The following is a List of Urdu-language poets.

13th century

15th century

16th century

17th century

18th century

 Mirza Muhammad Rafi, Sauda (1713–1780)
 Siraj Aurangabadi, Siraj (1715–1763)
Mohammad Meer Soz Dehlvi, Soz (1720-1799)
 Khwaja Mir Dard, Dard (1721–1785)
 Qayem Chandpuri, Muhammad Qyamuddin Ali Qayem (1722–1793)
 Mir Taqi Mir, Mir (1723–1810)
 Nazeer Akbarabadi, Nazeer (1740–1830)
 Qalandar Bakhsh Jurat, Jurat (1748–1810)
 Mashafi Shaikh Ghulam Hamdani, Mas'hafi (1750–1824)
 Insha Allah Khan 'Insha', Insha (1756–1817)
 Saadat Yaar Khan Rangin, Rangin (1757–1835)
 Bahadur Shah, Zafar (1775–1862)
 Imam Baksh Nasikh, Nasikh (1776–1838)
 Khwaja Haidar Ali Atish, Atish (1778–1846)
 Muhammad Ibrahim Khan, Zauq (1789–1854)
 Mirza Asadullah Khan Ghalib, Ghalib (1797–1869)

19th century
 Momin Khan Momin, Momin (1801–1852)
 Mirza Salaamat Ali Dabeer (Mirza Salaamat Ali), Dabeer (1803–1875)
 Mir Babar Ali Anis, Anis (1803–1874)
 Daya Shankar Kaul Nasim (1811–1845)
 Amir Meenai, Amir (1828–1900)
 Dagh Dehlvi (Nawab Mirza Khan), Daagh (1831–1905)
 Altaf Hussain Hali (Hali Panipati), Hali (1837–1914)
 Akbar Allahabadi (Syed Akbar Hussain), Akbar (1846–1921)
 Ahmed Raza Khan Barelvi (Maulana Ahmed Raza Khan Barelvi), Raza (1856–1921)
 Hassan Raza Khan Barelvi (Maulana Hassan Raza Khan Barelvi), Hassan (1859-1908)
 Bekhud Badayuni (Muhammad Abdul-Hayy Siddiqui), Bekhud (1857–1912)
 Shibli Nomani (Allama Shibli Nomani). Shibli (1857–1914)
 Muztar Khairabadi (1862–1927)
 Alam (1868–1937)
 Zaigham (d. 1869)
 Tashna (1872–1931)
 Zafar Ali Khan (1873–1956)
 Syed Ghulam Bhik Nairang (1875–1952)
 Hasrat Mohani (Syed Fazlul Hussain), Hasrat (1875–1951)
 Dil Shahjahanpuri (Zameer Hasan Khan), Dil (1875–1959)
 Allama Muhammad Iqbal (Allama Iqbal), Iqbal (1877–1938)
 Mohammad Ali Jauhar (Maulana Jauhar), Jauhar (1878-1931)
 Fani Badayuni (Shaukat Ali Khan), Fani (1879–1941)
 Seemab Akbarabadi (Ashiq Hussain) (1882–1951)
 Brij Narayan Chakbast (1882–1926)
 Bekhud Dehlvi (Syed Wahiduddin Ahmed) (1882–1955)
 Niaz Fatehpuri (Maulana Niyaz Muhammad Khan) (1882–1966)
 Yagana Changezi (Mirza Wajid Hussain Yaas) Yaas (1883–1956)
 Josh Malsiyani (Labhu Ram) Josh (1883–1976)
 Asghar Gondvi (Asghar Hussain Asghar), Asghar (1884-1936)
 Tilok Chand Mehroom (1887–1966)
 Qamar Jalalvi (1887–1968)
 Amjad Hyderabadi (Amjad Hussain), Amjad (1888-1961)
 Jigar Moradabadi (Ali Sikandar), Jigar (1890–1960)
 Raaz Chandpuri (Mohd. Sadiq) (1892–1969)
 Hakim Ahmad Shuja (1893–1969)
 Josh Malihabadi (Shabbir Hassan Khan), Josh (1894–1982)
 Muhammad Mustafa Jauhar, Jauhar (1895– 1985)
 Firaq Gorakhpuri (Raghupati Sahay), Firaq (1896–1982)
 Ram Prasad Bismil (1897–1927)
 Abr Ahasani Gunnauri (Ahmed Baksh) Abr (1897–1973)
 Munavvar Lakhnavi Bisheshwar Prasad Munavvar (1897–1970)
 Abdur Rauf Urooj (c. 19321990)

1900
 Maghfoor Ahmad Ajazi (1900–1966)
 Hafeez Jalandhari (Mohd.Hafeez), Hafeez (1900–1982)
 Talib Chakwali Manohar Lal Kapur 'Talib' (1900–1988)
 Pandit Harichand Akhtar ('Akhtar') (1901–1958)
 Alam Muzaffarnagari (Muhammad Ishaaq) (1901–1969)
 Bismil Saeedi (1901–1977)
 Khushtar Girami (Dewan Ram Rakhamal Kalia) (1902–1988)
 Anand Narain Mulla (1901–1997)
 Zaheen Shah Taji (1902–1978)
 Syed Sajjad Zaheer (1904–1973)
 Zulfiqar Ali Bukhari (1904–1975)
 Akhtar Sheerani (Mohd.Dawood Khan) (1905–1948)
 Saghar Nizami (1905–1984)
 Abid Ali Abid (1906–1971)
 Gopal Mittal (1906–1993)
 Ratan Pandoravi (Rala Ram), Ratan (1907–1998)
 Makhdum Muhiuddin (1908–1969)
 Arsh Malsiani (Bal Mukund) (1908–1979)
 Majaz (Asrar-ul-Haq), Majaz (1909–1955)
 Abdul Hamid Adam (1909–1981)
 Sayyid Ahmedullah Qadri, Lisan ul Mulk(1909–1985)
 Kunwar Mohinder Singh Bedi Sahar, Sahar (1909-1998)

1910
 Noon Meem Rashid (1910–1975)
 Faiz Ahmed Faiz, Faiz (1911–1984)
 Syed Faiz-ul Hassan Shah (1911–1984)
 Aijaz Siddiqi (1911–1978)
 Ravish Siddiqi (Ravish) (1911–1971)
 Nushoor Wahidi (1911–1981)
 Meeraji (1912–1949)
 Shifa Gwaliori (1912–1968)
 Shamim Karhani (1913–1975)
 Mehr Lal Soni Zia Fatehabadi (1913–1986)
 Dr. Rafiq Hussain (1913–1990)
 Sahir Hoshiarpuri (1913–1994)
 Ali Sardar Jafri (1913–2000)
 Raza Naqvi Wahi (1914–2002)
 Mir Gul Khan Nasir (1914–1983)
 Rais Amrohvi (1914–1988)
 Ehsan Danish (1914–1982)
 Jan Nisar Akhtar (1914–1976)
 Majeed Amjad (1914–1974)
 Sikandar Ali Wajd (1914–1983)
 Akhtar ul Iman (1915–1996)
 Ahmed Nadeem Qasmi, Nadeem (1916–2006)
 Zamir Jafri, Zamir (1916–1999)
 Shakeel Badayuni (1916–1970)
 Agha Shorish Kashmiri (Agha Abdul Kareem) Shorish (1917–1975)
 Shan-ul-Haq Haqqee (1917–2005)
 Rishi Patialvi (Bam Dev Sharma) Rishi (1917–1999)
 Jagan Nath Azad (1918–2004)
 Kaifi Azmi (1918–2002)
 Fikr Taunsvi (1918-1987)
 Naeem Hashmi (1919–1976)
 Majrooh Sultanpuri (1919–2000)
 Khumar Barabankvi, Khumar (1919–1999)
 Qateel Shifai, Qateel (1919–2001)
 Masud Husain Khan (1919–2010)

1920
 Salaam Machhalishahari, Salaam (1921–1972)
 Sahir Ludhianvi, Sahir (1921–1980)
 Krishan Mohan, Krishan Lal Krishan Mohan (1922–2004)
 Wazir Agha (1922–2010)
 Sulaiman Areeb (1922–1970)
 Nazish Pratapgarhi, Nazish (1924–1981)
 Ada Jafri (1924–)
 Nasir Kazmi, Nasir (1925–1972)
 Bekas Akbarabadi, M.G Gupta wrote Urdu anthology, Rahat-i-Ruh (2004),(1925–2011)
 Rahi Masoom Raza (1925–1992)
 Himayat Ali Shair, Shair (1926)
 Kanwal Ziai Hardayal Singh Datta (1927–2012)
 Naresh Kumar Shad (1927–1969)
 Ibn-e-Insha, Insha (1927–1978)
 Bekal Utsahi (1928–2016)
 Sagar Siddiqui (1928–1974)
 Raja Mehdi Ali Khan (1928–1966)
 Habib Jalib (1928–1993)
 Dilawar Figar (1928–1998)
 Munir Niazi (1928–2006)
 Shabnam Romani, Shabnam (1928–2009)
 Mazhar Imam (1928–2012)
 Wasif Ali Wasif (1929–1993)
 Dilawar Figar (1929-1998)

