumes usando informações contidas na dispersão de Coulomb dos múons. Como os múons penetram muito mais profundamente do que raios X, a tomografia com múons pode ser usada para obter imagens através de materiais muito mais espessos do que a tomografia baseada em raios X, como a tomografia computadorizada. O fluxo de múons na superfície da Terra é tal que um único múon passa por uma área do tamanho de uma mão humana por segundo.

Etimologia e uso
A muografia foi nomeada por Hiroyuki K. M. Tanaka. Existem duas explicações para a origem da palavra "muografia": (A) uma combinação da partícula elementar múon e do grego γραφή ("desenho"), sugerindo o significado de "desenho com múons"; e (B) uma combinação abreviada de "múon" e "radiografia". Embora essas técnicas sejam relacionadas, elas diferem no fato de que a radiografia usa raios X para obter imagens do interior de objetos numa escala de metros, enquanto a muografia usa múons para obter imagens do interior de objetos na escala de hectômetros a quilômetros.

Imagem

Muografia


Nick Heidfeld (10 Mayıs 1977) Alman Formula 1 pilotu. Lakabı Quick Nick. 1.64 m boyunda ve 59 kg ağırlığında. Evli ve 3 çocuk babası. 10 sezon boyunca Formula 1'de yarışan Heidfeld'in kariyerinde 13 podyum, 1 pole pozisyonu ve 2 en hızlı tur zamanı başarısı bulunmaktadır. Oldukça istikrarlı sürüşüyle dikkat çeken Heidfeld üst üste 41 yarış klasmana girerek bu alanda bir rekor kırmıştır. 2010 sezonuna Mercedes GP yedek ve test pilotu olarak başlamıştır. Fakat sezon ortasında Pirelli firması ile lastik gelişimi testleri için test pilotu olmayı kabul etmiş ve bu amaç doğrultusunda Mercedes GP tarafından serbest bırakılmıştır. Pirelli ile 2 test programını tamamladıktan sonra tekrar eski takımı olan BMW-Sauber takımıyla anlaşmış ve Singapur GP'inden başlayarak sezonun geri kalanında F1 pistlerine yarış pilotu olarak geri dönmüştür. 2011 sezonunda rally yarışında kaza yapan Robert Kubica'nın yerine Renault takımı ile yarışacaktır.

Pole Pozisyon :
 2005 Avrupa GP

En Hızlı Tur :
 2008 Malezya GP
 2008 Almanya GP

Podyum :

 2001 Brezilya GP, 3°
 2005 Malezya GP, 3°
 2005 Monako GP, 2°
 2005 Avrupa GP, 2°
 2006 Macaristan GP, 3°
 2007 Kanada GP, 2°
 2007 Macaristan GP, 3°
 2008 Avustralya GP, 2°
 2008 Kanada GP, 2°
 2008 İngiltere GP, 2°
 2008 Belçika GP, 2°
 2009 Malezya GP, 2°
 2011 Malezya GP, 3°

F1 Öncesi Kariyeri

 1986 Karting
 1988 Kerpen-Mannheim Club Karting, 1°
 1989 Niederkruchten Kart Club
 1990 Nordrhein-Westfalen DMV Kart, 1°
 1991 ADAC Junior Kart Trophy, 3°
 1991 World & European Kart Championships
 1992 German Junior Karts, 5°
 1994 German Formula Ford 1600 Championship, 1° (9 Yarışta 8 Galibiyet)
 1995 German Formula Ford 1800 Championship, 1° (4 Galibiyet)
 1995 Zetec Cup, 2°
 1996 German F3 Championship, 3° (3 Galibiyet)
 1997 German F3 Championship, 1° (5 Galibiyet)
 1997 McLaren Mercedes Takımı ile Formula 1 Testi
 1998 European Formula 3000 Championship, 2° (3 Galibiyet)
 1998 McLaren Mercedes Test Pilotu
 1999 European Formula 3000 Championship, 1° (4 Galibiyet)
 1999 McLaren Mercedes Test Pilotu

F1 Kariyeri

 2000 Prost Peugeot, 20°, 0 Puan
 2001 Sauber Petronas, 8°, 12 puan
 2002 Sauber Petronas, 10°, 7 puan
 2003 Sauber Petronas, 14°, 6 puan
 2004 Jordan Ford, 18°, 3 puan
 2005 BMW Williams, 11°, 28 puan (14 yarışa katıldı)
 2006 BMW Sauber, 9°, 23 puan
 2007 BMW Sauber, 5°, 61 puan
 2008 BMW Sauber, 6°, 60 puan
 2009 BMW Sauber, 13°, 19 puan
 2010 Mercedes GP Test Pilotu, Pirelli Test Pilotu, BMW Sauber, 18°, 6 puan
 2011 Lotus Renault GP, 6°, 29 puan

Tüm F1 Yarış Sonuçları

{| class="wikitable" style="text-align:center; font-size:95%"
! Yıl
! 1
! 2
! 3
! 4
! 5
! 6
! 7
! 8
! 9
! 10
! 11
! 12
! 13
! 14
! 15
! 16
! 17
! 18
! 19
! Takım
! Pozisyon
! Puan
|-
| 2000
|bgcolor="#CFCFFF"| AUS9
|bgcolor="#EFCFFF"| BRADNF
|bgcolor="#EFCFFF"| SMRDNF
|bgcolor="#EFCFFF"| GBRDNF
|bgcolor="#CFCFFF"| ESP16
|bgcolor="#000000" style="color: #FFFFFF"| EURDSQ
|bgcolor="#CFCFFF"| MON8
|bgcolor="#EFCFFF"| CANDNF
|bgcolor="#CFCFFF"| FRA12
|bgcolor="#EFCFFF"| AUTDNF
|bgcolor="#CFCFFF"| GER12
|bgcolor="#EFCFFF"| HUNDNF
|bgcolor="#EFCFFF"| BELDNF
|bgcolor="#EFCFFF"| ITADNF
|bgcolor="#CFCFFF"| USA9
|bgcolor="#EFCFFF"| JPNDNF
|bgcolor="#EFCFFF"| MYSDNF
|
|
| Prost
| 20°
| 0
|-
| 2001
|bgcolor="#DFFFDF"| AUS4
|bgcolor="#EFCFFF"| MYSDNF
|bgcolor="#FFDF9F"| BRA3
|bgcolor="#CFCFFF"| SMR7
|bgcolor="#DFFFDF"| ESP6
|bgcolor="#CFCFFF"| AUT9
|bgcolor="#EFCFFF"| MONDNF
|bgcolor="#EFCFFF"| CANDNF
|bgcolor="#EFCFFF"| EURDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| FRA6
|bgcolor="#DFFFDF"| GBR6
|bgcolor="#EFCFFF"| GERDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| HUN6
|bgcolor="#EFCFFF"| BELDNF
|bgcolor="#CFCFFF"| ITA11
|bgcolor="#DFFFDF"| USA6
|bgcolor="#CFCFFF"| JPN9
|
|
| Sauber
| 8°
| 12
|-
| 2002
|bgcolor="#EFCFFF"| AUSDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| MYS5
|bgcolor="#EFCFFF"| BRADNF
|bgcolor="#CFCFFF"| SMR10
|bgcolor="#DFFFDF"| ESP4
|bgcolor="#EFCFFF"| AUTDNF
|bgcolor="#CFCFFF"| MON8
|bgcolor="#CFCFFF"| CAN12
|bgcolor="#CFCFFF"| EUR7
|bgcolor="#DFFFDF"| GBR6
|bgcolor="#CFCFFF"| FRA7
|bgcolor="#DFFFDF"| GER6
|bgcolor="#CFCFFF"| HUN9
|bgcolor="#CFCFFF"| BEL10
|bgcolor="#CFCFFF"| ITA10
|bgcolor="#CFCFFF"| USA9
|bgcolor="#CFCFFF"| JPN7
|
|
| Sauber
| 10°
| 7
|-
| 2003
|bgcolor="#EFCFFF"| AUSDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| MYS8
|bgcolor="#EFCFFF"| BRADNF
|bgcolor="#CFCFFF"| SMR10
|bgcolor="#CFCFFF"| ESP10
|bgcolor="#EFCFFF"| AUTDNF
|bgcolor="#CFCFFF"| MON11
|bgcolor="#EFCFFF"| CANDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| EUR8
|bgcolor="#CFCFFF"| FRA13
|bgcolor="#CFCFFF"| GBR17
|bgcolor="#CFCFFF"| GER10
|bgcolor="#CFCFFF"| HUN9
|bgcolor="#CFCFFF"| ITA9
|bgcolor="#DFFFDF"| USA5
|bgcolor="#CFCFFF"| JPN9
|
|
|
| Sauber
| 14°
| 6
|-
| 2004
|bgcolor="#EFCFFF"| AUSDNF
|bgcolor="#EFCFFF"| MYSDNF
|bgcolor="#CFCFFF"| BAH15
|bgcolor="#EFCFFF"| SMRDNF
|bgcolor="#EFCFFF"| ESPDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| MON7
|bgcolor="#CFCFFF"| EUR10
|bgcolor="#DFFFDF"| CAN8
|bgcolor="#EFCFFF"| USADNF
|bgcolor="#CFCFFF"| FRA16
|bgcolor="#CFCFFF"| GBR15
|bgcolor="#EFCFFF"| GERDNF
|bgcolor="#CFCFFF"| HUN12
|bgcolor="#CFCFFF"| BEL11
|bgcolor="#CFCFFF"| ITA14
|bgcolor="#CFCFFF"| CHN13
|bgcolor="#CFCFFF"| JPN13
|bgcolor="#EFCFFF"| BRADNF
|
| Jordan Ford
| 18°
| 3
|-
| 2005
|bgcolor="#EFCFFF"| AUSDNF
|bgcolor="#FFDF9F"| MYS3
|bgcolor="#EFCFFF"| BAHDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| SMR6
|bgcolor="#CFCFFF"| ESP10
|bgcolor="#DFDFDF"| MON2
|bgcolor="#DFDFDF"| EUR2
|bgcolor="#EFCFFF"| CANDNF
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| USADNS
|bgcolor="#CFCFFF"| FRA14
|bgcolor="#CFCFFF"| GBR12
|bgcolor="#CFCFFF"| GER11
|bgcolor="#DFFFDF"| HUN6
|bgcolor="#EFCFFF"| TURDNF
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| ITADNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| BELDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| BRADNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| JPNDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| CHNDNS
| BMW Williams
| 11°
| 28
|-
| 2006
|bgcolor="#CFCFFF"| BAH12
|bgcolor="#EFCFFF"| MYSDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| AUS4
|bgcolor="#CFCFFF"| SMR13
|bgcolor="#CFCFFF"| EUR10
|bgcolor="#DFFFDF"| ESP8
|bgcolor="#DFFFDF"| MON7
|bgcolor="#DFFFDF"| GBR7
|bgcolor="#DFFFDF"| CAN7
|bgcolor="#EFCFFF"| USADNF
|bgcolor="#DFFFDF"| FRA8
|bgcolor="#EFCFFF"| GERDNF
|bgcolor="#FFDF9F"| HUN3
|bgcolor="#CFCFFF"| TUR14
|bgcolor="#DFFFDF"| ITA8
|bgcolor="#DFFFDF"| CHN7
|bgcolor="#DFFFDF"| JPN8
|bgcolor="#CFCFFF"| BRA17
|
| BMW Sauber
| 9°
| 23
|-
| 2007
|bgcolor="#DFFFDF"| AUS4
|bgcolor="#DFFFDF"| MYS4
|bgcolor="#DFFFDF"| BAH4
|bgcolor="#EFCFFF"| ESPDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| MON6
|bgcolor="#DFDFDF"| CAN2
|bgcolor="#EFCFFF"| USADNF
|bgcolor="#DFFFDF"| FRA5
|bgcolor="#DFFFDF"| GBR6
|bgcolor="#DFFFDF"| EUR6
|bgcolor="#FFDF9F"| HUN3
|bgcolor="#DFFFDF"| TUR4
|bgcolor="#DFFFDF"| ITA4
|bgcolor="#DFFFDF"| BEL5
|bgcolor="#CFCFFF"| JPN14
|bgcolor="#DFFFDF"| CHN7
|bgcolor="#DFFFDF"| BRA6
|
|
| BMW Sauber
| 5°
| 61
|-
| 2008
|bgcolor="#DFDFDF"| AUS2
|bgcolor="#DFFFDF"| MYS6
|bgcolor="#DFFFDF"| BAH4
|bgcolor="#CFCFFF"| ESP9
|bgcolor="#DFFFDF"| TUR5
|bgcolor="#CFCFFF"| MON14
|bgcolor="#DFDFDF"| CAN2
|bgcolor="#CFCFFF"| FRA13
|bgcolor="#DFDFDF"| GBR2
|bgcolor="#DFFFDF"| GER4
|bgcolor="#CFCFFF"| HUN10
|bgcolor="#CFCFFF"| EUR9
|bgcolor="#DFDFDF"| BEL2
|bgcolor="#DFFFDF"| ITA5
|bgcolor="#DFFFDF"| SIN6
|bgcolor="#CFCFFF"| JPN9
|bgcolor="#DFFFDF"| CHN5
|bgcolor="#CFCFFF"| BRA10
|
| BMW Sauber
| 6°
| 60
|-
| 2009
|bgcolor="#CFCFFF"| AUS10
|bgcolor="#DFDFDF"| MYS2
|bgcolor="#CFCFFF"| CHN12
|bgcolor="#CFCFFF"| BAH19
|bgcolor="#DFFFDF"| ESP7
|bgcolor="#CFCFFF"| MON11
|bgcolor="#CFCFFF"| TUR11
|bgcolor="#CFCFFF"| GBR15
|bgcolor="#CFCFFF"| GER10
|bgcolor="#CFCFFF"| HUN11
|bgcolor="#CFCFFF"| EUR11
|bgcolor="#DFFFDF"| BEL5
|bgcolor="#DFFFDF"| ITA7
|bgcolor="#EFCFFF"| SINDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| JPN6
|bgcolor="#EFCFFF"| BRADNF
|bgcolor="#DFFFDF"| UAE5
|
|
| BMW Sauber
| 13°
| 19
|-
| 2010
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| BAHDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| AUSDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| MYSDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| CHNDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| ESPDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| MONDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| TURDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| CANDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| EURDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| GBRDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| GERDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| HUNDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| BELDNS
|bgcolor="#888888" style="color: #FFFFFF"| ITADNS
|bgcolor="#EFCFFF"| SINDNF
|bgcolor="#DFFFDF"| JPN8
|bgcolor="#DFFFDF"| KOR9
|bgcolor="#CFCFFF"| BRA17
|bgcolor="#CFCFFF"| UAE11
|BMW Sauber
|18°
|6
|-
| 2011
|bgcolor="#CFCFFF"| AUS12
|bgcolor="#FFDF9F"| MYS3
|bgcolor="#CFCFFF"| CHN12
|bgcolor="#DFFFDF"| TUR7
|bgcolor="#DFFFDF"| ESP8
|bgcolor="#DFFFDF"| MON8
|bgcolor="#EFCFFF"| CANDNF
|| EUR-
|| GBR-
|| GER-
|| HUN-
|| BEL-
|| ITA-
|| SIN-
|| JPN-
|| KOR-
|| IND-
|| UAE-
|| BRA-
|Lotus Renault
|6°
|29
|}