1930
 Mustafa Zaidi (1930–1970)
 Harbans Bhalla (1930–1993)
 Ahmad Faraz (1931–2008)
 Jon Elia (1931–2003)
 Rajendar Nath Rehbar (1931)
 Satyapal Anand (1931)
 Syed Amin Ashraf (1931)
 Shakeb Jalali (1932–1966)
 Rajinder Manchanda Bani Bani (1932–1981)
 Mohsin Bhopali (1932–2007)
 Sardar Panchhi (1932)
 Muzaffar Warsi (1933–2011)
 Syed Waheed Ashraf (1933)
 Waheed Akhtar (1934–1996)
 Sudarshan Faakir (1934–2008)
 Murtaza Birlas (1934)
 Mohsin Zaidi (1935–2003)
 Anwar Masood (1935)
 Bashar Nawaz (1935-2015)
 Aftab Iqbal Shamim (1936)
 Adil Mansuri (1936–2009)
 Akhlaq Mohammed Khan (Shahryar) (1936–2012)
 Gulzar (1936)
 Shahzad A. Rizvi (1937)
 Unwan Chishti Iftikharul Hasan Unwan (1937–2004)
 Nida Fazli (1938-2016)
 Makhmoor Saeedi (1938–2010)
 Syed Mahmood Khundmiri (1938–2011)
 Obaidullah Aleem (1939–1997)
 Allama Talib Jauhari (1939– )

1940
 Mahmood Shaam (1940)
 Kishwar Naheed (1940)
 Jazib Qureshi (1940)
 Riaz Ahmed Gohar Shahi (1941)
 Ahfaz ur Rahman (1942)
 Iftikhar Arif (1943)
 Shamim Farooqui (1943–2014)
 Amjad Islam Amjad (1944)
 Ghulam Muhammad Qasir, Qasir (1944–1999)
 Bashir Badr (1945)
 Javed Akhtar (1945)
 Anwer Zahidi (1946)
 Afzal Ahmed Syed (1946)
 Shamim Hashimi (1947)
 Saleem Kausar (1947)
 Mohsin Naqvi (1947-1996)
 Syed Ali Akhtar Rizvi, Sha'oor(1948–2002)
 Muhammad Izhar ul Haq (1948)
 Fehmida Riaz (1948)
 Pir Naseer-uddin-Naseer (1949–2009)
Zameer Akhtar Naqvi (1944-2020)

1950
 Rahat Indori (1950–2020)
 Zahid Abrol (1950)
 Jamal Ehsani (1951–1998)
 Ashfaq Hussain (1951–)
 Haider Qureshi (1952–)
 Munawwar Rana (1952–)
 Parveen Shakir (1952–1994)
 Abdul Hamid (1953–)
 Sara Shagufta (1954–1984)
 Kazim Jarwali (1955–)
 Sibt-e-Jaafar Zaidi (1957-2013)
 Noon Meem Danish (1958–)
 Salma Shaheen (1954)

1960
 Fareed Parbati (1961)
 Samina Raja (1961)
 Anjum Rehbar (1962)
 Zahida Hina (1962–)
 Raees Warsi (1963)
 Zulfiqar Naqvi (1965)
 Harris Khalique (1966)
 Idris Azad (1969)
 Riaz Tasneem (1969)

1970
 Irshad Kamil (1971)
Akhtar Raza Saleemi (1974)
 Ali Akbar Natiq (1974)
 Irfan Nasirabadi (1975)
 Sarim Momin (1978)

Non-Muslim Urdu poets
 Meera, Mira Bai (c. 1498)
 Maharaja Chandu Lal Sadan (1766 – 1845)
 Mah Laqa Bai (1768-1824)
 Daya Shankar Kaul Nasim (1811–1845)
 Maharaja Sir Kishen Pershad, Shad (1864-1940)
 Brij Mohan Dattatreya Kaifi (1866 – 1955)
 Brij Narayan Chakbast (1882–1926)
 Tilok Chand Mehroom (1887–1966)
 Firaq Gorakhpuri (Raghupati Sahay) Firaq (1896–1982)
 Ram Prasad Bismil (1897–1927)
 Pandit Harichand Akhtar ('Akhtar') (1901–1958)
 Anand Narain Mulla (1901–1997)
 Khushtar Girami (Dewan Ram Rakhamal Kalia) (1902–1988)
 Gopal Mittal (1906–1993)
 Ratan Pandoravi (Rala Ram) Ratan (1907–1998)
 Arsh Malsiani (Bal Mukund) (1908–1979)
 Sahir Hoshiarpuri (1913–1994)
 Mehr Lal Soni Zia Fatehabadi (1913–1986)
 Rishi Patialvi (Bam Dev Sharma) Rishi (1917–1999)
 Jagan Nath Azad (1918–2004)
 Bhupendra Nath Kaushik (1924 – 2007)
 Krishna Kumar Sharma (1924–2001)
 Kanwal Ziai Hardayal Singh Datta (1927–2012)
 Naresh Kumar Shad (1927–1969)
 Harbans Bhalla (1930–1993)
 Satyapal Anand (1931)
 Raj Pathria (1933)
 Dushyant Kumar (1933–1975)
 Rajendar Nath Rehbar (1931)
 Sudarshan Faakir (1934–2008)
 Mohinder Pratap Chand (1935)
 Jayant Parmer (1954)

20th century
 Mashal Sultanpuri (1937 – October 2020)
 Meena Kumari (1 August 1933 - 31 March 1972)

Contemporary poets
 Fuzail Ahmad Nasiri (b. 1978)

Poets with unknown dates of birth
 Saleem Kausar,
 Shahin Badar,
 Siraj Aurangabadi,
 Ziauddin Ahmad,
 Sadhu Singh Hamdard
 Qamar Jalalabadi
 Kanwal Ziai

Contemporary poets with unknown dates of birth
 Kaif Bhopali
 Sayeed Quadri
 Khalid Irfan
 Kashmiri Lal Zakir

See also
 List of Pakistani poets
 List of Urdu-language writers

References

Lists of poets by language
Poets

List of Urdu poets


Cole County may refer to:

Cole County, Missouri
Cole County, Dakota, the original name of Union County, South Dakota

Cole County


An Zea diploperennis in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Iltis, Doebley ngan R.Guzmán. An Zea diploperennis in nahilalakip ha genus nga Zea, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Zea

Zea diploperennis


Hemnes Station (Hemnes stasjon) var en jernbanestation på Urskog–Hølandsbanen, der lå i byområdet Hemnes i Aurskog-Høland kommune i Norge.

Stationen åbnede 15. december 1898, da banen blev forlænget fra Bjørkelangen til Skulerud. Den blev nedlagt sammen med banen 1. juli 1960.

Stationsbygningen blev opført i 1898. Ifølge Banedata 2004 er den revet ned, mens Forvaltningsplan for Urskog-Hølandsbanen oplyser, at den er brændt. Sporene på stedet er fjernet.

Litteratur

Eksterne henvisninger

 Forvaltningsplan for Urskog-Hølandsbanen
 Billeder af Hemnes Station hos Digitalt Museum
 Billeder fra det tidligere stationsområde på Jernbane.net

Stationer på Urskog-Hølandsbanen
Nedlagte jernbanestationer i Norge
Etableret i 1898
Ophørt i 1960

Hemnes Station


Ikona Majke Božje Klokočovske čudotvorna je ikona iz sela Klokočov u Slovačkoj, koju najviše štuju grkokatolički vjernici.

Godine 1670., grkokatolički vjernici rusinske nacionalnosti okupili su se u crkvi u Klokočovu ispred ikone Djevice Marije, kad je pred Michalovcima stajala vojska protestantskoga plemstva. Tijekom svete mise slika je potamnjela i suze su počele padati iz očiju Majke Božje. Ovo čudo nisu vidjeli samo mještani već i vojska protestantskoga plemstva, koja je ovdje došla. Oni su ikonu otrgnuli iz ikonostasa, nožem izrezali lice Djevice i kopljem probili ikonu. Međutim, slika je počela jako plakati. Noću su vojnici zapalili crkvu, ali ikona je spremljena i odnesena u Prešov.

Ikona je potom stigla do velikaških obitelji u Mukačevo u Ukrajini, kasnije neko vrijeme bila u Turskoj i konačno odvedena u Beč na carski dvor Habsburgovaca. Općina Prešov zatražila je njezin povratak, ali on nije bio učinjen. Međutim, napravljena je kopija ikone i donesena u Prešov. Tamo su napravili još dva primjerka. Jedan od njih je danas u Užgorodu u Ukrajini, drugi u grkokatoličkoj crkvi u Klokočovu u Slovačkoj. Godine 1913. papa sv. Pio X. dodijelio je svetištu u Klokočovu posebne časti kao jednom od najpoznatijih marijanskih hodočasničkih mjesta u Slovačkoj. Unatoč žestokom progonu grkokatolika u vrijeme komunističkoga režima i zabrani hodočašća, ona su obnovljena od 1989. godine.

Dana, 26. lipnja 2021., ikona Majke Božje Klokočovske stigla je u grkokatoličku katedralu Presvete Trojice u Križevce, gdje je bila jedan dan, a kasnije je nastavila put u Rim kod pape Franje, gdje je bila izložena na blagdan sv. Petra i Pavla na papinoj misi u Bazilici sv. Petra u Vatikanu.

Izvori

Slovačka grkokatolička Crkva
Kršćanska ikonografija
Marija u umjetnosti

Ikona Majke Božje Klokočovske


An Maxillaria friderici-caroli in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Pedro Ortiz Valdivieso. An Maxillaria friderici-caroli in nahilalakip ha genus nga Maxillaria, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Maxillaria

Maxillaria friderici-caroli


Bola de manteiga de Krishna é uma gigantesca rocha de equilíbrio feita de granito que repousa sobre uma pequena inclinação na histórica cidade costeira de Mamallapuram, no estado de Tamil Nadu, na Índia.

Fazendo parte do Grupo de Monumentos em Mamallapuram e Patrimônio Mundial da UNESCO construído durante os séculos VII e VIII d.C como monumentos religiosos hindus pela dinastia Pallava, é uma atração turística popular. Está listado como um monumento nacional protegido pelo Archeological Survey of India.

Etimologia
O nome original, Vaan Irai Kal, de acordo com o Atlas Obscura, traduzido do tâmil como "Pedra de Deus do Céu". De acordo com as escrituras hindus, o senhor Krishna frequentemente roubava manteiga da mão de sua mãe; isso pode ter levado ao homônimo da pedra. Em 1969, um guia turístico credita seu nome atual, Krishna's Butterball, a Indira Gandhi, que estava em um passeio pela cidade.

História
O rei Pallava Narasimhavarman (630-668 d.C) também fez uma tentativa fracassada de mover a pedra. O rei tâmil indiano Raja Raja Chola (985 e 1014 d.C) foi inspirado pelo equilíbrio dessa enorme rocha de pedra e levou à criação de bonecos de lama que nunca caem chamados Tanjavur Bommai, que tendo uma base semiesférica tende a voltar à sua posição original cada vez que se tenta fazê-lo cair. Em 1908, o então governador da cidade, Arthur Havelock, tentou usar sete elefantes para mover a pedra de sua posição devido a questões de segurança, mas sem sucesso. Em 12 de outubro de 2019, o primeiro-ministro indiano Narendra Modi e o presidente chinês Xi Jinping tiraram uma foto em frente ao Butterball de Krishna de mãos dadas durante sua segunda "cúpula informal".

Detalhes
Está localizado na cidade turística de Mahabalipuram, no distrito de Chengalpattu, no estado de Tamil Nadu, no sul da Índia. É facilmente acessível pela East Coast Road (ECR) a uma distância de 55 km da estação ferroviária central de Chennai e 53 km do Aeroporto Internacional de Chennai. Ao sul, Pondicherry fica a 95 km distante.

A pedra tem aproximadamente  de altura e  de largura e pesa cerca de . Diz-se que está no mesmo lugar por 1.200 anos. Uma parte da pedra na parte superior das costas se quebrou, fazendo com que pareça uma rocha semiesférica na parte de trás, enquanto parece arredondada nos outros três lados.

Galeria

Atrações turísticas de Tâmil Nadu
Monólitos naturais

Bola de manteiga de Krishna


Azizija džamija je naziv za bosanskohercegovačke džamije, koje su dobile ime po sultanu Abdul Azizu, koji je protjeranim Bošnjacima iz Srbije pružio utočište u Bosni i Hercegovini.

Azizija džamije
 Azizija džamija (Brčko), džamija u Brezovom Polju pokraj Brčkog
 Azizija džamija (Bosanski Šamac), džamija u Bosanskom Šamcu
 Azizija džamija (Orašje), džamija u Orašju
 Azizija džamija (Bosanska Kostajnica), džamija u Bosanskoj Kostajnici
 Azizija džamija, džamija u Orahovu pokraj Bosanske Gradiške

Azizija džamija


est un lutteur de  sumo professionnel japonais originaire de la préfecture de Saitama. Il a commencé sa carrière en mai 2013 et appartient à l'écurie Shikoroyama. Il parvient en division makuuchi en janvier 2018. Il a remporté trois prix de la combativité, trois étoiles dorées pour avoir vaincu un yokozuna et atteint un plus haut rang de sekiwake en mars 2022.

Il gagne le tournoi de novembre 2022 en battant successivement le maegashira 1 Takayasu et l'ozeki Takakeishō.

Carrière
Il a été promu en jūryō pour le tournoi de mars 2015 avec Amakaze et Ishiura. À cette occasion, il a pris le shikona d'Abi, suivant l'idée de son entraîneur l'ancien sekiwake Terao. Les deux caractères utilisés pour écrire  ont été choisis dans l'espoir qu'il soit fort comme Asura, divinité aux bras nombreux, dont le premier caractère  est identique, et qu'il soit  sur le dohyō.

Il a fait l'objet d'une réprimande de l'Association japonaise de sumo (JSA) en novembre 2019 après avoir publié une image sur Instagram de son ami et collègue lutteur Wakamotoharu ligoté et bâillonné avec du ruban adhésif dans le cadre d'une blague. Cela a été jugé inapproprié et la JSA a conseillé aux lutteurs de ne pas publier sur leurs réseaux sociaux individuels à l'avenir, bien que les comptes gérés par les écuries ne soient pas affectés. En février 2020, il a de nouveau été réprimandé après avoir déclaré aux journalistes, sans y être invité, qu'il avait dormi pendant un atelier organisé par la JSA pour expliquer les modifications du règlement portant sur les médias sociaux qu'il avait initiés.

Son maître d'écurie l'a retiré du tournoi de juillet 2020 après qu'il a admis avoir visité un bar à hôtesses en dépit des mesures préconisées par la JSA contre la propagation du COVID-19. La JSA a suspendu Abi pour trois tournois et réduit son salaire ainsi que celui de son maître d'écurie tout en rejetant la démission qu'il avait demandée. Bien qu'il se soit récemment marié, il a été contraint de retourner dans son écurie sous surveillance stricte. Sa lettre de démission est conservée par la JSA et sera activée si de nouvelles transgressions des règles adviennent.

Abi a pu combattre de nouveau au tournoi de mars 2021, avec le rang de makushita 56. Il redevient sekitori pour le tournoi de juillet 2021 puis makuuchi pour celui de novembre 2021, au cours duquel il remporte la deuxième place (12-3) et son troisième prix de combativité. Il est de nouveau en lice pour la victoire lors du tournoi de janvier 2022, gagne une troisième étoile dorée en battant le yokozuna Terunofuji le  jour et remporte son premier prix spécial shukun-shō.

À la suite de ces deux performances consécutives, Abi monte au classement pour atteindre un nouveau sommet en carrière pour le tournoi de mars 2022, avec le troisième rang le plus élevé, sekiwake. Ceci marque son retour au san'yaku après avoir été classé komusubi au cours de quatre tournois en 2019 et 2020.

Famille
Abi s'est marié en juin 2020 après une relation de trois ans. Il a une fille. Après avoir vécu séparé de sa famille à la suite de sa suspension en 2020, Abi prévoit de la rejoindre après le tournoi de mars 2022.

Style de combat
Abi est un spécialiste du tsuki/oshi, ce qui signifie qu'il préfère gifler et pousser ses adversaires plutôt que de se battre au mawashi (ceinture). Ses kimarite les plus courants sont oshi-dashi (poussée dehors au contact), hataki-komi (appui vers le bas) et tsuki-dashi (poussée dehors à distance).

Articles connexes
 Liste des termes de sumo

Références

Liens externes

Naissance en mai 1994
Lutteur de sumo
Naissance dans la préfecture de Saitama

Abi Masatora


Esteban Escudero Torres (Valência, 4 de fevereiro de 1946) é um prelado católico espanhol. É o atual bispo-auxiliar-emérito de Valência.