 DNF: Yarışı tamamlamadı. DNS: Yarışa katılmadı. DSQ:''' Yarıştan diskalifiye edildi.

Dış bağlantılar

 Nick Heidfeld Resmi Sitesi

1977 doğumlular
Mönchengladbach doğumlular
Alman Formula 1 pilotları
Sauber pilotları
Ferrari pilotları
Jordan pilotları
Formula Ford pilotları
Williams pilotları
BMW kişileri
Peugeot
Formula Renault pilotları
Team Lotus pilotları
Yaşayan insanlar

Nick Heidfeld


Joseph Clifford Fenton (16 de janeiro de 1906 - 7 de julho de 1969), sacerdote da diocese de Springfield, Massachusetts, foi professor de teologia dogmática fundamental na Universidade Católica da América e editor da American Ecclesiastical Review (1943-1963). Monsenhor Fenton é considerado um importante teólogo católico americano do século 20, servindo como peritus para o Cardeal Ottaviani no Concílio Vaticano II. Ele também foi secretário da Sociedade Teológica Católica da América.

Vida pregressa
Fenton nasceu em Springfield, MA, em 16 de janeiro de 1906. Ele era o filho mais velho de Michael Francis e Elizabeth (Clifford) Fenton.

Formação
Fenton recebeu um diploma de bacharel do College of the Holy Cross em Worcester, Massachusetts, em 1926.

Ele estudou para o sacerdócio sagrado no Grande Seminário de Montreal, Canadá, até 1930 e recebeu um S.T.L. e J.C.B. da Universidade de Montreal.

Em 14 de junho de 1930, o bispo Thomas Michael O'Leary ordenou Fenton na Catedral de São Miguel em Springfield, Massachusetts.

Obteve o doutorado em Sagrada Teologia (STD) pela Pontifícia Universidade de São Tomás de Aquino, Angelicum, em Roma, em 1931, sob a direção do Pe. Reginald Garrigou-Lagrange, O.P.

Carreira
Fenton foi pároco na Igreja da Imaculada Conceição em Easthampton, MA de 1931 a 1933) e na Igreja de St. Joseph, Leicester, MA de 1933 a 1934. Ele ensinou filosofia no Saint Ambrose College, Davenport, IA de 1934 a 1935).

Na formação da Sociedade Teológica Católica da América em 1946, o então Pe. Fenton serviu como um de seus primeiros oficiais no cargo de Secretário.

Fenton era uma figura familiar com sua batina e barrete no campus da Universidade Católica da América por 25 anos. Seus alunos se lembram dele como uma pessoa imponente que lecionava dramaticamente e muitas vezes os desafiava com perguntas inesperadas. As expressões coloridas e as observações incisivas de Fenton tornaram-se lendárias.

Durante sua carreira, Fenton recebeu muitas honras eclesiásticas de Roma. A Santa Sé nomeou-o cavaleiro papal (1951), prelado doméstico (1954) e protonotário apostólico (1963). Destinatário da medalha papal, Pro Ecclesia et Pontifice (1954), pertenceu à Pontifícia Academia Teológica Romana e serviu como conselheiro da Sagrada Congregação dos Seminários e Universidades (1950-1967).

Fenton morreu em Chicopee Falls, MA, em 7 de julho de 1969.

Obras
Ao longo de sua vida, Fenton escreveu uma abundância de artigos, especialmente sobre eclesiologia e relações Igreja-Estado. A maioria dos artigos de Fenton foi publicada na American Ecclesiastical Review, embora ele também tenha contribuído para Columbia, America, Fortnightly Review, Catholic Educational Review e Le Seminaire. A carreira de escritor de Fenton também abrange seis livros de sua autoria:

 The Theology of Prayer (1939)
 The Concept of Sacred Theology (1941)
 We Stand with Christ (1943)
 The Calling of a Diocesan Priest (1944)
 The Concept of the Diocesan Priesthood (1951)
 The Catholic Church and Salvation (1958). Existe tradução para o espanhol

O século XXI viu uma espécie de renascimento do interesse pelos livros de Fenton. Em 2006, seu livro The Catholic Church and Salvation, uma explicação acadêmica aprofundada do dogma católico "Fora da Igreja não há salvação", foi republicado pela Society of. St. Pius V 's Seminary Press em Round Top, Nova York. Em 2016, seu livro We Stand with Christ foi republicado pela Emmaus Road Publishing sob o título Laying the Foundation: A Handbook of Catholic Apologetics and Fundamental Theology . Também em 2016, Christian D. Washburn (Professor Associado de Teologia Dogmática, na Saint Paul Seminary School of Divinity, em St. Paul, MN) editou uma coleção de ensaios de Fenton da American Ecclesiastical Review sob o título The Church of Christ:A Collection of Essays by Monsignor Joseph C. Fenton, publicada por Cluny Media. A Cluny Media supervisionou a maior parte do renascimento nas obras de Fenton, lançando novas edições de The Theology of Prayer e The Concept of Diocesan Priesthood, de Fenton, sob o título The Diocesan Priest in the Church of Christ, e incluindo a dissertação de Fenton— The Concept of Sacred Priesthood em sua Série da Tradição Tomista, sob o título What Is Sacred Theology?

Durante os primeiros anos do Concílio Vaticano II, Fenton foi membro da Comissão Teológica preparatória, da Comissão Doutrinária, da Comissão de Fé e Moral, e também um peritus. Como um polemista, ele é mais lembrado por sua oposição agressiva a John Courtney Murray, S.J., na liberdade religiosa e na relação entre Igreja e Estado.

Em dezembro de 1963, Mons. Fenton renunciou ao cargo de editor da American Ecclesiastical Review "por causa de problemas de saúde" e tornou-se pastor da Igreja Católica de St. Patrick em Chicopee Falls, Massachusetts. "Ele passou os anos restantes de sua vida atacando do púlpito as reformas liberais dentro da igreja americana", segundo uma fonte biográfica. Fenton morreu de um ataque cardíaco agudo, aparentemente durante o sono, em 7 de julho de 1969. Ele está enterrado no Cemitério St. Thomas em Palmer, Massachusetts. Fotografias de sua lápide podem ser encontradas aqui e aqui.

Mons. Joseph Clifford Fenton às vezes é confundido com o Pe. Francis E. Fenton (sem parentesco), fundador do Movimento Católico Romano Ortodoxo.

Referências

Mortos em 1969
Nascidos em 1906
Alunos da Pontifícia Universidade São Tomás de Aquino
Padres católicos dos Estados Unidos

Joseph Clifford Fenton


The president of Guyana is the head of state and the head of government of Guyana, as well as the commander-in-chief of the armed forces of the Republic, according to the Constitution of Guyana. The president is also the chancellor of the Orders of Guyana. Concurrent with their constitutional role as Commander-in-Chief of the Armed Forces, the president does not appoint a separate Minister of Defence. That portfolio is held by the president who fulfils all responsibilities designated to a minister of defence under the Defence Act.

History and description
When Guyana was declared a republic in 1970 the president was elected by the National Assembly for a five-year term and possessed largely ceremonial powers. President Arthur Chung was the only person to hold the office under those legal provisions. After a 1980 referendum the constitution was amended to make the presidency an executive post (i.e. the office holder would be both the country's head of state and its head of government) and the office became known as the executive president. Forbes Burnham was the first person to become president following these changes.

Election
Pursuant to article 91 of the constitution, the president is elected by the people on the basis of the votes cast in the parliamentary election (that is, using double simultaneous vote). Each list of contesting parties will on Nomination Day designate a member of their list as that party's presidential candidate. The presidential candidate whose party's list of candidates receives the most votes is deemed to be elected president and holds office for the legislature's duration — which is, in practice, five years.

If two or more candidates who have more votes cast for them than any other candidate receive an equal number of votes, then under article 177(3) of the constitution, the president shall be determined by drawing lots in the presence of the Chancellor of the Judiciary and the public. This process of drawing lots to determine the president has never occurred in the history of Guyana since the creation of the presidency.

Qualification for election
In order to be qualified to be elected president, a candidate must:
 Be a citizen of Guyana by birth or parentage
 Have resided in Guyana for a period of seven years prior to the date of the election
 Be qualified to be elected a member of the National Assembly, that is to say:
 Be a citizen of Guyana 18 years and older
 Be able to speak, and read the English language to an extent which would allow active participation in the proceedings of the National Assembly, unless an incapacity prevents this. In which case this provision will not apply.

Concurrently, under article 155(1) of the constitution, and reinforced by a 2019 ruling of the Supreme Court of Judicature of Guyana, persons holding citizenship of Guyana and any other country (dual citizens) are not allowed to be members of the National Assembly, and consequently would not be eligible to be president.

Oath of office
Before entering into office, the a person who has been elected or re-elected President must take and sign the following oath of office, the wording of which is specified in the First Schedule to the constitution:

"I (name) do hereby solemnly declare that I will bear true faith and allegiance to the People of Guyana that I will faithfully execute the office of President of the Co-operative Republic of Guyana without fear or favour, affection or ill-will and that in the execution of the functions of that office I will honour, uphold, and preserve the Constitution of the Co-operative Republic of Guyana."

The phrase 'so help me God' is not specified in the constitution, but may be added at the end of the oath on the personal discretion of the president.

Absence and vacancy of the office
Whenever the president is out of Guyana or is absent from Guyana by reason of illness the prime minister, or - if the Prime Minister is already out of Guyana at the same time - any other Minister designated by the president shall assume the office as Acting President until the president is able to resume office.