Biografia

Formação e sacerdócio
Esteban nasceu em 4 de fevereiro de 1946, em Valência, Espanha. Completou o ensino fundamental e o ensino médio no Colégio de los Padres Agustinos , em Valência. Em 1963 ingressou no Seminário de Valência, onde estudou Filosofia e Teologia por três anos. Obteve uma licenciatura em Teologia pela Pontifícia Universidade de Salamanca. Com a permissão de seu arcebispo José García Lahiguera, iniciou seus estudos em Filosofia na Universidade de sua cidade natal, onde em 1974 obteve a licenciatura em Filosofia Pura. Aperfeiçoou seus estudos, com doutorado em Filosofia pela Pontifícia Universidade Gregoriana.

Em 12 de janeiro de 1975, foi ordenado sacerdote pela Arquidiocese de Valência.

Como sacerdote desempenhou os seguintes ministérios:

 Vigário paroquial da paróquia da Assunção, em Carlet, Valência (1975 – 1978).
 Professor de Filosofia no CEU San Pablo de Moncada, por 6 anos.
 Coordenador do ensino religioso escolar e universitário da Arquidiocese (1986 – 1990).
 Professor , chefe de estudos e posteriormente diretor da Escola Diocesana de Pastoral, desde 1988.
 Membro da «Associação de Viagem à Terra Santa, com os Franciscanos, desde 1988.
 Diretor do Instituto diocesano de Ciências Religiosas (desde 1994).
 Cânone da Catedral de Valência (1992 – 2000).
 Professor de Filosofia na Faculdade de Teologia "San Vicente Ferrer" de Valência entre 1982 e 2000.
 Professor da seção de Valência do Pontifício Instituto João Paulo II para os estudos sobre Matrimônio e Família (1996 – 2000).

Episcopado

Bispo Auxiliar de Valência
Em 17 de novembro de 2000, o Papa João Paulo II o nomeou bispo titular de Thala e bispo auxiliar de Valência. Foi consagrado em 13 de janeiro de 2001, na Catedral de Valência, pelas mãos do então Arcebispo de Valência, Agustín García-Gasco. Seus co-consagradores foram o então Arcebispo de Barcelona, Ricard Maria Carles, e o então Arcebispo de Toledo, Francisco Álvarez Martínez.

Como Bispo Auxiliar de Valência, ocupou os seguintes cargos:

 Membro da Comissão Episcopal de Seminários e Universidades, na CEE (1999 – 2002).
 Membro das Comissões Episcopais de Relações Interdenominacional, na CEE (2001 – 2005).

Bispo de Palência
Em 9 de julho de 2010, o Papa Bento XVI o nomeou Bispo de Palência.

Ele tomou posse do bispado em 29 de agosto do mesmo ano.

Como bispo de Palência ocupou os seguintes cargos:

 Membro da Comissão Pastoral Episcopal, na CEE (2005 – 2011).
 Membro das Comissões Episcopais do Clero, na CEE (2014 – 2017).
 Membro da Comissão Episcopal de Seminários e Universidades (2008 – 2011).
 Membro da Comissão Episcopal do Apostolado Seglar, na CEE (2011 – 2014).

Bispo Auxiliar de Valência
Em 7 de maio de 2015, o Papa Francisco, novamente, o nomeou Bispo Titular de Diano e Bispo Auxiliar de Valência.

Desde dezembro de 2015 é vice-reitor da Universidade Católica de Valência San Vicente Mártir (UCV).

Como bispo auxiliar de Valência, ocupa ou ocupou os seguintes cargos:

 Membro das Comissões Episcopais do Clero, na CEE (2014 – 2017).
 Membro das Comissões Episcopais de Seminários e Universidades (2017 – 2020).
 Membro da Comissão Episcopal para a Doutrina da Fé, desde março de 2020.
 Membro da Subcomissão Episcopal para as Relações Inter-religiosas e Diálogo Inter-religioso, desde março de 2020.

Renúncia
O Papa Francisco aceitou sua renúncia como bispo auxiliar de Valência em 1º de março de 2021, depois de completar 75 anos.

Referências

Esteban Escudero Torres


Erik Fetter (Budapeste, 5 de abril de 2000) é um ciclista profissional húngaro que corre para a equipa EOLO-Kometa.

Palmarés

 2021
 Campeonato da Hungria Contrarrelógio
 1 etapa do Tour de Limusino

 2022
 Campeonato da Hungria Contrarrelógio

Resultados em Grandes Voltas

—: não participa
Ab.: abandono

Referências

Ligações externas

Ciclistas da Hungria

Erik Fetter


Diahann Carroll (nacida como Carol Diahann Johnson; El Bronx, Nueva York, 17 de julio de 1935-Los Ángeles, California, 4 de octubre de 2019) fue una actriz, modelo y cantante estadounidense, ganadora de un premio Tony y un Globo de Oro, nominada al premio Óscar en 1975.

Carrera
Gracias al apoyo de sus padres, desde joven empezó su formación como cantante, bailarina y modelo. Con 15 años empezó a posar para la revista Ebony. Estudió la carrera de sociología en la Universidad de Nueva York.

Irrumpió en el mundo del espectáculo en 1954, con apenas 18 años, al ganar el concurso televisivo Chance of a Lifetime. Posteriormente empezó a actuar en locales de Nueva York.

Apareció como actriz en películas musicales como Carmen Jones (1954) y Porgy y Bess (1959), ambas dirigidas por Otto Preminger, y en Paris Blues (1961) junto con Sidney Poitier, Paul Newman y Joanne Woodward. En 1974 fue nominada al premio Óscar por Claudine, filme donde se codeó con James Earl Jones. Paralelamente, trabajó en televisión y en musicales de Broadway, ganando un premio Tony (el primero concedido a una mujer de raza negra) por su trabajo en No Strings.

También protagonizó la serie de televisión Julia, pionera en su época al mostrar personajes de raza negra en papeles protagonistas. Por este trabajo ganó un Globo de Oro y fue nominada a un Premio Emmy.

Tras unos años de relativa inactividad, recobró enorme popularidad en 1984 con el papel de Dominique Deveraux, en la exitosa soap opera Dinastía, donde encarnó a una rival de Alexis Carrington (Joan Collins). Paralelamente, intervino haciendo el mismo papel en Los Colby.

También era conocida por su papel de June en la serie televisiva White Collar y por su aparición en Anatomía de Grey.

Vida personal
Carroll estuvo casada cuatro veces. La primera fue con el productor Monte Kay con el que tuvo una hija, Suzanne Kay Bamford.

En 1973, Carroll sorprendió a los medios al casarse con Fred Glusman, pero semanas después ella presentó el divorcio, culpando a Glusman por abuso físico. En 1975, se casó con Robert DeLeon. Enviudó dos años después debido a que DeLeon murió en un accidente de tráfico. Su cuarto y último matrimonio fue con el cantante Vic Damone en 1987. La unión, la cual Carroll admitó que era turbulenta, terminó con la separación legal en 1991.

Fallecimiento
Carroll fue diagnosticada con cáncer de seno en 1997. Ella dijo que el diagnóstico la "sorprendió" porque no había antecedentes familiares de cáncer de seno y siempre había tenido un estilo de vida saludable. Ella se sometió a nueve semanas de radioterapia , y desde entonces había estado libre. Con frecuencia habló sobre la necesidad de detección temprana y prevención de la enfermedad.

Carroll falleció en Los Ángeles el 4 de octubre de 2019.

Premios y distinciones
 Premios Óscar

Referencias

Actrices de cine de Estados Unidos
Actrices de la ciudad de Nueva York
Actrices de televisión de Estados Unidos
Actrices de teatro de Estados Unidos
Actrices afroestadounidenses
Bronxeños
Candidatas al premio Óscar a la mejor actriz
Ganadores del premio Tony
Reparto de White Collar
Sobrevivientes de cáncer

Diahann Carroll


allium calcareum es una especie no aceptada y puede referirse a:

Allium calcareum descrita por Friche-Joset & Montandon es sinónimo de Allium lusitanicum de Lam.
Allium calcareum descrita por Reut. es sinónimo de Allium carinatum subsp. carinatum de Lam.
Allium calcareum descrita por Wallr. es sinónimo de Allium angulosum de L.