The constitution also makes provision for a scenario where a president is too ill to transmit the above instructions. In the event this occurs, the temporary succession would proceed; however, the person acting as president is prevented from dissolving the National Assembly without the advice of the Cabinet, and may not revoke Presidential appointments. The person acting as president will cease to do so when the permanent president informs them that they are well and able to resume office.

The office of president only becomes vacant in the following circumstances:
 If the holder of the office dies
 If the holder of the office resigns via a letter under their hand and addressed to the Speaker of the National Assembly
 If the holder of the office is removed for incapacity (pursuant to article 179 of the constitution)
 If the holder of the office is removed for violating the constitution or gross misconduct (pursuant to article 180 of the constitution)

Where a vacancy in the office exists in the above circumstances, the Prime Minister becomes the new substantive President rather than being an Acting President.

Order of succession
In the event that there is a vacancy in the office of President, article 95(1) of the constitution makes provision for a 'worst-case scenario' accounting for multiple levels of vacancy and specifies that the order of succession to the presidency shall be:
 The Prime Minister
(or if there is no Prime Minister)
 Any Minister who is an elected member of the National Assembly as determined by the Cabinet
(or if there is no Prime Minister, and no Cabinet)
 The Chancellor of the Judiciary

Symbols of office

Cacique's Crown
The Cacique's Crown is the personal emblem of the president of the Republic. Designated as such in 1970 when Guyana became a republic, the Cacique's Crown has been consistently used by all presidents. It is commonly seen on stationery, the presidential vehicle, at the president's office, and at State House – the president's official residence. While the Cacique's Crown used by the president and on items connected to the president may have slight artistic variations, it always consists of a design containing seven feathers and often coloured in solid gold or in different shades of gold to show relief. Use of the Cacique's Crown in an unauthorized manner is restricted. The Cacique's Crown is also the main feature of the crest of the coat of arms of Guyana.

Arms of the president
The arms of the president was adopted by proclamation on 23 February 1970 when Guyana became a republic. It consists of the shield from the coat of arms of Guyana containing a green inescutcheon bearing a Cacique's Crown in full colour. The overall shield design is surmounted by a predominantly gold coloured Cacique's Crown.

The arms of the president is rarely seen in use. Successive presidents have used the Cacique's Crown more frequently and consistently than the arms of the president. During the David Granger presidency (2015-2020), the arms of the president was used more frequently when it formed the main charge of his presidential standard.

Independence constitution
Independent Guyana's first constitution, a modified version of the 1961 constitution, took effect on the first day of independence, May 26, 1966. It reaffirmed the principle that Guyana was a democratic state founded on the rule of law. The titular head of the country was the British monarch, represented in Guyana by the governor general, who served in a largely ceremonial capacity. Real executive power rested in the prime minister, appointed by the majority party in the renamed National Assembly, and his ministers. The first post-independence elections in 1968 confirmed the dominant role of the PNC and its leader, Forbes Burnham. On February 23, 1970, the Burnham government proclaimed the Cooperative Republic of Guyana. This move had both economic and political ramifications. The government argued that the country's many resources had been controlled by foreign capitalists and that organizing the population into cooperatives would provide the best path to development.

The 1970 proclamation severed Guyana's last significant constitutional tie to Britain. The governor general, heretofore the ceremonial head of state, was replaced by a Guyanese, was the country's first president.

Although its ties to the British monarch were broken, Guyana remained within the Commonwealth of Nations. Membership in the Commonwealth allowed Guyana to reap the benefits of access to markets in Britain and to retain some of the defence arrangements that Britain offered its former colonies. In particular, the British defence umbrella was seen as a deterrent to Venezuelan claims on Guyanese territory.

In 1978 a constitutional referendum was held. The proposed change to Article 73 of the constitution would abolish the need for referendums to change the entrenched provisions of the constitution (including presidential powers, the dissolution of Parliament and the electoral system) and instead allow them to be changed by a two-thirds majority in parliament (which the PNC had at the time). It would also result in the postponement of the elections scheduled for later in the year, and instead the parliament elected in 1973 would be declared a Constituent Assembly.

List of presidents

Notes

See also
List of Commonwealth heads of government
List of governors of British Guiana
List of heads of state of Guyana
Vice President of Guyana
List of prime ministers of Guyana

References

External links
 Office of the President

Guyana
 List
Presidents
Presidents
1970 establishments in Guyana

President of Guyana


La synagogue chorale de Kharkiv (en ukrainien : Харківська хоральна синагога) est une synagogue située à Kharkiv, en Ukraine qui est la plus grande synagogue du pays et également un bâtiment d'importance architecturale.

Histoire

La construction de la synagogue a commencé en 1909, les architectes soumettant des propositions de conception dans le cadre d'un concours. L' architecte Yakov Gevirts, né à Saint-Pétersbourg, a soumis la conception gagnante et la construction a été achevée en 1913 pour un coût de 150 000 roubles.

En 1923, sous l'autorité du gouvernement communiste de l'époque, la synagogue a été fermée et nationalisée par le gouvernement et utilisée par un club de travailleurs juifs, faisant partie du Komintern. Elle a ensuite servi à diverses utilisations, notamment en abritant un club, un cinéma et un complexe sportif et n'a été finalement utilisée comme lieu de culte qu'en 1990.

À la suite de l'effondrement de l'Union soviétique, divers groupes juifs ont lutté pour le contrôle de la synagogue. Edward Khodos a créé une organisation pour représenter les membres du judaïsme réformé et a affirmé le contrôle de la synagogue. Les représentants de Habad ont fait des revendications concurrentes et pendant un certain temps les deux groupes ont exercé leurs activités dans le bâtiment. En 1993, Khodos opérait au deuxième étage de la synagogue, où selon des informations, il dirigeait son commerce d'antiquités et créait un club de kick-boxing le vendredi soir pour les enfants locaux.

En 1998, un incendie a ravagé la synagogue et celle-ci a été officiellement remise au Habad.

De vastes rénovations ont été achevées en 2003.

Architecture
La conception du bâtiment est décrite comme une combinaison de styles d'architecture romano-gothique, néo-gothique et islamique que la Société d'architecture de Kharkiv considérait comme "rappelant les immenses murs de l'ancienne Palestine".

Le bâtiment mesure 138 pieds (42 mètres) de haut au niveau du dôme et 50 mètres (160 pieds) de long, avec une superficie totale de 2 067 mètres carrés (22 250 pieds carrés). Contrairement aux autres bâtiments du bloc, il est en retrait de la rue pour se conformer aux lois locales exigeant une certaine distance des églises et autres lieux de culte.

La Synagogue aujourd'hui
La synagogue est un centre de référence de la vie juive à Kharkiv et est un point de repère important de la ville.

Les fêtes juives sont célébrées à la synagogue par les juifs et également par les non-juifs. Une célébration de Hanukkah a attiré le gouverneur Arsen Avakov, ayant une couverture médiatique nationale. D'autres événements incluent un hommage aux anciens combattants juifs de la Seconde Guerre mondiale de Kharkiv.

La synagogue est dirigée par Chabad, qui a son siège à Kharkiv dans la synagogue et maintient également un mikveh et une yeshiva. Le rabbin actuel de la synagogue Moshe Moskovitz est aussi le grand rabbin de Kharkiv. Habad dirige également une école de 500 enfants juifs de la 1ère classe à la 11ème année, ainsi qu'un jardin d'enfants de 70 enfants.

Le maire de Kharkiv, Hennadiy Kernes, a assisté à une célébration de Pourim à la synagogue et au mariage de la fille du rabbin Moskowitz.

Faits historiques

La synagogue chorale de Kharkiv est la plus grande d'Ukraine. La hauteur du dôme est de 42 mètres, le hall est de 30 mètres, le toit est de 25 mètres, la longueur de la façade latérale est de 50 mètres, la superficie totale est de 2067 m². La voûte en volutes de la synagogue mesure 9 mètres de haut et la salle de 450 m² peut accueillir de 800 à 1000 personnes.

De 1957 à nos jours, il y a un planétarium dans la voie 15 du Kravtsova, soit ici le deuxième plus grand planétarium d'Ukraine.

Au départ, il y avait ici une synagogue, construite dans les années 1910, mais sous la pression des bolcheviks, dans les années 1930, sur la communauté juive de Kharkov, elle a été transférée aux autorités soviétiques en tant que club. Pendant la guerre, le bâtiment a été délabré et est resté vide pendant 14 ans puis a été réattribué en 1957 spécifiquement pour être un planétarium.

Pour information : on connait l'existence de 5 synagogues (sociétés juives) à Kharkov avant la révolution de 1917.

Galerie

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Religion en Ukraine.
 Histoire des Juifs à Kharkiv .
 Histoire des Juifs en Ukraine.

Histoire des Juifs en Ukraine
Judaïsme orthodoxe
Kharkov
Kharkov
Kharkiv
Habad-Loubavitch
Patrimoine classé d'Ukraine

Synagogue chorale de Kharkiv


Louise Bach Johansen (født 19. november 1985 i Esbjerg, død 20. december 2018 i Århus) var en dansk forfatter, der i årene 2007-2013 udgav flere digtsamlinger og romaner.

Louise Bach voksede op i Langå og viste allerede som barn stor interesse i det kreative. Hendes opvækst var dog i flere perioder præget af sygdom, blandt andet leukæmi. Under dette sygdomsforløb blev hendes fantasi stimuleret gennem højtlæsning af skønlitteratur.

Louise Bach har gået i skole i Randers. Hun blev cand.mag. i nordisk sprog og litteratur i 2014 med speciale i dialekter, specielt den randrusianske dialekt.

I 2007 udgav hun sammen med Kaare Bergh digtsamlingen Emergens. I 2010 stiftede de forlaget Nulpunkt, og herigennem blev romanen Standpunkt udgivet., som hun samme år som den første modtog Karin Michaëlis-prisen for.. Den handler om en ung piges forvirrede famlen efter en identitet − en retning, som hun aldrig finder, viser det sig i 2'eren , der udkom i 2013 med titlen "Himlen over Vanløse Allé". Det blev ikke til flere udgivelser, men Louise havde ved sin død flere ikke-udgivne manuskripter.

Forlaget Nulpunkt indstillede sin aktivitet i 2015, men Bach vendte tilbage til forlagsbranchen i 2016, da hun blev redaktør på Forlaget Snepryd. Her var hun ansat som både sælger og redaktør indtil juli 2018. Bach døde den 20. december 2018, og posthumt er der i magasinet Orbit Soul blevet lavet et æresnummer og en mindesektion om Louise Bach. Dødsårsagen angives her til at være selvmord.

Referencer

Digtere fra Danmark
Romanforfattere fra Danmark
Redaktører fra Danmark
Kvindelige forfattere i det 21. århundrede
Modtagere af Karin Michaëlis Pris

Louise Bach


Buzzcocks er et punk-rock band, der blev dannet i Bolton, England i 1976 af sanger/sangskriver og guitarist Pete Shelley og sanger/sangskriver Howard Devoto..

Referencer

Eksterne henvisninger

Musikgrupper fra 1976
Punkgrupper fra Storbritannien

Buzzcocks


Andreï Vladimirovitch Kolotovkine (en ), né le  à Maïkop, est un officier russe, lieutenant-général depuis 2020.

Biographie
Né dans la famille d'un officier des forces de l'ordre, le colonel de police Vladimir Petrovitch Kolotovkine et d'une bibliothécaire militaire, Lioudmila Pavlovna Kolotovkina.
Il intègre les forces armées en 1990. Diplômé de l'École supérieure de commandement interarmes de Saint-Pétersbourg (1990-1994), de l'Académie interarmes des forces armées de la fédération de Russie (2003-2006) et de l'Académie militaire de l'état-major général des forces armées de la fédération de Russie (2013-2015). Il obtient le grade de major-général en 2012.

De juillet 2015 à décembre 2016, il commande la  de fusiliers motorisés de la Garde ; de décembre 2016 à mars 2017, il est adjoint de la flotte de la mer Noire pour les troupes côtières ; à partir de mars 2017, il est commandant du  d'armée de la flotte de la mer Noire. Jusqu'en décembre 2018, il sert en tant que chef d'état-major et premier commandant adjoint de la  interarmes de la Garde.

De décembre 2018 à février 2022, il sert comme commandant de la  interarmes de la Garde du district militaire central (à la place de Roustam Mouradov, nommé au poste de commandant adjoint du district militaire sud). L'étendard du commandant de l'armée a été décerné le .