Referencias

Allium calcareum


12752 Kvarnis este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
12752 Kvarnis este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul La Silla în cadrul programului UESAC. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,43 ua, o excentricitate de 0,13 și o înclinație de 3,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 12001-13000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1993
Centura de asteroizi

12752 Kvarnis


Die Liste der Burgen, Schlösser und Paläste in der Woiwodschaft Masowien erfasst ohne Anspruch auf Vollständigkeit Burgen, Schlösser, Paläste und bedeutende Herrenhäuser in der Woiwodschaft Masowien. Die alphabetische Ordnung erfolgt nach dem Namen der Ortschaft, in der sich das jeweilige Anwesen befindet. Nicht enthalten sind die entsprechende Gebäude in der Stadt Warschau, siehe dazu auch den weiterführenden Link:
 Liste der Paläste in Warschau

Liste

B

C

F

G

I

J

K

L

M

N

O

P

R

S

T

W

Z

Ż

Siehe auch
 Liste von Burgen und Schlössern in Polen

Literatur
 Lechosław Herz (Text), Christian Parma (Fotos), Mazowsze, ISBN 83-7419-008-6, Parma Press, Marki 2004
 Janina Rukowska, Reiseführer Warschau und Umgebung, 3. Auflage, ISBN 83-217-2380-2, Sport i Turystyka, Warschau 1982

Weblinks

 Kurzbeschreibung zu einigen Anwesen bei Dworypalace.travel (in Polnisch)
 Kurzbeschreibung zu einigen Anwesen bei Ciastek.eu (in Polnisch)

Masowien
 Burgen
!Masowien
!Masowien
!Masowien


Branko Lustig (10 June 1932 – 14 November 2019) was a Croatian film producer best known for winning Academy Awards for Best Picture for Schindler's List and Gladiator. He is the only person born in the territory of present-day Croatia to have won two Academy Awards.

Early life
Lustig was born in Osijek, Kingdom of Yugoslavia to a Croatian Jewish family. His father, Mirko, was head-waiter at an Osijek Café Central, and his mother, Vilma (Gütter), was a housewife. Lustig's grandparents, unlike his parents, were religious and he regularly attended the local synagogue with them.

During World War II, as a child he was imprisoned for two years in Auschwitz and Bergen-Belsen. Most members of his family perished in the death camps throughout Europe, including his grandmother who was killed in the gas chamber, while his father was killed in Čakovec on 15 March 1945. Lustig's mother survived the Holocaust and was reunited with him after the war. On the day of the liberation, he weighed only 66 pounds (29.94 kg). Lustig credited his survival in Auschwitz to a German officer who happened to be from the same suburb of Osijek as Lustig. He overheard Lustig crying and asked him who his father was. It turned out the officer had known Lustig's father.

Movie career
Lustig began his film career in 1955 as an assistant director at Jadran Film, a state-owned Zagreb-based film production company. In 1956 he worked as a unit production manager on Branko Bauer's World War II drama Ne okreći se sine, winner of three Golden Arena awards at the 1956 Pula Film Festival. Lustig was the location manager for Fiddler on the Roof (1971). In the 1980s Lustig worked on the miniseries The Winds of War (1983) and its sequel War and Remembrance (1988). He moved to the United States in 1988.

Lustig received his first Oscar in 1993 for the production of Schindler's List, a film based on the novel of Thomas Keneally (which is, in turn, based on the true-life story of a German manufacturer who saved hundreds of Jews during World War II). Lustig himself had a cameo early in the film as a nightclub maitre d'. In July 2015, Lustig presented the Oscar to Yad Vashem for eternal safekeeping. He received his second Oscar for the epic movie Gladiator about a struggle for power in Imperial Rome, in 2001. Other major Hollywood films that Lustig worked on as a producer or executive producer include The Peacemaker (1997), Hannibal (2001), and Black Hawk Down (2001). In 2008, Lustig helped establish an independent production company Six Point Films to produce "meaningful, thought-provoking independent films".

Personal life and death
In 1994 Lustig received the Order of Duke Trpimir by President Franjo Tuđman for his work in film. In 2008 he became the first filmmaker ever, and second in the field of the arts (preceded by Vladimir Nazor), to be awarded an honorary doctorate from the University of Zagreb.

The Los Angeles Museum of the Holocaust honored Branko Lustig together with Andreas Maislinger at his 2nd Annual Dinner on 8 November 2009 at the Beverly Hills Hotel for his long-time commitment to Holocaust education and commemoration. Lustig is honorary president and one of the founding members of the Jewish Movie Festival in Zagreb. On 16 September 2010, he was awarded honorary citizenship of Osijek.

Lustig celebrated his bar mitzvah on 2 May 2011 at Auschwitz, in front of barrack No. 24a. He missed his rite of passage as a 13-year-old because at the time he was a prisoner in the very same barrack, having been deported from Osijek when he was ten years old. The bar mitzvah ceremony was held during a March of the Living educational tour of Poland and Israel for high school students.

Lustig resided between Los Angeles and Zagreb, and called both of the cities his home, although in the Jutarnji list interview from September, 2012 he stated: "But more and more, slowly, I am returning to Zagreb. I'm coming back." In the 2017 local elections Lustig was elected member of the Zagreb City Assembly as a candidate of Milan Bandić's party list but eventually did not take his seat.

Lustig died in Zagreb on 14 November 2019, aged 87.

Lustig's life was remembered in BBC Radio 4's obituary programme Last Word in December 2019.

Filmography

References

External links

1932 births
2019 deaths
People from Osijek
Film people from Los Angeles
Croatian film producers
Croatian expatriates in the United States
Croatian Jews
Filmmakers who won the Best Film BAFTA Award
Golden Globe Award-winning producers
Producers who won the Best Picture Academy Award
Auschwitz concentration camp survivors
Bergen-Belsen concentration camp survivors
Order of Duke Trpimir recipients
Burials at Mirogoj Cemetery

Branko Lustig


Eckart Schütrumpf (* 3. Februar 1939 in Marburg) ist ein deutscher Klassischer Philologe, der als Professor an der University of Colorado Boulder lehrt.

Leben
Eckart Schütrumpf studierte ab 1958 Klassische Philologie und Philosophie in Marburg und München und wurde 1966 an der Philipps-Universität Marburg mit der Dissertation Die Bedeutung des Wortes ēthos in der Poetik des Aristoteles promoviert. Ebenfalls in Marburg erfolgte 1976 seine Habilitation in Klassischer Philologie mit besonderer Berücksichtigung der antiken Philosophie mit der Arbeit Die Analyse der Polis durch Aristoteles. Nach einer Tätigkeit als Privatdozent an der Universität Marburg lehrte er von 1983 bis 1987 an der University of Cape Town in Kapstadt, Südafrika. Seit 1987 ist er Professor am "Department of Classics" an der University of Colorado Boulder, USA.

Forschungsschwerpunkte
Schütrumpf hat unter anderem über Themen der politischen Theorie, der Ethik, der Rhetorik und Poetik publiziert, und zwar bei Aristoteles, Xenophon, Platon, Cicero und weiteren Autoren. Er ist Herausgeber von Textfragmenten des Herakleides Pontikos. Besonders herauszuheben ist seine Leistung als Übersetzer und Kommentator der am umfangreichsten kommentierten Fassung der Politik des Aristoteles (erschienen in 4 Bänden 1991 bis 2005, zusammen mehr als 2300 Seiten).

Schriften
 Die Analyse der Polis durch Aristoteles, Grüner, Amsterdam 1980, ISBN 90-6032-118-9
 Xenophon: Vorschläge zur Beschaffung von Geldmitteln oder über die Staatseinkünfte, eingel., hrsg. u. übers. von Eckart Schütrumpf, Wissenschaftliche Buchgesellschaft, Darmstadt 1982, ISBN 3-534-08346-6
 Aristoteles: Politik (= Aristoteles, Werke in deutscher Übersetzung. Band 9). Akademie Verlag, Berlin 1991–2005. Buch I (Band 9.1, 1991), Buch II–III (Band 9.2, 1991), Buch IV–VI (Band 9.3, zusammen mit Hans-Joachim Gehrke, 1996), Buch VII–VIII (Band 9.4, 2005).
 Praxis und Lexis: ausgewählte Schriften zur Philosophie von Handeln und Reden in der klassischen Antike, Steiner, Stuttgart 2009, ISBN 978-3-515-09147-3

Weblinks

 Eckart Schütrumpf auf der Website der University of Colorado Boulder
 Lebenslauf von Eckart Schütrumpf (PDF-Datei; 214 kB)
 Eckart Schütrumpf auf der Website des Internationalen Kollegs Morphomata

Altphilologe (20. Jahrhundert)
Altphilologe (21. Jahrhundert)
Hochschullehrer (University of Colorado at Boulder)
Deutscher
Geboren 1939
Mann

Eckart Schütrumpf


Razie Rahim né le 25 août 1987, est un joueur de hockey sur gazon malaisien. Il évolue au poste de défenseur au Universiti Kuala Lumpur Hockey Club et avec l'équipe nationale malaisienne.