Le , il reçoit le grade militaire de lieutenant-général.

Notes et reférences

Bibliographie

 Nominations dans les forces armées. Kolotovkine Andreï Vladimirovitch. // Revue militaire russe. 2018. N° 1 (165). - P.70.

Liens externes
 Biographie sur le site du ministère de la Défense de la Russie
 Le général de division Andreï Kolotovkine a reçu l'étendard du commandant de la  armée interarmes de la garde

Étudiant de l'Académie militaire de l'État-major général des forces armées de l'Union soviétique
Naissance à Maïkop
Naissance en avril 1972

Andreï Kolotovkine


Hubert Ziegler (* 3. September 1948 in Schwerte) ist ein deutscher Diplomat. Er war von 1993 bis 1996 Botschafter im Benin, von 2004 bis 2006 Botschafter in Ruanda und von 2011 bis 2013 Botschafter in Malta.

Leben
Nach dem Abitur 1967 leistete Ziegler bis 1969 Dienst beim Bundesgrenzschutz und studierte danach bis 1976 Mathematik und Physik. Nach dem Abschluss als Diplom-Mathematiker 1974 war er zwischen 1975 und 1980 als Wissenschaftlicher Assistent und legte während dieser Zeit 1976 die wissenschaftliche Prüfung als Erstes Staatsexamen für das Lehramt an höheren Schulen ab. 1980 legte er seine Promotion zum Dr. rer. nat. an der Technischen Universität Clausthal mit einer Dissertation zum Thema Der Hausdorffabstand für die Unterräume p-normierter linearer Räume mit einer Anwendung auf die Algebra C (_W63) ab.

1981 trat er in den Auswärtigen Dienst ein und fand nach Abschluss der Laufbahnprüfung für den höheren Dienst 1983 zunächst Verwendung als Referent der Aus- und Fortbildungsstätte des Auswärtigen Amtes, ehe er von 1984 bis 1986 Referent für Politik und Protokoll an der Botschaft in Großbritannien war. Im Anschluss war er Wissenschaftsreferent an der Botschaft in Frankreich sowie danach von 1988 bis 1991 Leiter der Wirtschaftsabteilung an der Botschaft in Äthiopien.

Nach einer darauf folgenden Verwendung als Referent für Fragen der nuklearen Nichtverbreitung im Auswärtigen Amt, war er zwischen 1993 und 1996 Botschafter in Benin als Nachfolger von Ulrich Hochschild. Im Anschluss wurde er Referatsleiter in der Zentralabteilung des Auswärtigen Amtes, während Volker Seitz sein Nachfolger als Botschafter in Benin wurde. Zwischen 2001 und 2004 war Ziegler Ständiger Vertreter des Generalkonsuls in Montreal und danach als Nachfolger von Hans-Dieter Steinbach bis 2006 Botschafter in Ruanda.

2006 wechselte er wieder ins Auswärtige Amt als Leiter des Konferenzreferats im Protokollstab, während Christian Clages sein Nachfolger als Botschafter in Ruanda wurde. Daraufhin war er von 2010 bis 2011 Berater des Chef des Protokolls im Auswärtigen Amt.

Ab Juli 2011 war Ziegler als Nachfolger von Bernd Braun, der in den Ruhestand trat, Botschafter in Malta.

Weblinks

Deutscher Botschafter in Benin
Deutscher Botschafter in Ruanda
Deutscher Botschafter in Malta
Äthiopisch-deutsche Beziehungen
Deutscher
Geboren 1948
Mann

Hubert Ziegler (Diplomat)


Al-Malik as-Salih Imad ad-Din Ismail ibn Muhammad (; * 1325; † 1345 in Kairo) war von 1342 bis 1345 Sultan der Mamluken in Ägypten.

Nach der Absetzung Sultan an-Nasir Ahmads wurde dessen siebzehnjähriger Halbbruder Ismail im Juni 1342 von den Emiren zum Sultan erhoben und nahm den königlichen Titel "al-Malik as-Salih" an. In einem gegenseitigen Eidesschwur versicherten ihn die Emire ihrer Loyalität, während er versprach, sie "weder einzusperren noch zu verletzen". Diese Eide wurden wiederholt gebrochen – zum ersten Mal bereits im folgenden Jahr, als der "Naib as-Saltana" (der Vizeregent) Aqsunqur as-Sallari abgesetzt wurde. Dies geschah angeblich, weil as-Sallari sein Amt zu nachsichtig verwaltet habe. Wahrscheinlicher ist jedoch, dass er einfach Platz machen musste für den Stiefvater des Sultans, Arghun al-Alai. Trotzdem scheint Sultan as-Salih Ismail mehr als seine Vorgänger auf ein gutes Einvernehmen mit seinen Emiren geachtet zu haben. So starb während seiner relativ kurzen Regierung kein einziger von ihnen unter der Folter.

Ähnlich seinem Vater vereinte as-Salih ausgeprägte Frömmigkeit und Strenge mit Extravaganz sowie einer ausgesprochenen Zuneigung für Frauen. So war er es gewohnt, mit einer Entourage von 200 in wertvolle Seidenstoffe gekleideten Frauen aus seinem Harem auszureiten. Eines seiner größten Vergnügen war es, unter ihnen Teams zu bilden, welche dann gegeneinander Polo spielten. Nahmen die Haremsfrauen (sowie die Eunuchen) in den 1340er und 1350er Jahren generell verstärkten Einfluss auch auf politische Entscheidungen, so war insbesondere eine unter ihnen mit dem Namen Ittifaq eine regelrechte "Lola Montez ihrer Zeit". Ittifaq hatte ihre Karriere als schwarze Konkubine und Sängerin Sultan an-Nasir Muhammads begonnen. Anschließend heiratete sie nacheinander drei Sultane (as-Salih Ismail, al-Kamil Schaban I. und al-Muzaffar Haddschi I.), einen Mamluken-Wesir und zuletzt einen Abkömmling der marokkanischen Meriniden. Auch der Obereunuch wurde während as-Salihs Regentschaft so einflussreich wie nie zuvor: Anbar as-Sahrati war Tutor des jungen Ismail gewesen und nutzte seinen Einfluss bald, um allgemein die Interessen der Hofeunuchen, insbesondere aber seine eigenen zu vertreten. Er erwarb Eunuchen, Mamluken und einträgliche Ämter.

Ein großes Problem für as-Salihs Herrschaft war chronischer Geldmangel. Der Sultan hatte nach seiner Machtübernahme Ämter und Pfründen freigiebig verschenken müssen, um seine Herrschaft abzusichern. Überdies hatte sein Halbbruder und Vorgänger an-Nasir Ahmad den größten Teil des Staatsschatzes ihres gemeinsamen Vaters an-Nasir Muhammad ins Exil nach Karak mitgenommen. Nicht weniger als acht Feldzüge waren nötig, bevor Karak 1344 erobert und Ahmad hingerichtet wurde. Als im selben Jahr eine venezianische Gesandtschaft in Ägypten eintraf, kam ihr der stets unter Geldnot leidende Sultan daher besonders entgegen. Die Venezianer erhielten im Jahre 1345 neue Handelsprivilegien, die sogar über jene des vorangegangenen Vertrages von 1302 hinausgingen. Ab 1345 erreichten jedes Jahr etwa 10 Galeeren Alexandria, um teure Gewürze zu kaufen.

Im Sommer 1345 wurde Sultan as-Salih Ismail krank. Noch nicht einmal zwanzigjährig starb er im August desselben Jahres, nachdem er seinen Bruder Schaban zum Nachfolger ernannt hatte.

Literatur

 Robert Irwin: The Middle East in the Middle Ages. The Early Mamluk Sultanate 1250–1382. ACLS History E Book Project, New York NY 2008, ISBN 978-1-59740-466-2, S. 129–133.

Sultan (Ägypten)
Sultan (Damaskus)
Herrscher (14. Jahrhundert)
Bahri-Mamluk
Ägypter
Geboren 1325
Gestorben 1345
Mann

As-Salih Ismail (Mamluken)


Der Schweineberg ist ein Naturschutzgebiet auf dem gleichnamigen Berg in der niedersächsischen Stadt Hameln.

Allgemeines
Das Naturschutzgebiet mit dem Kennzeichen NSG HA 015 ist 169,1 Hektar groß. Es ist nahezu vollständig vom Landschaftsschutzgebiet "Hamelner-Fischbecker Wälder und Randbereiche" umgeben. Das Gebiet steht seit dem 6. Januar 1948 unter Naturschutz. Zuständig als untere Naturschutzbehörde ist die Stadt Hameln.

Beschreibung
Das Naturschutzgebiet liegt im Nordosten der Stadt Hameln innerhalb des Naturparks Weserbergland Schaumburg-Hameln und erstreckt sich bis auf die Bergkuppe des Schweineberges. Es ist geprägt von einem alten naturnahen Waldmeister-Buchenwald, der aus Ackeraufforstungen zu Beginn des 20. Jahrhunderts hervorgegangen ist.

Das Waldgebiet verfügt über eine gut entwickelte Krautschicht mit Vorkommen von Frühjahrsblühern wie Buschwindröschen und Lerchensporn. Besonders zahlreich kommen Märzenbecher am Schweineberg vor. Der Blütenteppich erstreckt sich über 1,5 Kilometer auf einer Breite von 100 bis 200 Metern. Es ist das wahrscheinlich größte Vorkommen des Märzenbechers in Norddeutschland und gehört zu den größten natürlichen Ansammlungen von Märzenbechern in Deutschland. Weiterhin siedeln hier unter anderem Leberblümchen, Aronstab und Seidelbast.

Durch das Naturschutzgebiet verlaufen mehrere Wanderwege. In der Nähe des Hamelner Ortsteils Holtensen befindet sich ein Informationspavillon, der über die Geologie, Flora und Fauna, Geschichte und Waldentwicklung des Gebietes informiert. Im südlichen Bereich des Schutzgebietes befindet sich ein etwa ein Kilometer langer Waldlehrpfad, der an bis zu 200 Jahre alten Bäumen vorbeiführt. Als Besonderheit gibt es hier auch einen rund 150 Jahre alten Edelkastanienbestand. Im südlichen Bereich liegt das ehemalige Forsthaus Heisenküche, das seit 1905 ausschließlich als Waldgaststätte dient. Dort finden sich Reste der Hamelner Landwehr.

Westlich des Naturschutzgebietes liegt mit dem Gröninger Feld eine große Freifläche mit Äckern und Wiesen. Es handelt sich um eine Rodungsinsel, die das Relikt der landwirtschaftlich genutzten Fläche der dortigen Wüstung Gröningen darstellt.

Weblinks

 Naturschutzgebiet "Schweineberg", Faltblatt der Stadt Hameln (PDF, 426 kB)
 Ein Wald voller Märzenbecher, NDR

Einzelnachweise

Naturschutzgebiet im Landkreis Hameln-Pyrmont
Waldschutzgebiet in Niedersachsen
Geographie (Hameln)
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa

Schweineberg (Naturschutzgebiet)


In Japanese folklore and Folklore,  is the mythical king and god of the tengu, legendary creatures thought to inhabit the mountains and forests of Japan. Sōjōbō is a specific type of tengu called daitengu and has the appearance of a yamabushi, a Japanese mountain hermit. Daitengu have a primarily human form with some bird-like features such as wings and claws. The other distinctive physical characteristics of Sōjōbō include his long, white hair and unnaturally long nose.

Sōjōbō is said to live on Mount Kurama. He rules over the other tengu that inhabit Mount Kurama in addition to all the other tengu in Japan. He is extremely powerful, and one legend says he has the strength of 1,000 normal tengu.

Sōjōbō is perhaps best known for the legend of his teaching the warrior Minamoto no Yoshitsune (then known by his childhood name Ushiwaka-maru or Shanao) the arts of swordsmanship, tactics, and magic.

Etymology

Most tengu are referred to impersonally. Sōjōbō is an exception and is one of the tengu that are given personal names and recognised as individual personalities. The name Sōjōbō originated in a text called Tengu Meigikō, which dates back to the middle of the Edo period in Japan.

The name Sōjōbō originates from Sōjōgatani, the valley at Mount Kurama near Kibune Shrine associated with the Shugenja. It is in this valley that Ushiwaka-maru trained with Sōjōbō in legend. Sōjōgatani means Bishop's valley or Bishop's vale. The name of this valley is derived from the ascetic Sōjō Ichiyen.