Il a fait ses débuts lors de la Sultan Azlan Shah Cup 2006.

Palmarès

Coupe d'Asie
  : 2017

Jeux asiatiques
  : 2010, 2018

Champions Trophy d'Asie
  : 2011, 2012, 2013, 2016

Jeux d'Asie du Sud-Est
  : 2017

Références

Liens externes

Naissance en août 1987

Razie Rahim


Dafina Zeqiri (Varberg, Švedska, 14. travnja 1989.) također poznata kao Dafina i Duffye je kosovska pjevačica i tekstopisac rođena u Švedskoj.

Roditelji joj potječu iz Prištine. Dafina Zeqiri prvo je postigla popularnost među publikom na albanskom govornom području, a kasnije šire kroz svoje nastupe na festivalima i televizijskim nastupima. To je uključivalo nastup na najvećem kosovskom talent natjecanju »Polifest« u tri godine: 2007., 2008. i 2009. godine. U 2012. godini dobila je 10 nominacija za Videofest nagrade i osvojila četiri.

Godine 2007., Dafina je nastupila na Polifest Festivalu i nominirana je za pjesmu "Rare e Përmallë", a na kraju je osvojila i natjecanje.

Godine 2008. Dafina je dobila nagradu BOOM za pjesmu "Adios", a nagrađena je nagradom publike. U istoj godini pokrenula je svoj prvi album pod nazivom "Knock Down".

Godine 2009., njezina je karijera napredovala nakon plesnoga natjecanja "Nova godina 2009.", gdje je pobijedila u konkurenciji najpopularnijih pjevača na Kosovu. Nastavila s dvije suradnje s pjevačima Blero & F-Kay s pjesmom "La Vida Loca" i Capital T & 2po2, "Lot Naltë". Obje pjesme bile su hitove ljeta.

U veljači 2010., Dafina je pjevala u emisiji Radio televizije Kosovo "Oxygen". Nakon ove emisije, Dafina je putovala u Australiju kako bi snimila pjesmu na engleskom jeziku, "Rock This Club". Spot pjesme "Amazing Girl" bio je pobjednik Videofest nagrada za najbolju video spot". Imenovana je u ukupno osam kategorija i osvojila četiri od njih.

U prosincu 2011. godine, Dafina Zeqiri objavila je svoj novi album i videospot. U tom albumu bila je i pjesma »D & G«, koju je napravila s albanskim reperom Getoar Selimijem, poznatim pod imenom "Geti".

Kosovski umjetnici
Pjevači

Dafina Zeqiri


Kükels, Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Segeberg iline bağlı bölge.  8,45 km² yüzölçüme sahiptir. Nüfusu, 31 Aralık 2010 itibarıyla yaklaşık 436 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Holger Möller tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-leezen.de

Segeberg iline bağlı yerleşim birimleri

Kükels


Karen Berger (; born February 26, 1958) is an American comic book editor.  She is best known for her role in helping create DC Comics' Vertigo imprint in 1993 and serving as the line's Executive Editor until 2013. She currently oversees Berger Books, an imprint of creator-owned comics being published by Dark Horse Comics.

Biography
Berger majored in English literature and art history at Brooklyn College, and upon her graduation in 1979, she entered the comics profession as an assistant to editor Paul Levitz at DC.  She later became Levitz's editor when he was writing Legion of Super-Heroes.  More interested in horror comics, she soon became editor of House of Mystery, and was instrumental in nurturing Alan Moore's Swamp Thing book, taking over the editing from co-creator Len Wein. She also edited Amethyst, Princess of Gemworld. She later helped bring Neil Gaiman's work to a mass audience by having him write The Sandman.

The success of these titles, and her willingness to help the writers who worked with her push the envelope of what could be done in mass-circulation comic books, led to the creation of the mature-reader Vertigo line in 1993.  Her critically and popularly successful titles under that imprint include Fables, Hellblazer, The Invisibles, 100 Bullets, Preacher, V for Vendetta, and Y: The Last Man.

Berger is married to Richard Bruning, who also formerly worked at DC.

In 2007, Berger was named supervising editor (along with Senior Editor Shelly Bond) of Minx, a new comic book imprint published by DC.  Minx published comics and graphic novels aimed at teenage girls until they were cancelled in 2008.

On December 3, 2012, she announced that she would be stepping down from her post as Executive Editor & Senior Vice President of DC Entertainment's Vertigo imprint and that she would remain on through March 2013 to assist in the transition to a new editorial team.

The New York Times profiled Berger and her departure from Vertigo in an article entitled "Comics' Mother of 'The Weird Stuff' is Moving On".

In February 2017, Dark Horse Comics announced that Berger would be overseeing a new line of creator-owned comics published by Dark Horse under the imprint: Berger Books.

Berger Books' first print publication was Berger Books Free 2018 Preview dated November 2017.  Berger Books first full comic was Hungry Ghosts #1, (written by Anthony Bourdain and Joel Rose) on sale in comic book shops on January 31, 2018.

As of February 2019, Berger Books publishes several titles including Incognegro (10th anniversary edition) and a prequel Incognegro: Renaissance (2018 February) both written by Mat Johnson, Mata Hari written by Emma Beeby (2018 Feb–Sept), She Could Fly written by Christopher Cantwell (2018 July) (with a sequel starting in 2019 April),  The Seeds written by Ann Nocenti (2018 August), and Olivia Twist written by Darin Strauss (award-winning writer) and Adam Dalva (2018 Sept – 2019), and LaGuardia written by Hugo Award winner Nnedi Okorafor (2018 December).

Awards
Berger won the Inkpot Award in 1990, three Eisner Awards (1992, 1994 and 1995), and the Comics Buyer's Guide Award for Favorite Editor every year from 1997 through 2005.

See also
 List of women in comics
 List of American comics creators

References

External links
 Sequential Tart (Feb. 2001): Interview

 Berger Books at the Dark Horse website

Comic book editors
Vertigo Comics
Living people
Place of birth missing (living people)
1958 births
Brooklyn College alumni
DC Comics people
Inkpot Award winners

Karen Berger


Woolsey may refer to:

In places:
 Woolsey Memorial Airport, a small airport in Michigan
 Woolsey, Georgia, USA, a town
 Woolsey Flat, California, USA, a former settlement
 Woolsey Hall,  the primary auditorium at Yale University in New Haven, Connecticut.

In people:
 Bill Woolsey, (1934–2022), American competition swimmer and Olympic champion
 Calvin Woolsey, American physician and pianist
 Gamel Woolsey, American author and poet
 John M. Woolsey, American judge
 Kit Woolsey, bridge expert
 Lynn Woolsey, American politician
 Melancthon Taylor Woolsey, United States Naval officer
 R. James Woolsey, former Director of the CIA under the Bill Clinton administration
 Robert Woolsey, American film comedian
 Sarah Chauncey Woolsey, American children's author
 Ted Woolsey, American video game translator
 Theodore Dwight Woolsey, past president of Yale University
 Theodore Salisbury Woolsey, American legal scholar and son of the above
 Theodore Salisbury Woolsey, Jr., son of Theodore Salisbury Woolsey, grandson of Theodore Dwight Woolsey
 Thomas Wolsey circa 1470-1530), English statesman and clergyman

In fictional characters:
 Richard Woolsey, a character in Stargate SG-1 and Stargate Atlantis

In other uses:
 USS Woolsey, two ships in the United States Navy
 Woolsey (convention), a Bridge convention
The Woolsey Fire, a 2018 wildfire in southern California

See also
Wolsey (disambiguation)
Wolseley (disambiguation)

Woolsey


Castelul Karlsberg () - ruinele castelului situat pe Buchenberg (astăzi Karlsberg), Homburg, Saarland, Germania. Castelul a fost construit între 1778–1788 de către ducele Karl al II-lea August, Duce de Palatinat-Zweibrücken. Din castel s-a menținut până azi doar construcția Baumagazin.

Istoric

Proiectul
În anul 1760, baronul Carl von Closen concepe pe Buchenberg, Homburg,  proiectul domeniului Louisenhof, numit astfel după numele soției acestuia, Marie Luise von Esebeck, proiect care avea o mare asemănare cu Königsbrucher Hof, clădire care există și astăzi. După moartea sa, moșia (Gutshof) va rămâne văduvei sale.

După moartea ducelui Christian al IV-lea, în anul 1775, a urmat ca stăpân, nepotul său Karl al II-lea August. Doi ani mai târziu, la 27 iulie 1777, Karl al II-lea August cumpără pentru 35.000 guldeni și 60 Louis d'or noi domeniul Louisenhof. După Mannlich acest lucru a fost făcut sub influența metresei sale Caroline Auguste de Esebeck.