In Japanese, the name Sōjōbō is composed of three kanji: . The first two characters of Sōjōbō's name, mean "Buddhist high priest" in Japanese. The final kanji, , also means "Buddhist priest" but is also commonly used to mean yamabushi.

The  are ascetics from the Shugendō tradition.  incorporates elements of many religious traditions, including Buddhism. Both tengu and yamabushi had a reputation for dwelling in the mountains. Yves Bonnefoy suggests that this contributed to the folk belief that yamabushi and tengu were identical or at least closely connected.

Other names
Sōjōbō is also referred to by other names and titles that function as names. Sōjōbō is sometimes called the Kurama tengu. This name references Sōjōbō's mountain home, Mount Kurama. Ronald Knutsen refers to Sōjōbō by the title of Tengu-san. Sōjōbō is also named by references to his title as the king of the tengu. For example, James de Benneville refers to Sōjōbō using the term goblin-king. Similarly, Catherina Blomberg says that the titles "Dai Tengu (Great Tengu) or Tengu Sama (Lord Tengu)" are used to name Sōjōbō. Sometimes, Sōjōbō is named using both a title and a reference to Mount Kurama. The Noh play Kurama-Tengu, for example, features a character named Great Tengu of Mount Kurama.

Mythology

Sōjōbō is known for his relationship with the Japanese warrior Minamoto no Yoshitsune in legend. After Yoshitsune's father was killed in a battle with the Taira clan, the young Yoshitsune was sent to a temple on Mount Kurama. On Mount Kurama, Yoshitsune met Sōjōbō and was trained by him in martial arts. Yoshitsune became a highly skilled warrior as a result of Sōjōbō's training. For example, in the war epic Heiji monogatari (The Tale of Heiji) it is said that the training young Yoshitsune received "was the reason why he could run and jump beyond the limits of human power"

Portrayal

In the tenth and eleventh centuries, de Visser says that tengu were thought to be "a mountain demon" that caused trouble in the human world. In stories from this period, tengu were portrayed as enemies of Buddhism. Later,  tengu were no longer seen as enemies of Buddhism specifically, but were portrayed as wanting to "throw the whole word into disorder". According to de Visser, the reason Sōjōbō trains Yoshitsune in martial arts is to start a war.

In the Gikeiki, a text concerning the life of Yoshitsune, Sōjōgatani or Bishop's valley is described as being the location of a once popular temple that is now deserted except for tengu. According to the text, when evening approaches "there is a loud crying of spirits" and whoever visits the valley is seized by the tengu and tortured. A similar phenomenon is called kamikakushi. Kamikakushi involves the kidnapping of human beings by a supernatural entity, such as a tengu. It involves the disappearance of a child, usually a boy, followed by their return at a new and strange location and in a seemingly altered state. Cases of kamikakushi can be caused by any yōkai, but tengu are often said to be involved. Michael Foster says that the legend of the young Yoshitsune's interaction with the tengu "fits the pattern" of a kamikakushi kidnapping

In the fourteenth century, de Visser says, there is a change from all tengu being portrayed as bad to distinctions made "between good and bad tengu". Foster says that in variations of the legend of Sōjōbō and the young Yoshitsune, the tengu are portrayed as benevolent and helpful as they attempt to help the young Yoshitsune defeat the clan who killed his father.

Foster quotes dialogue from a work called Miraiki (Chronicle of the Future) to demonstrate the idea of the tengu being portrayed in a more benevolent way. After the subordinate tengu see the young Yoshitsune practising near the temple on Mount Kurama, they explain that their prideful ways prevented them from becoming Buddhas and instead caused them to become tengu. Then they say:

The portrayal of the tengu, and Sōjōbō specifically, as sympathetic to the young Yoshitsune and his desire to avenge his father, is also shown in the Noh play Kurama-tengu. In the play, the Great Tengu represents the figure of Sōjōbō. The Great Tengu says he his impressed with the Ushiwakamaru character, the young Yoshitsune, for his respectfulness and admirable intentions. Not only does he help Ushiwakamaru by training him to become a great warrior and defeat his enemies, he also promises to protect him and support him in future battles.

Classification

Sōjōbō is a tengu, which are a type of nonhuman creature in Japanese folklore and mythology with supernatural characteristics and abilities. Tengu are also considered well-known example of yōkai. Yōkai is a term that can describe a range of different supernatural beings. According to Foster, a yōkai can be characterised in a number of ways, such as "… a weird or mysterious creature, a monster or fantastic being, a spirit or a sprit"

There are two main sub-categories or types of tengu. First, there are tengu with the primary form of a bird and second there are tengu that have the primary form of a human. Tengu of the first sub-category are generally called kotengu but can also be called karasu tengu or shōtengu. The second sub-category of tengu is called daitengu or "long-nosed tengu". As he is described as having a primarily human form, Sōjōbō belongs to the sub-category daitengu.

Daitengu
The daitengu or long nosed tengu represent a later stage in the development of the concept of tengu in Japan. According to de Visser, tengu were first in the form of a bird, then had a human form with the head of a bird, and finally the bird beak became a long nose. Similarly, Basil Hall Chamberlain says that the beak of the tengu "becomes a large and enormously long human nose, and the whole creature is conceived as human". There is no mention of the tengu having long noses in Japanese tales until after the second half of the fourteenth century. While the kotengu or bird type of tengu came first, the daitengu with the long human nose is more common in modern Japanese culture. Sōjōbō is one of the "eight great dai-tengu" and, of these, one of the three that are most well-known.

Characteristics

Physical appearance
As a daitengu, Sōjōbō has a primarily human form. Frederick Hadland Davis describes Sōjōbō as having both "bird-like claws, and feathered wings" and "a long red nose and enormous glaring eyes". Similarly, de Visser says Sōjōbō has "sparkling eyes and a big nose". Sōjōbō is also described as having a long white beard. Daitengu are described as being larger in overall size than kotengu. For example, in one legend Sōjōbō appears to be a giant from the perspective of a human.

One characteristic that both types of tengu share is their style of dress. Tengu are depicted wearing religious clothing and accessories, especially the clothing and accessories of the yamabushi. As such, Sōjōbō is often described or depicted with these items and wearing these clothes. The dress of the yamabushi includes formal robes, square-toed shoes, a sword, a scroll, a fan, and a distinctive headdress. The distinctive headdress worn by yamabushi is called a tokin. A common style of tokin, worn from the start of the Edo period, is a small hat that resembles a black box. Sōjōbō carries a fan made from seven feathers as a sign of his position at the top of tengu society. Bonnefoy says that the feather fan carried by tengu may signify the original bird-like features of the tengu Similarly, Davis says that in the development of the concept of tengu from bird-like to more human-like, "nothing bird-like" was left except for "the fan of feathers with which it fans itself".

Supernatural abilities
Another characteristic that Sōjōbō shares with yamabushi is a reputation for having supernatural abilities. Yamabushi often performed various practises in the mountains to try and attain supernatural abilities. According to folk belief, yamabushi had the abilities of flight and invisibility Tengu were thought to be able to spiritually possess human beings, similar to foxes. Other abilities attributed to tengu include invisibility, shapeshifting, flight, and the ability to tell the future. Sōjōbō is portrayed as having a reputation for being more powerful than other tengu or being a "match for a thousand"

Roles

Mount Kurama chieftain
The daitengu subcategory of tengu is superior to the kotengu in rank. Foster says that the different types of tengu were often depicted as being in a hierarchical relationship to one another, with the daitengu "flanked by a posse" of the kotengu who are "portrayed as lieutenants" to the daitengu. The higher rank of the daitengu is also shown by the hierarchical structure on the tengu mountains.

In general, tengu of both types are thought to inhabit mountainous areas in Japan. Some individual daitengu are linked with specific mountains in Japan and are considered to be the chieftains of the other tengu on that mountain. The mountain that Sōjōbō is said to inhabit is Mount Kurama. According to Knutsen, Mount Kurama is "associated in the popular mind with the tengu". Mount Kurama is located north of the city of Kyōto in Japan. On Mount Kurama there is a famous shrine and temple called Kuramadera, which dates back to 770 AD.  The mountain has connections to the history of both reiki and aikido. Mount Kurama is known as a "new-age power spot" in modern times.

Sōjōbō is considered to be the chieftain of Mount Kurama. Blomberg describes Sōjōbō as having "retainers" who "have the form of a karasu tengu". An example of the hierarchy of the two sub-categories of tengu is exhibited in the Noh play Kurama-Tengu. In the play, there are tengu characters who are described as menial and are given orders by Sōjōbō or the Great Tengu character.

King of the tengu

In addition to role of chieftain of Mount Kurama, Sōjōbō is considered to be the chieftain or king of all the other tengu mountains in Japan. Sōjōbō's role as king of the tengu is demonstrated in the Noh play Kurama-Tengu. In the play, the Great Tengu lists his large number of tengu servants, which are not just tengu from Mount Kurama but tengu from other areas as well. This demonstrates his authority over both the tengu on Mount Kurama and all the other tengu in Japan. This authority is also shown in a story called The Palace of the Tengu. In the story, the figure of Sōjōbō is called Great Tengu. He orders one of his tengu servants to send a message to summon the tengu chieftains of other mountains on his behalf. These tengu chieftains include "Tarōbō of Mount Atago, Jirōbō of Mount Hira, Saburōbō of Mount Kōya, Shirōbo of Mount Nachi, and Buzenbō of Mount Kannokura".

Sōjōbō is specifically associated with a place on Mount Kurama called Sōjōgatani or Bishop's valley. According to de Benneville, this area was thought to be "the haunt of tengu, even … the seat of the court of their goblin-king".  Similarly, de Visser says that some tengu live in "brilliant palaces" and Sōjōbō or the "Great Tengu" was "the Lord of such a palace". Sōjōbō's tengu palace features in the story The Palace of the Tengu. A character in this story, Minamoto no Yoshitsune, reaches the tengu palace by starting at the bottom of the slope of the temple on Mount Kurama, climbing a path up the mountainside until he reaches coloured walls that lead him to the gates of the palace. He finds the palace to be very large, elaborate, and decorated with different jewels. According to the story, the palace contains "hundreds of tengu".

Appearances

In performing arts

The Noh play Kurama-Tengu features an interpretation of the legend about Sōjōbō and Yoshitsune.   is a genre of traditional Japanese theatre. Shinko Kagaya and Hiroko Miura say Noh is comparable to opera because of its focus on dance and music.

In Kurama-Tengu, Sōjōbō is initially disguised as a mountain priest and befriends the young Yoshitsune (called Ushiwakamaru at this age) at a celebration of the cherry blossoms on Mount Kurama. Then the following exchange between the two characters occurs:

After his true identity is revealed, the Great Tengu says he will "hand down the secret of the art of war" to Ushiwakamaru. The Great Tengu instructs the menial tengu to practice with Ushiwakamaru. Ushiwakamaru then becomes extremely skilled, as demonstrated by the words of the reciters who say that "even the monsters in the heavens and the demons in the underworld will be unable to beat his elegance with braveness". The play ends with the Great Tengu predicting that Ushiwakamaru will defeat his enemies and avenge his father. He then promises to protect Ushiwakamaru before disappearing into the trees of Mount Kurama.

The legend of Yoshitsune learning martial arts from the tengu is also featured in another genre of Japanese drama called kōwakamai. The main element of kōwakamai is performance, but the texts associated with the performances are also significant to the genre. The kōwakamai work featuring the legend is called Miraiki (Chronicle of the Future). This work has a similar plot to the literary work Tengu no dairi (The Palace of the Tengu).

In literary arts

An example from the literary arts of the legend of Sōjōbō and Yoshitsune is the otogi-zōshi story called Tengu no dairi (The Palace of the Tengu). Otogi-zōshi is a genre of Japanese fiction that was prominent in the fourteenth century and up to seventeenth century. Sōjōbō also independently features in an otogi-zōshi story called The Tale of the Handcart Priest.

In Tengu no dairi (The Palace of the Tengu), a young Yoshitsune seeks out and visits the palace of the tengu. He meets the Great Tengu and his wife, who tell him that his father "has been reborn as Dainichi Buddha in the Pure Land of Amida". The story then covers the supernatural journey of the Great Tengu and the young Yoshitsune through the "six planes of karmic transmigration" to visit Yoshitsune's father in the Pure Land.