Castelul
Înre 1778 și 1788, Karl al II-lea August, Duce de Zweibrücken, lasă să se constuiască pe terenul moșiei, castelul Karlsberg. În anul 1779 își mută rezidența acolo. Pe 28 iulie 1793 castelul este distrus de trupele revoluției franceze.

Johann Christian Mannlich a fost constructorul principal al ducelui de Zweibrücken și arhitectul șef al proiectului Karlsberg. Proiectele sale în neoclasic se numără printre primele cladiri în acest stil din Germania.

În castelul Karlsberg s-a născut în anul 1787 generalul bavarez și ministrul de război grec Heinrich Christian von Schmaltz.

Distrugerea castelului

După izbucnirea Revoluției franceze și de asemenea începutul războiului de coaliție (1792–1797), ducele a rămas în ducatul său, care a fost înconjurat de trupele franceze, datorită faptului că era asigurat de neutralitatea guvernul francez. După execuția lui Ludovic al XVI-lea, Karl al II-lea August a trebuit să aibă un proces în Paris. Înainte de a putea fi capturat de trupele franceze, la 9 februarie 1793, a fost avertizat de un fermier din Rohrbach, refugiindu-se astfel peste Kaiserslautern la Mannheim. În perioada următoare a locuit Castelul Mannheim și în castelul său la Rohrbach (Heidelberg).

În următoarea jumătate a anului castelul a fost alternativ în mâna prusacă și franceză. Sub protecția prusacă a început evacuarea bunurilor prin Kaiserslautern la Mannheim.

După capitularea trupelor franceze în Mainz, armata se întoarce prin valea Glanului. Pe 28 iulie 1793, seara palatul a fost incendiat. În dimineața următoare francezii s-au retras, iar populația din jur a început, să jefuiască ce a mai rămas.

Focul a distrus, în principal, clădirile, în care ducele însuși locuise, și clădirea care era din lemn (Fachwerk). Karlsberg a fost în perioada următoare mai departe locuit. În luna noiembrie a anului 1793, registrul parohial înregistra încă nașteri în Karlsberg, facturile curții mergând până în anul 1797. Cel mai greu a fost de suportat consecințele, pentru cei care au locuit in Karlsberg. Ei și-au pierdut datorită jafului bunurile și prin incendiu locuințele.

După incendiu, ceea ce a mai rămas s-a distrus tot mai mult, ca urmare a lipsei luării de măsuri. Sub Napoleon, ruinele i-au revenit văduvei ducelui, cu condiția de a plăti taxe.

Bunurile din Karlsberg s-au împărțit pe toată zona de sud a Germaniei. O parte din bunuri au fost, după moartea ducelui Karl al II-lea August scoase la licitație. Anumite bunuri se găsesc printre altele în următoarele locuri:

 Castelul Nymphenburg, Rezidența din München, Noua rezidență din Bamberg, Rezidența din Würzburg, Castelul Berchtesgaden: mobilă
 Muzeul de Istorie din Pfalz, Muzeul de Vânătoare din München, Castelul Berchtesgaden: arme
 Silberkammer Residenz München: părți din argintărie
 Alte Pinakothek: colecța de picturi
 Staatliche Graphische Sammlung München: colecție grafică
 Staatliche Münzsammlung München: monede
 Biblioteca de Stat din Bamberg: bibliotecă

Clădiri

Castelul

Oranjeria

Casa de vânătoare

Cazarme

Mobilier

Mobilierul castelului Karlsberger a fost în principal creat de furnizorii curții regelui francez. O altă sursă a fost castelul Zweibrücker, din care a fost adus mobilierul în Karlsberg.

Garnitura scaunelor sofisticate, croite și aurite, consola meleor, ramele tablourilor, preum și argintăria, stinghiile tepetelor, tocurile ușilor și altele în această linie au fost fabricate de ebenistul francez al curții, Georges Jacob. De asemenea aportul l-a avut si sculptorul Francois-Joseph Duret. Argintăria venea de la Jean-Jacques Kirstein din Straßburg. Materialul tapetelor și husele de la mobilă din mătase sau de Damasc colorat au fost confecționate în Lyon. Printre sculptori se numără Martin-Claude Monot și Francois-Joseph Duret. Schițele de interior au fost realizate de Johann Christian von Mannlich și Jean-Démosthène Dugourc.

Grădinile – Karlslust
Grădinile castelului se compun din trei părți: parcul de la castel, Karlslust și Hirschwürzloch. În timp ce partea situată direct la castel putea avea o puternică influență barocă, Karlslust, "Teufelsloch" (valea numită așa datorită regiunii sumbre și sălbatice de odinioară), era mai mult o grădină în stil englez. Un plan de ansamblu pentru grădini exista mai puțin probabil. Mannlich a relatat în memoriile sale, că a furnizat diferite schițe gradina castelului. De asemenea Friedrich Ludwig von Sckell a lucrat după unele informații de două ori pentru ducele de Zweibrücker, dar fără a specifica exact operele.

Posibil însă a fost grădinarul curții Zweibrücker Johann Ludwig Petri. De asemenea servea ca gradinar al curții Karlsberg, Ernst August Bernhard Petri și Bernhard Petri, la fel ca Matthias Sckell, frate cu Friedrich Ludwig von Sckell.

Herzogskastanien
Herzogskastanien a fost o parte din grădina Karlslust. Copacii au fost plantați în timpul lui Ducelui Karl al II-lea August și au supraviețuit în timpul distrugerii castelului. Au căzut în timpul uraganului "Wiebke", din 1990.

Pavilion-Tschifflik – Marea cascadă
Așa numiul pavilion Tschifflik este o clădire în Karlslust. Denumirea și utilizarea exactă este astăzi necunoscută. Această ruină s-a numit până la săpăturile arheologice din anul 1950 Kapelle (capelă). Pavilionul este o clădire în stil turcesc, care în combinație cu marea cascadă (Kaskade) reprezintă unul din cele mai importante puncte din Karlslust. Modelul pentru această construcție îl reprezintă Tschifflik, situat în Fasanerie din Zweibrücken, în perioada regelui polon Stanisław Leszczyński. La o explozie din 20 decembrie 1785 mai mulți oameni și-au pierdut viața.

"Große Kaskade" are o înclinație de 10 la o înălțime de 1,5 m și suprafața a treptelor de 10 x 10–15 m. Nu departe de Kaskade sunt ruinele marelui bazin (Großen Bassin).

Datorită cercetărilor actuale se poate pleca de la premiza că, ruinele din Karlslust nu provin de la Tschifflik , ci de la clădirea, ce se găsea pe o terasă, vizavi de marea cascadă .

Bärenzwinger
Bärenzwinger reprezintă 19 "cuști" repartizate în cerc și o lojă. În mijloc se află un lac cu o insulă de formă pătrată, pe care stă pavilionul. O construcție asemănătoare se poate încă vedea astăzi la grădinile din  Castelul Schwetzingen.

Schwanenweiher
În centrul văii Karlslust se află trei heleșteie (Weiher) "Schwanenweiher". Heleșteul cel mai de sus este bazinul de disipație al cascadei mari. De la el se racordează alte două heleșteie.

Karlsberg astăzi

Baumagazin
Singura clădire din construcția palatului, care se mai poate vedea astăzi, este "Baumagazin". De-a lungul timpului a fost întrebuințată ca fabrică de bere și casa forestieră, ca în final să fie cumpărată de Karlsberg Brauerei, renovată și în final folosită ca vilă de protocol. Clădirea de astăzi are doar puțină asemănare cu cea inițială.

Din celelalte clădiri nu rămâne nimic, cu excepția unor părți ale fundațiilor. La scurt timp după distrugere, dealul era împădurit. În această pădure există câteva iazuri, în special iazul Karlsberg, care sunt resturi de bazine de apă ale parcului castelului.

Note

Legături externe

 Castelul Karlsberg , Website cu poze istorice
 Literatură despre castelul Karlsberg în Saarländischen Bibliographie
 Hörpfad Schloss Karlsberg, Stiftung Karlsberger Hof

Castele din Germania
Anii 1780 în arhitectură
Atracții turistice din Germania
Situri arheologice din Germania

Castelul Karlsberg


Samantha Morton (n. 13 mai 1977) este o actriță britanică, scenaristă și regizoare britanică. De-a lungul carierei a primit mai multe premii, printre care un BAFTA TV și un Glob de Aur, fiind nominalizată de două ori la Premiile Oscar. Este considerată una din cele mai bune actrițe ale generației sale.

A jucat, printre altele, în John Carter (2012), Cosmopolis (2012), Decoding Annie Parker (2013) și Miss Julie (2014).