Sōjōbō is not the protagonist of the story The Tale of the Handcart Priest but is mentioned when a group of tengu notice his absence from their gathering. They were gathering to conspire against the character the Handcart Priest and were in need of Sōjōbō's help. A messenger is sent to Sōjōbō to ask for his help, and he tells the messenger that he doesn't want to take part because he has been nearly fatally wounded by the Handcart Priest and "may not survive". The other tengu say that they will never succeed without the aid of Sōjōbō and that the Handcart Priest must be remarkable if he was able to wound "the likes of our Sōjōbō".

In visual arts
The legendary relationship between Sōjōbō as instructor and the young Yoshitsune as student serves as the basis of many Japanese woodblock prints. Many of these works were created by artists known for their work in the ukiyo-e genre. Some of these artists include Tsukioka Yoshitoshi, Utagawa Hiroshige, Kawanabe Kyōsai, Utagawa Kuniyoshi, Utagawa Kunisada, and Keisai Eisen.

Related figures

Related figures to Sōjōbō include the other two famous tengu, Zegaibō of China and Tarōbō of Mount Atago. Like Sōjōbō, these tengu are daitengu, chieftains of a tengu mountain, and appear in different forms of Japanese art. Kimbrough says that in one version of the Heike monogatari, the tengu Tarōbō is described as the greatest tengu in Japan. In the text Gempei Seisuiki, Tarōbō is described as the first of the great tengu.

Sōjōbō is also depicted with a similar appearance to other types of supernatural entities. After looking at a drawing of Yoshitsune with a long-nosed tengu, Osman Edwards says that the tengu "has many characteristics in common with the Scandinavian trold". In Scandinavian folklore, the troll is a legendary monster that, like the tengu, dwells in mountains and forests. Secondly, Sōjōbō and daitengu in general are depicted in a similar way to a kami or Shinto deity called Sarutahiko. Ashkenazi says descriptions of Sarutahiko present him as being very tall, having an extremely long nose, and with "mirror-like eyes" that "shone cherry-red from inner flames".

Modern legacy
One modern legacy of Sōjōbō is his representation in Japanese festivals. According to F. Brinkley, entities from the "region of allegory" are honoured at these festivals alongside deities. At some festivals, decorated shrines devoted to a particular deity or subject are mounted on a wooden cart called a dashi and are carried down the streets in a procession as part of the festival's celebrations. At the festival of Sanno in Tokyo, there is a dashi dedicated to Ushiwaka and Sōjōbō. Brinkley says that it was common for the people attending to festival to know the history surrounding each dashi and its subject.

The influence of Sōjōbō is also present in popular culture. Tengu have become a common subject in different forms Japanese media including film, video games, manga, and anime. One early example is the novel series Kurama Tengu authored by Jiro Osaragi, a series of stories about a covert warrior who assumes the titular title as his vigilante persona.

See also

 Eboshi-ori
 Kiichi Hōgen
 Buddhism in Japan
 Sacred mountains
 Japanese martial arts
 Woodblock printing in Japan

References

Works cited

External links

Sōjōbō Entry from an online database featuring information and original illustrations of the Japanese legendary creatures known as yōkai.
Kurama-tengu (Long-nosed Goblin in Kurama): PhotoStory Photographs from a performance of the Noh play Kurama-tengu.
Tengu Part of a digital exhibition called Yōkai Senjafuda by the University of Oregon.
Ushiwakamaru and the Giant Tengu Photograph of a float depicting Sōjōbō and Ushiwakamaru at a traditional Japanese festival called the Aomori Nebuta Matsuri.

Japanese gods
Shinto kami
Yōkai
Tengu
Articles containing video clips

Sōjōbō


Niğde iline bağlı 1'i il merkezi olmak üzere 6 ilçe bulunmaktadır:

 Niğde (İl merkezi)
 Altunhisar
 Bor
 Çamardı
 Çiftlik
 Ulukışla

Kaymakamlar

Hâlen görevde olan Vali ve ilçe kaymakamları aşağıdaki tabloda gösterilmiştir.

Belediyeler

Belediye Başkanları
2019 Yerel seçimleri sonucu  seçilerek göreve başlayan ilçe belediye başkanlıklarının bilgileri aşağıdadır.

2019 Yerel seçimleri sonucu  seçilerek göreve başlayan belde belediye başkanlıklarının bilgileri aşağıdadır.

Belediye Meclisleri
Niğde İl Genel Meclisi üye sayısı 19'dur. Niğde Belediyesi meclisi üye sayısı 31'dir. İlçe belediyelerinin toplam üye sayısı 289'dur.

Belediye Meclis üyelerinin sayıları ilçenin son nüfus sayımına göre 9 ile 55 üye, İl genel meclisi üye sayıları 100.000 nüfusa kadar 2 ile 5 üye olarak belirlenir.

İl genel meclisi ve belediye meclisi üyelikleri için yapılan seçimlerde, onda birlik baraj uygulamalı nispi temsil sistemi, belediye başkanlığı seçiminde ise çoğunluk sistemi uygulanır İl genel meclisi ve belediye meclisi üye sayıları ilçe nüfusuna göre, kontenjandan kalan sayıların partilere dağılımı ise D'Hondt Sistemine göre belirlenir (Kanun:2972-Madde:23)

Nüfus

Güncel Nüfus Değerleri (TÜİK 6 Şubat 2023 verileri )

Niğde ili nüfusu: 3.633.932'dir. Bu nüfusun % 81,69'u şehirlerde yaşamaktadır (2021 sonu). İlin yüzölçümü 7.234  km2'dir. İlde  km2'ye 50 kişi düşmektedir. (Bu sayı merkezde  105'dür.) İlde yıllık nüfus artış oranı % 0,46 olmuştur. Nüfus artış oranı en yüksek ve en düşük ilçeler: Merkez ilçe (% 1,45)- Altunhisar (-% 3,97)

04 Şubat 2022 TÜİK verilerine göre merkez ilçeyle beraber 6 İlçe, 29 belediye, bu belediyelerde 139 mahalle ve ayrıca 131 köy vardır.

Yıllara göre ilçe nüfusları

Konum

Ayrıca bakınız
 Niğde ilindeki yerleşim yerleri listesi

Kaynakça

Türkiye'nin ilçeleri listeleri

Niğde'nin ilçeleri


CBS News Radio (cunoscut anterior ca CBS Radio News), cunoscut din punct de vedere istoric ca CBS Radio Network, oferă știri la mai mult de 1.000 de posturi de radio din Statele Unite ale Americii. Rețeaua este deținută de  CBS Corporation; ea este ultima dintre cele trei rețele naționale de radio din SUA (CBS, NBC Radio Network și Mutual) încă deținută de către societatea-mamă.

CBS Radio News este una dintre cele două servicii naționale de știri distribuite de Skyview Networks, care distribuie programe de știri naționale, discuții, muzică și evenimente speciale, în afară de știri locale, starea vremii și alte informații, la posturile de radio și televiziune, precum și la serviciile de monitorizare a traficului.

Istoric
Postul CBS News Radio este cea mai veche unitate a CBS Corporation și își are originea în predecesorul CBS, United Independent Broadcasters, fondat în 1927, cu 47 de posturi afiliate. În anul următor, Columbia Records a investit în rețeaua de radio, care a fost numită Columbia Phonographic Broadcasting System. În cele din urmă, compania de înregistrări și-a retras sprijinul ca urmare a confruntărilor dure de pe piața media. William S. Paley a cumpărat o jumătate din acțiunile companiei ce va fi cunoscută ulterior sub numele Columbia Broadcasting System în 1928 și a devenit președintele acesteia. (În anul 1938, CBS a cumpărat compania sa părinte, Columbia Records.)

Programe
Astăzi, CBS News Radio este cel mai bine cunoscut pentru programele sale de știri și de informații publice, distribuite către mai mult de 500 de posturi afiliate, inclusiv posturile deținute și operate de WCBS în New York, KYW din Philadelphia, KNX din Los Angeles, KCBS din San Francisco, WBBM din Chicago, WBZ din Boston, WWJ din Detroit, KMOX din St. Louis, KRLD din Dallas și WCCO din Minneapolis.

Postul de radio oferă știri actualizate din jumătate în jumătate de oră, 24 de ore pe zi, 7 zile pe săptămână

CBS News Radio are o listă impresionantă de reporteri în întreaga lume, printre care Pam Coulter, Steven Portnoy, Cami McCormick, Sabina Castelfranco, Robert Berger și Lara Logan. Logan realizează reportaje, de asemenea, pentru CBS Television, iar mulți corespondenți TV realizează, de asemenea, buletinele de știri de la CBS Radio.

Posturile afiliate ale CBS News Radio deținute de CBS (cu poziția pe piața locală)
 WCBS 880 AM: New York, New York (#1)
 WINS 1010 AM: New York, New York**
 KNX 1070 AM: Los Angeles, California (#2)
 WBBM 780 AM: Chicago, Illinois (#3)
 KCBS 740 AM: San Francisco, California (#4)
 KRLD 1080 AM: Dallas, Texas (#5)
 KYW 1060: Philadelphia, Pennsylvania (#8)**
 WPHT 1210: Philadelphia, Pennsylvania
 WDCH-FM 99.1: Bowie, Maryland / Washington, DC (#9)
 WBZ 1030: Boston, Massachusetts (#10)**
 WWJ 950: Detroit, Michigan (#11)
 WCCO 830: Minneapolis, Minnesota (#16)
 KMOX 1120: St. Louis, Missouri (#21)
 KDKA 1020: Pittsburgh, Pennsylvania (#25)**
 KXNT 840: Las Vegas, Nevada (#32)
 WTIC 1080: Hartford, Connecticut (#52)
(** Deținut anterior de Westinghouse Broadcasting, care a fuzionat cu CBS în 1995)

CBS News Radio oferă știri actualizate permanent către CBSN, canalul TV de știri al CBS News.

Pe 2 februarie 2017, CBS Corporation a anunțat că a fost de acord să-și vândă posturile de radio deținute către Entercom. Postul CBS News Radio nu a fost inclus în ofertă.

Pe 2 august 2017, CBS a anunțat că a semnat un contract cu Skyview Networks pentru distribuirea emisiunilor CBS Radio News, care va intra în vigoare la 1 ianuarie 2018.

Referințe

Legături externe
 CBS Radio News official website

Posturi de radio americane

CBS News Radio


Töpferberg steht für
Töpferberg (Treffurt), Thüringen
Naturschutzgebiet Töpferberg, Mecklenburg-Vorpommern
Plac Pocztowy (Zgorzelec) (bis 1945: Töpferberg in Görlitz)
Siehe auch:
 Töpferberge, Brandenburg

Töpferberg


بلدية بوزوروبيو ، هي إحدى بلديات مقاطعة قونكة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة قشتالة لا منتشا وسط البلاد، و المائلة لجهة الشرق من إسبانيا.

يبلغ عدد سكانها 412 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

أماكن مأهولة في قونكة
بلديات قونكة

بوزوروبيو


Turneul de calificare la UEFA Euro 2020 a fost o competiție de fotbal care s-a desfășurat între lunile martie 2019 și noiembrie 2020, pentru a determina cele 24 de echipe naționale ale federațiilor membre UEFA care se vor califica la turneul final al CE 2020. Competiția va fi legată de ediția 2018-2019 a Ligii Națiunilor UEFA, oferind țărilor un drum secundar de calificare pentru turneul final. Pentru prima dată din 1976, nicio echipă nu se califică automat la Campionatul European UEFA drept țară gazdă.

55 de echipe naționale participă la procesul de calificare, Kosovo participând pentru prima dată.  Tragerea la sorți a avut loc la Centrul de Convenții Dublin din Irlanda, la .

Format
Nu există niciun loc de calificare automat și toate cele 55 de echipe naționale afiliate la UEFA, inclusiv cele 12 echipe naționale ale căror țări vor găzdui meciuri, trebuie să concureze în calificările pentru cele 24 de locuri de la turneul final.  Deoarece orașele gazdă au fost numite de UEFA în septembrie 2014, înainte de calificările UEFA Euro 2020, este posibil ca echipele naționale din orașele gazdă să nu se califice la turneul final.

Odată cu crearea Ligii Națiunilor UEFA începând cu anul 2018, Liga Națiunilor UEFA 2018-19 va fi legată de calificările pentru Euro, oferind echipelor o altă șansă de a se califica pentru UEFA Euro 2020.  Procesul de calificare garantează că cel puțin o echipă din fiecare divizie a sezonului anterior al Ligii Națiunilor se va califica la turneul final (fie direct, fie prin play-off-uri).