Note

Legături externe

Nașteri în 1977
Nașteri pe 13 mai
Actori englezi

Samantha Morton


මම්තා කුල්කර්ණී යනුවෙන් හැඳින්වෙන්නේ හිටපු ඉන්දීය නිළියක සහ නිරූපිකාවකි. ඇය ආශික් අවාරා (1993), වක්ත් හමාරා හේ (1993), ක්‍රාන්තිවීර් (1994), කරන් අර්ජුන් (1995), සබ්සේ බාදා ඛිලාඩි (1995),
ආන්දෝලන් (1995), බාසි (1996), චයිනා ගේට් (1998) සහ ඡූපා රස්තම්: අ මියුසිකල් ත්‍රිලර් (2001) වැනි ආර්ථිකමය අතින් සාර්ථක හින්දි චිත්‍රපට ගණනාවක රංගනයෙන් දායක වී ඇත. ආශික් අවාරා (1993) හි ඇගේ රංගනය වෙනුවෙන් ඇයට 1994 ලක්ස් වසරේ නවක මුහුණ සඳහා ෆිල්ම්ෆෙයාර් සම්මානය හිමි විය. කභී තුම් කභී හම් චිත්‍රපටයේ රංගනයෙන් අනතුරුව ඇය චිත්‍රපට ක්ෂේත්‍රයෙන් ඉවත්වූවා ය.

ආශ්‍රේයයන්

බාහිර සබැඳි

ජීවත්වන්නෝ
20වන සියවසේ ඉන්දියානු නිළියෝ
මරාඨි ජනයා
1972 උපත්

මම්තා කුල්කර්ණී


Matthias Josef Maurer (fæddur 18. mars 1970 í St. Wendel í þýska sambandslandinu Saarlandi) er menntaður verkfræðingur með doktorsgráðu í efnisfræði og geimfari hjá ESA.

Fyrsta geimflug hans var áætlað að vera til Alþjóðlegu geimstöðvarinnar ISS þann 31. október 2021 með SpaceX Crew-3 geimfluginu, en NASA frestaði fluginu vegna veðurs til 3. nóvember og þann 1. nóvember tilkynnti NASA að það verður aftur frestað og að flugið gæti byrjað í fyrsta lagi þann 6. nóvember 23:36 EDT. Geimskotið varð þá þann 10. nóvember 21:03 EST. Nafn ISS-leiðangurs hans, sem er gefið af ESA, er Cosmic Kiss.

Veftenglar

 ESA - Matthias Maurer - Exploration
 Matthias Maurer (@astro_matthias) á Twitter
 Matthias Maurer á Facebook
 Matthias Maurer á Instagram
 Matthias Maurer á Flickr
 Matthias Maurer á YouTube

Tilvísanir

Þýskir geimfarar

Matthias Maurer


O francolim-de-hartlaub (Pternistis hartlaubi) é uma espécie de ave da família Phasianidae.

Este francolim é endémico da zona escarpada da Namíbia e de Angola. O nome comum e o nome científico homenageiam o médico e ornitólogo alemão Gustav Hartlaub.

Aves descritas em 1869
Pternistis

Francolim-de-hartlaub


Moldavanskoe (în ; în traducere – "moldovenesc") este localitatea de reședință a comunei Moldavanskoe din raionul Krîmsk al ținutului Krasnodar, Rusia. Localitatea este situată la 8 kilometri de centrul raional – orașul Krîmsk.

Etimologie
Denumirea satului se trage de la etnonimul moldoveni.

Istorie
Satul a fost întemeiat în 1872 de către țăranii moldoveni din gubernia Basarabia a Imperiului Rus. Coloniștii au adus cu ei semințele de porumb, pomi fructiferi și cioturi de viță-de-vie. De atunci, în raionul Krîmsk începând să se dezvolte viticultura. Până la Revoluția din Octombrie în sat erau 610 de gospodării, cu 2.516 de locuitori.

Vezi și
Moldovka, Krasnodar

Referințe

Legături externe
Hărți
Топографические карты/ L-37-112. Новороссийск - 1 : 100 000

Sate din ținutul Krasnodar

Moldavanskoe


is a district, and is within the Minami-ku, Hiroshima ward, Ward (electoral subdivision), one of the
eight wards that comprise the Hiroshima Prefecture, in Japan.
'Minami', is Japanese for 'South'. 'Ku', is loosely suggestive of a division, such as 'compartment', 'boundary', etc..

It is the location of Mazda's automobile factory which has been on the site since the early 1930s.

As of 1798 population data but counting decreases due to the March 20, 2005 merger, the district has an estimated population of 116,573 and a density of 1588 persons per km2. The total area is 73.41 km2.

Towns and villages
Fuchū
Kaita
Kumano
Saka

Mergers

On April 1, 2003, the town of Shimokamigari was merged into the city of Kure.
On November 1, 2004, the town of Etajima absorbed the towns of Nōmi, Ōgaki and Okimi, from Saeki District, to become the new city of Etajima.
On March 20, 2005, the towns of Ondo, Kurahashi and Kamagari were merged into Kure.

Districts in Hiroshima Prefecture

Aki District, Hiroshima


Giuseppe Goliardo Gelardi, mais conhecido no Brasil como Goliardo (São Paulo, 09 de maio de 1906) é um ex-futebolista ítalo-brasileiro que atuou sua maior parte da carreira pelo Palestra Itália, teve aparições ainda por Lazio-ITA e no Padova-ITA além de uma aparição com a camisa da Seleção brasileira. Jogou 12 Temporadas pelo Palestra Itália conquistando 3 títulos. Filho de Italianos, mas originário da várzea da Lapa, Goliardo iniciou sua carreira no próprio Palestra sua estreia aconteceu no dia 25 de Março de 1925. Sempre se destacou pela forte marcação e pela capacidade técnica álem de ser extremamente habilidoso no drible e no senso de posição. Junto com Pepe e Serafini, formou o triunvirato no meio de campo palestrino conhecido como "Sissi, Gasosa e Guaraná", três populares refrigerantes da época.

Carreira

Clube
Goliardo chegou ao Palestra Itália em 1925 como titular na posição de volante. Tornou-se um dos elementos mais importantes do clube que resultou em ganhar a braçadeira de capitão, criou uma forma sólida com os companheiros de equipe Pepe e Serafini que fizeram o Palestra Itália ganhar 2 Campeonatos Paulistas. Na temporada 1933-1934 da Serie A chegou ao Napoli , jogando na primeira divisão e em várias partidas com a equipe B. Ele chegou junto com seu compatriota Gaetano Ragusa e outros dois jogadores do Palestra Itália. No Napoli encontrou pouco espaço, e não é considerado útil para a equipe, assim, na temporada seguinte vai para Padova , onde permanece por três temporadas de 1934 a 1937 ,somando um total de 65 jogos e 5 gols em Série B e Série C. De volta ao Brasil em 1937 onde jogou até 1939, quando foi para o Ypiranga-SP jogar em 1940, em 1941 volta para o Palestra Itália onde se aposentou em 1942 já como Palmeiras.

Seleção
Goliardo jogou sua única partida oficial pela seleção em 6 de setembro de 1931 contra o Uruguai. O encontro foi realizado no Estádio das Laranjeiras, no Rio de Janeiro.  Anteriormente, Goliardo havia participado de um amistoso não oficial contra o clube uruguaio Rampla Juniors em 4 de fevereiro de 1929.

Títulos

Ligações externas

Naturais do estado de São Paulo
Futebolistas da Sociedade Esportiva Palmeiras
Futebolistas da Società Sportiva Calcio Napoli
Futebolistas do Clube Atlético Ypiranga
Jogadores da Seleção Brasileira de Futebol

Goliardo Gelardi


David "Dave" Williams (29 Şubat 1972; Princeton, Teksas - 14 Ağustos 2002) Amerikalı Rock şarkıcısı. Alternatif metal grubu Drowning Pool'un ilk vokalistidir. 2002 yılında tur otobüsünde ölü bulundu. Ölüm nedeninin uyuşturucu kullanımı olduğu sanılmaktadır.

Yapılan otopsi sonucu Dave Williams'ın çok nadir görülen bir kalp rahatsızlığından dolayı öldüğü anlaşılmıştır. Fakat resmi olarak herhangi bir açıklama yapılmadı.

Dış bağlantılar
 Drowning Pool resmi internet sitesi

1972 doğumlular
Teksas doğumlular
2002 yılında ölenler
Amerikalı rock şarkıcıları
Amerikalı heavy metal şarkıcıları
Nu metal vokalistleri
Drowning Pool
Kalp krizinden ölenler

Dave Williams