Faza grupelor
Principalul proces de calificare va începe în martie 2019, și nu la sfârșitul lui 2018 imediat după Cupa Mondială FIFA 2018, și se va încheia în noiembrie 2019. Preliminariile se joacă în etape duble în martie, iunie, septembrie, octombrie și noiembrie 2019. Formatul rămâne în mare parte același, 20 dintre cele 24 de echipe calificate la turneul final fiind decise de faza grupelor. După aderarea Republicii Kosovo la UEFA în mai 2016, s-a anunțat că cele 55 de echipe vor fi distribuite în 10 grupe după terminarea primei faze a Ligii Națiunilor UEFA 2018-19, iar tragerea la sorți se va baza pe ansamblul clasamentului Ligii Națiunilor UEFA 2018-19.  Cinci grupe au cinci echipe și cinci grupe au șase echipe, cele patru participante la finalele Ligii Națiunilor UEFA fiind garantate a fi incluse în grupe de câte cinci (astfel încât să poată finaliza Liga Națiunilor în iunie 2019). Primele două echipe din fiecare din cele 10 grupe se califică pentru Euro 2020.

Departajarea
Dacă două sau mai multe echipe au număr egal de puncte după finalizarea meciurilor din grupe, se aplică următoarele criterii de departajare:

 Numărul mai mare de puncte obținut în meciurile directe între echipele în cauză;
 Golaverajul superior în meciurile directe între echipele în cauză;
 Numărul mai mare de goluri marcate în meciurile jucate între echipele în cauză;
 Numărul mai mare de goluri marcate în deplasare în meciurile jucate între echipele în cauză;
 Dacă, după ce s-au aplicat criteriile 1-4, mai există echipe aflate la egalitate, dar numărul lor a scăzut, atunci criteriile 1-4 sunt reaplicate exclusiv la meciurile dintre echipele încă aflate la egalitate pentru a determina clasamentul lor final. Dacă această procedură nu duce la o decizie, se aplică criteriile de la 6 la 10;
 Golaverajul superior pe toate meciurile grupei;
 Numărul mai mare de goluri înscrise în toate meciurile din grupă;
 Numărul mai mare de goluri înscrise în deplasare în toate meciurile din grupă;
 Numărul mai mare de victorii în toate meciurile din grupă;
 Numărul mai mare de victorii în deplasare în toate meciurile din grupă;
 Fair play în toate meciurile din grupă (1 punct pentru un singur carton galben, 3 puncte pentru cartonaș roșu ca urmare a două cartonașe galbene, 3 puncte pentru cartonașul roșu direct, 4 puncte pentru un cartonaș roșu direct primit de un jucător care primise deja cartonaș galben în meci);
 Poziția în clasamentul general al Ligii Națiunilor UEFA.

Note

Play-offurile
După faza grupelor, urmează un  în martie 2020 pentru a determina celelalte patru echipe care participă la turneul final. Spre deosebire de edițiile anterioare, participantele la play-off nu sunt determinate pe baza rezultatelor din faza grupelor de calificări. În schimb, 16 echipe vor fi selectate în funcție de prestația lor în Liga Națiunilor UEFA 2018-19. Aceste echipe vor fi împărțite în patru căi, fiecare conținând patru echipe, câte o echipă de pe fiecare cale calificându-se pentru turneul final. Fiecare divizie va avea propria cale în play-off dacă există cel puțin patru echipe din acea divizie care nu s-au calificat deja în faza grupelor prin calificările convenționale. Câștigătoarele grupelor Ligii Națiunilor se vor califica automat în turneul de play-off al ligii. În cazul în care o câștigătoare de grupă de Liga Națiunilor s-a calificat deja și prin grupele preliminarii, acesta va fi înlocuită de următoarea echipă mai bine clasată din aceeași divizie. Cu toate acestea, dacă nu există suficiente echipe necalificate în aceeași divizie de Liga Națiunilor, atunci locul ei va fi luat de cea mai bună echipă din clasamentul general. Câștigătoarele grupelor nu se pot însă confrunta cu echipe dintr-o divizie superioară.

Fiecare cale de play-off va avea două semifinale cu o singură manșă și o finală cu o singură manșă.  Echipa cea mai bine clasată va juca pe teren propriu cu a patra clasată, iar a doua echipă va juca pe teren propriu cu a treia. Gazda finalei va fi decisă prin tragere la sorți, între câștigătoarele celor două semifinale. Cele patru câștigătoare ale play-offurilor se vor alătura celorlalte 20 de echipe care s-au calificat deja pentru UEFA Euro 2020.

Criterii pentru clasamentul general
Pentru a determina clasamentul general al calificărilor europene, rezultatele împotriva echipelor de pe locul șase sunt eliminate și se aplică următoarele criterii:

 Poziția în grupă;
 Numărul mai mare de puncte;
 Golaverajul superior;
 Numărul mai mare de goluri marcate;
 Numărul mai mare de goluri marcate în deplasare;
 Numărul mai mare de victorii;
 Numărul mai mare de victorii în deplasare;
 Fair-play-ul (1 punct pentru un cartonaș galben, 3 puncte pentru cartonaș roșu ca urmare a două cartonașe galbene, 3 puncte pentru cartonaș roșu direct, 4 puncte pentru cartonașul roșu direct primit de un jucător care avea deja un cartonaș galben în meci);
 Poziția în clasamentul general al Ligii Națiunilor UEFA.

Program
Mai jos este programul campaniei de calificare pentru UEFA Euro 2020.

Lista de meciuri a fost confirmată de UEFA la 2 decembrie 2018, în urma tragerii la sorți.

Tragerea la sorți
Tragerea la sorți a grupelor preliminarii a avut loc la , ora 12:00 CET (ora 11:00 ora locală) la  din Dublin, Irlanda.  Cele 55 de echipe au fost împărțite în 10 grupe: cinci grupe de câte cinci echipe (grupele A-E) și cinci grupe de șase echipe (grupele F-J).

Echipele au fost întâi împărțite în urne valorice pe baza clasamentului de ansamblu al Ligii Națiunilor UEFA 2018-19.  Cele patru participante la  (câștigătoarele grupelor diviziei A) din iunie 2019 au fost plasate într-o urnă separată pentru a fi distribuite în grupele A-D care au doar cinci echipe, pentru ca acestea să aibă doar opt meciuri preliminarii și să poată juca finalele Ligii Națiunilor. Următoarele restricții au fost aplicate asistat de calculator:

 Echipe gazdă: Pentru a permite tuturor celor 12 echipe din țările gazdă să aibă șansa de a se califica drept câștigătoare ale grupelor lor, în fiecare grupă au fost plasate maxim două din următoarele naționale: Azerbaidjan, Danemarca, Anglia, Germania, Ungaria, Italia, Olanda, Irlanda, România, Rusia, Scoția, Spania.
 Confruntări politice: Următoarele perechi de echipe nu au putut fi incluse în același grup din cauza conflictelor politice: Gibraltar/Spania, Kosovo/Bosnia și Herțegovina, Kosovo/Serbia.  (mai există și alte astfel de perechi: Armenia/Azerbaijan și Rusia/Ucraina; dar aceste echipe se aflau deja oricum în aceleași urne valorice.)
 Locații de iarnă: În fiecare grup au fost plasate maximum două echipe identificate drept locuri cu risc ridicat sau mediu de condiții severe de iarnă: Belarus, Estonia, Insulele Feroe, Finlanda, Islanda, Letonia, Lituania, Norvegia, Rusia, Ucraina.
 Cele trei "locații de iarnă grea" (Insulele Feroe, Finlanda, Islanda) nu pot găzdui jocuri în martie sau în noiembrie; celelalte vor juca cât mai puține meciuri acasă în martie și noiembrie.
 Deplasări la distanțe excesive: În fiecare grupă au fost plasate maxim o pereche de echipe identificate ca producând distanțe excesive de deplasare în raport cu alte țări:
 Azerbaidjan: cu Islanda, Portugalia. (Și Gibraltar a fost identificată ca deplasare excesivă pentru Azerbaidjan, dar echipele se află oricum în aceeași urnă valorică )
 Islanda: cu Armenia, Cipru, Georgia, Israel.
 Kazahstan: cu Andorra, Anglia, Franța, Islanda, Malta, Irlanda de Nord, Portugalia, Irlanda, Scoția, Spania, Țara Galilor. (Și Insulele Feroe și Gibraltar au fost identificate ca deplasări excesive pentru Kazahstan, dar echipele se află oricum în aceeași urnă valorică.)

Urnele valorice
Echipele au fost împărțite în urne valorice pe baza clasamentului general al Ligii Națiunilor UEFA din noiembrie 2018. Echipele cu caractere cursive sunt gazde ale turneului final.

Grupe
Meciurile au avut loc între 21 martie și .

Grupa A

Grupa B

Grupa C

Grupa D

Grupa E

Grupa F

Grupa G

Grupa H

Grupa I

Grupa J

Note de completare

Play-off-urile
Play-off-urile implică 16 echipe care concurează pe patru rute diferite pentru ultimele patru locuri la Campionatul European de Fotbal 2020. Tragerea la sorți a play-off-ului UEFA EURO 2020 a avut loc vineri, 22 noiembrie 2019, ora 12:00 CET (13:00, ora României).

 Ruta A:  Islanda,  Bulgaria,  Ungaria,  România
 Ruta B:  Bosnia și Herțegovina,  Slovacia,  Irlanda,  Irlanda de Nord
 Ruta C:  Scoția,  Norvegia,  Serbia,  Israel
 Ruta D:  Georgia,  Macedonia de Nord,  Kosovo,  Belarus

Ruta A

Semifinalele

Finala

Ruta B

Semifinalele

Finala

Ruta C

Semifinalele

Finala

Ruta D

Semifinalele

Finala

Note bibliografice

Legături externe
UEFA Euro 2020, UEFA.com
European Qualifiers, UEFA.com

Campionatul European de Fotbal 2020

Preliminariile Campionatului European de Fotbal 2020


Georg Mörsch (* 15. März 1940 in Aachen) ist ein deutscher, von 1985 bis 2005 an der ETH Zürich lehrender Kunsthistoriker und Denkmalpfleger.

Leben und Wirken
Der aus dem Rheinland stammende Mörsch war zunächst beim dortigen Landeskonservator tätig und als Referent für Köln zuständig. Danach wurde er Professor für Denkmalpflege an der ETH Zürich. Auch während seiner langjährigen Tätigkeit in Zürich blieb er stets in intensivem Kontakt mit den deutschen Institutionen der Denkmalpflege, engagierte sich als Direktor des Instituts für Denkmalpflege der ETH aber auch leidenschaftlich in der Schweizer Denkmalpflege. So war er als Mitglied der Eidgenössischen Kommission für Denkmalpflege wesentlich an der Ausarbeitung der Leitsätze der Denkmalpflege in der Schweiz beteiligt, begleitete wissenschaftlich die Restaurierung der Kathedrale von Chur, war in zahlreichen Jurys aktiv und verfasste Fachgutachten, die unter anderem zum Erhalt des Gebäudes des Kino Küchlins in Basel beitrugen.

Er erhielt im November 2005 den vom Deutschen Nationalkomitee für Denkmalschutz verliehenen Karl-Friedrich-Schinkel-Ring, den höchsten deutschen Preis für Denkmalschutz. Anlässlich seines 70. Geburtstages wurde von Hans-Rudolf Meier und Ingrid Scheurmann die Festschrift Denkmalwerte Beiträge zur Theorie und Aktualität der Denkmalpflege herausgegeben.

Mörsch hat sich als konsequenter Verfechter selbstbewussten zeitgenössischen Bauens auch im historischen Ambiente und als Kritiker von Rekonstruktionen und harmonisierender Anpassungsarchitektur positioniert.

Beispielsweise favorisierte er ein Neubauprojekt für das Stadtmuseum Rapperswil, das zwischen dem Breny-Turm aus dem 13. Jahrhundert und dem spätgotischen Breny-Haus von 1492 geplant war:

Veröffentlichungen (Auswahl)
 Aufgeklärter Widerstand. Das Denkmal als Frage und Aufgabe. Birkhäuser, Basel 1989.
 Denkmalverständnis. Vorträge und Aufsätze 1990–2002. VdF, Zürich 2005, ISBN 978-3-7281-2962-8
 mit Adrian von Buttlar  Gabi Dolff-Bonekämper, Michael S. Falser, Achim Hubel (Hrsg.): Denkmalpflege statt Attrappenkult. Gegen die Rekonstruktion von Baudenkmälern – eine Anthologie. Bauverlag, Birkhäuser, Gütersloh,/Berlin/Basel 2010, ISBN 978-3-0346-0705-6. (Bauwelt Fundamente, 146)

Weblinks

 Georg Mörsch: Verluste durch Denkmalpflege im 19. Jahrhundert. Einführungsvorlesung. Videoportal der ETH Zürich, 9. Dezember 1980 (Audio).
 Georg Mörsch: Vom Nutzen der Denkmäler für die Architektur. Abschiedsvorlesung. Videoportal der ETH Zürich, 10. November 2005.

Einzelnachweise

Denkmalpfleger (Deutschland)
Kunsthistoriker
Hochschullehrer (ETH Zürich)
Deutscher
Geboren 1940
Mann

Georg Mörsch


Claude Bertin fue un escultor francés, nacido hacia 1653, activo en Versalles desde 1682 a 1705 año en que falleció.

Formó parte del equipo altamente capacitado que suministró esculturas para Versalles . Sus jarrones monumentales de mármol , siguiendo los cánones del jarrón Borghese, con ricos relieves de frutas, guirnaldas de hiedra o frisos con escenas mitológicas, ejecutados entre 1687 y 1705, todavía adornan las terrazas de Versalles.

La identidad de su padre todavía no es conocida, pero su hermano es el pintor Nicolas Bertin (París, 1667-1736) .

Obras

Entre las obras más conocidas de Claude Bertin se incluyen las siguientes:

Cleopatra suicidándose
Cléopatra se suicidant , después de 1697, en el Museo del Louvre.
Jarrón con asas en forma de delfines
Vase aux anses formées de dauphins - Parterre Midi de los Jardines de Versalles
Jarrón con asas en forma de cabeza de fauno
Vase aux anses formées de têtes de faunes - Parterre Midi de los jardines de Versailles

 Pulsar sobre la imagen para ampliar. </center>

Numa Pompilius confiando la guardia del fuego sagrado a las Vestales

Numa Pompilius Confiant la Garde du Feu Sacré aux Vestales - MR 2786 - Parterre sur de los jardines de Versailles
<small>'' ''Pulsar sobre la imagen para ampliar. </center>

Se le atribuye también una estatuilla en bronce , figura de una Vestal sosteniendo un recipiente (en inglés: A Vestal bearing a Vessal) de 24 centímetros de altura. Esta pieza podría estar relacionada coon un dibujo conservado en Estocolmo también de Claude Bertin.·

Notas y referencias

 Enlaces externos

Enlaces externos

Escultores de Francia del siglo XVII
Escultores de Francia del siglo XVIII
Escultores de Isla de Francia

Claude Bertin


Benjamin Willaume-Jantzen (født 29. juni 1987) er en dansk fodbolddommer, der siden 2017/2018-sæsonen dømte i den danske Superliga indtil DBU i 2020 rykkede Willaume-Jantzen tilbage til 1. division.

Før oprykningen til Superligaen havde Willaume-Jantzen haft 5 sæsoner i 1. og 2. division. Willaume-Jantzen havde sin debut som Superligadommer den 28. juli 2017 i kampen mellem SønderjyskE og FC Helsingør.

Referencer

Fodbolddommere fra Danmark

Benjamin Willaume-Jantzen


An Ochlandra travancorica in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Richard Henry Beddome, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni James Sykes Gamble. An Ochlandra travancorica in nahilalakip ha genus nga Ochlandra, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Ochlandra

Ochlandra travancorica


Jonathan Edwards den yngre (født 26. maj 1745 i Northampton, Massachusetts, død 1. august 1801) var en amerikansk teolog. Han var søn af Jonathan Edwards den äldre.

Edwards havde et levnedsløb, der forunderligt lignede faderens, i det han 1795 af samme foranledning som denne blev nødt at levne sin menighed (i Whitehaven, hvor han havde virket siden 1769), derefter tilbragte nogle år i stræng afskilthed og døede kort efter at have tiltrådt forstanderstillingen ved Union College i Schenectady i staten New York. Han udgav og tolkede flere af faderens skrifter, udgav 1797 selvstændigt A dissertation concerning liberty and necessity og gjorde sig et navn også som duelig indianfilolog. Hans samlede skrifter blev udgivne (2 band, 1842) af hans sønnesøn, teologen Tryon Edwards.

Kilder

Teologer fra USA
Reformerte teologer
Personer fra Massachusetts
Ugglan
Amerikanere i 1700-tallet
Amerikanere i 1800-tallet

Jonathan Edwards den yngre


45 ani de muzichie este o compilație promoțională lansată de formația Phoenix cu ocazia evenimentului "Phoenix & Friends – 100% Unplugged" ce a avut loc la Teatrul Național din București pe data de 19 noiembrie 2007, când a fost marcată împlinirea a 45 de ani de activitate pentru trupa originară din Timișoara. Evenimentul a constat într-un concert Phoenix acustic, desfășurat în sala mare a teatrului, cu participarea câtorva invitați (Johnny Răducanu, Moni Bordeianu, Gheorghe Zamfir, Dumitru Fărcaș, Marius Mihalache, Tavi Colen, Stelu Enache, Ludovic Orban, Cvartetul Passion), alături de o expoziție de artă, în foaierul teatrului, cu lucrări semnate de Nicolae Covaci.

Compilația de față este alcătuită din piese extrase de pe albumele SymPhoenix/Timișoara (1992), Evergreens (1995) și Aniversare 35 (1997), fiind produsă de Asociația Culturală Nicolae Covaci și coprodusă de TVR 2, sub egida Phoenix Records. Broșura asociată CD-ului conține o scurtă prezentare a evenimentului aniversar și o imagine cu sculptura "Singuraticul" realizată de Covaci. Există și o versiune alternativă a acestui disc, apărută tot în 2007, prin intermediul băncii EximBank și intitulată Aniversare 15 ani EximBank Romania.

Piese
 Ciocârlia Aniversare 35 (1997)
 Vremuri Evergreens (1995)
 Canarul Evergreens (1995)
 Nunta SymPhoenix/Timișoara (1992)
 Strunga SymPhoenix/Timișoara (1992)
 Andrii Popa Aniversare 35 (1997)
 Mica țiganiadă SymPhoenix/Timișoara (1992)
 Ochii negri, ochi de țigan SymPhoenix/Timișoara (1992)
 Mugur de fluier SymPhoenix/Timișoara (1992)
 Muzică și muzichiie Evergreens (1995)
 Anule, hanule SymPhoenix/Timișoara (1992)
 Negru Vodă Aniversare 35 (1997)

Note

Legături externe
 Pagina albumului 45 ani de muzichie pe site-ul Discogs.com

Albume muzicale Phoenix
Albume din 2007
Albume rock
Compilații

45 ani de muzichie


1036 Ganymed er en stenasteroide med en baneekscentricitet, der er så høj, at den klassificeres som et nærjord-objekt. Den blev opdaget af den tyske astronom Walter Baade ved Bergedorf-observatoriet i Hamburg den 23. oktober 1924 og fik den midlertidige betegnelse . Med en diameter på omkring 35 kilometer er Ganymed det største af alle nærjord-objekter. Rotationstiden er 10,3 timer. I oktober 2024 nærmer den sig Jorden indtil en afstand af 56 millioner km (0,37 au).

Bane og banetype

Dynamisk er Ganymed en Amor-asteroide, dvs. at den tilhører undertypen af jordnære asteroider, som nærmer sig Jordens bane om Solen udefra uden at krydse den. Dens omløbstid om Solen er 1587 døgn eller 4 år og 4 måneder. Banens halve storakse er a = 2,66 au, men på grund af banens høje excentricitet (e = 0,53) svinger afstanden fra Solen mellem 1,2 og 4,1 au. Banens inklination, dvs. hældningen i forhold til ekliptika er 27°.

Nære passager

Ganymed og Jorden har en mindste indbyrdes baneafstand på 0,342 au eller 133 gange afstanden til Månen. Den kommer Jorden nær næste gang den 13. oktober 2024, hvor afstanden vil være 0,374 au. Ganymed krydser også Mars-banen og vil den 16. december 2176 passere planeten i en afstand af 4,29 millioner km (0,0287 au).

Navn

Småplaneten blev opkaldt efter den trojanske prins Ganymedes, idet opdageren brugte den tyske stavemåde, der stammer fra en hymne af Goethe; den forkortede stavemåde benyttes i dag internationalt for asteroiden. Ganymedes blev bortført af Zeus i skikkelse af en ørn for at blive mundskænk for de græske guder. Ganymedes er også baggrund for navnet på Jupiters tredje måne Ganymedes, som blev opdaget af Galileo Galilei og Simon Marius i 1610.

Fysiske egenskaber

Ganymed er blevet observeret i en lang tidsperiode, og dens bane er derfor velbestemt. I 1931 blev dens absolutte størrelsesklasse, baseret på observationer indtil da, angivet til 9,24, lidt lysstærkere end den i dag angivne værdi på 9,45.

Ganymed er en stenasteroide af S-typen, undertype S (VI). Man har målt følgende farveindices:
U–B = 0,417; B–V = 0,882 ±0,008; V–R = 0,515 ±0,004 og V–I = 0,981 ±0,005.
Det betyder, at den reflekterer sollyset ganske godt og består af jern- og magnesiumsilikater.

Diameter og albedo

Ifølge målinger udført af Infrared Astronomical Satellite IRAS, den japanske Akari-satellit og NASAs NEOWISE-mission Wide-field Infrared Survey Explorer (WISE), har Ganymed en diameter mellem 31,66 og 37,67 kilometer og albedoen ligger mellem 0,218 og 0,293.

Collaborative Asteroid Lightcurve Link når frem til en albedo på 0,2809 og en middeldiameter på 31,57 kilometer baseret på en absolute magnitude på 9,50. Carry har i 2012 offentliggjort en diameter på 34,28 kilometer.

Den 22. august 1985 blev der fra Californien observeret en okkultation af en stjerne ved Ganymed. Yderligere observationer i 2011 resulterede i en modelellipsoide med en halv storakse på 39,3 og en halv lilleakse på 18,9 kilometer.

Rotation og poler

Siden 1985 har man ved fotometri registreret et stort antal lyskurver, altså variationen af asteroidens lysstyrke på grund af dens rotation. En analyse af de bedtse lyskurver fra 2011 gennemført af den amerikanske fotometriker Frederick Pilcher på hans Organ Mesa Observatory (G50) i New Mexico gav samstemmende en rotationstid på 10,297 timer. Amplituden i ændringen af størrelsesklassen lå mellem 0,28 og 0,31.

Tre analyser, som benyttede fotometriske data fra Uppsala Asteroid Photometric Catalogue, termisk infrarøde data fra WISE samt andre kilder, gav samstemmende rotationstider på henholdsvis 10,313, 10,31284 og 10,31304 timer. Desuden blev rotationsaksens ekliptikale koordinater (λ, β) bestemt til henholdsvis (214,0°, −73,0°), (190,0°, −78,0°) og (198,0°, −79,0°).

Radarobservationer af Ganymed udført i 1998 med Arecibo radioteleskopet frembragte billeder af asteroiden, som vise, at den er omtrent kugleformet. Polarimetriske observationer gennemført af japanske astronomer viste, at der var en svag korrelation mellem asteroidens lyskurve og polarimetriske kurve i afhængighed af rotationsfasen. Da polarisationen afhænger af overfladens geometri og kemiske sammensætning, slutter man heraf, at overfladeforholdene er omtrent de samme overalt.

Henvisninger

Supplerende læsning

Eksterne henvisninger
 Radar Images of 1036 Ganymed, Arecibo Observatory project R1150
 Frederick Pilcher – lightcurves , Astronomical Society of Las Cruzes
 Asteroid Lightcurve Database (LCDB) , query form (info )
 Dictionary of Minor Planet Names, Google books
 Asteroids and comets rotation curves, CdR  – Observatoire de Genève, Raoul Behrend
 Discovery Circumstances: Numbered Minor Planets (1)-(5000)  – Minor Planet Center

Ganymed, 1036
Ganymed, 1036

1036 Ganymed