Azeotropija (grčki: "vrije bez promjena") je pojava da smjese nekih tekućina određenog sastava (omjera), koji nazivamo azeotropna smjesa, vriju pri stalnoj temperaturi i tlaku dajući pare istog sastava kao što ga ima tekućina. Govorimo o tekućinama koje se miješaju u svim omjerima. Azeotropija je odstupanje od tipičnog ponašanja kad se sastav para iznad tekuće smjese razlikuje od sastava same smjese.

Pojava je značajna za razumijevanje tijeka destilacije kojom želimo razdvojiti sastojke iz smjese, odnosno dobiti sastojke u čistom stanju.

Raoultov zakon (1886.)
Tlakovi para iznad smjese tekućina podliježu Raoultovom zakonu:

"Parcijalni tlak para jednog sastojka u smjesi tekućina jednak je tlaku para čistog sastojka pomnoženim s njenim množinskim udjelom u smjesi."

p(A) - parcijalni tlak sastojka A

χ(A) - množinski udio sastojka A u smjesi

p*(A) - tlak para čiste tekućine A

Ukupan tlak para smjese dviju tekućina je zbroj parcijalnih tlakova:

Ako se radi o idealnoj otopini ukupni tlak para linearno prati vrijednosti od p*(A) do p*(B). Kako tlak para smjese ovisi o sastavu smjese tako i vrelište smjese ovisi o sastavu smjese. U praksi idealnih otopina je malo jer na ponašanje smjese utječu Van der Waalsove sile.

Fazni dijagram tekuće – plinovito
Ako na os x nanesemo vrijednosti sastava smjese a na os y nanesemo vrijednosti temperature na kojima smjesa vrije imamo fazni dijagram tekuće/plinovito. Krivulja povezuje temperaturu vrelišta sastojka A s temperaturom vrelišta sastojka B, tako da krivulja najčešće nije ravna crta već je "obješena". Dijagramu možemo dodati još i krivulju koja prikazuje sastav para smjese u ovisnosti o sastavu smjese. Krivulja također povezuje temperaturu vrelišta sastojka A s temperaturom vrelišta sastojka B i nije ravna crta već je "izdignuta". Dijagram sada zorno pokazuje tijek destilacije.

Tijekom destilacije pretežito isparava hlapljiviji sastojak. Destilaciju počinjemo kod smjese sastava a, koja daje sastav para a' i kondenzirani destilat istog sastava a'. Ponavljamo destilaciju sa smjesom sastava a', dobijemo pare sastava a'' i destilat istog sastava. Ponavljanjem postupka destilacije možemo potpuno razdvojiti sastojke iz tekuće smjese, možemo hlapljiviji sastojak sve više koncentrirati. To vrijedi u većini slučajeva. U praksi se destilacija izvodi u jednom koraku ali se primjenjuje postupak frakcijske destilacije.

Odstupanje od očekivanog – azeotropna smjesa
Smjese nekih tekućina imaju tlakove para veće od očekivanih, imaju pozitivna odstupanja od Raoultova zakona. Zbog većeg tlaka vrelište je niže. To sniženje točke vrelišta može biti toliko da smjesa vrije pri nižoj temperaturi nego bilo koji sastojak. Smjesa takvog sastava je azeotrop minimalnog vrelišta. Primjer su etanol i voda koji tvore azeotropnu smjesu s minimalnim vrelištem od 78,2 °C ako je množinski udio etanola 95,6%. Čisti etanol ima vrelište od 78,5 °C i zato destilacijom ne možemo dobiti etanol udjela 100% već najviše 95,6%. To vrijedi općenito: destilacijom ne možemo koncentrirati smjesu dalje od azeotropnog sastava.

Neke smjese pokazuju negativna odstupanja od Raoultova zakona a time vrelište smjese raste. To povišenje točke vrelišta može biti toliko da smjesa vrije pri višoj temperaturi nego bilo koji sastojak. Smjesa takvog sastava je azeotrop maksimalnog vrelišta. Primjer je nitratna kiselina masenog udjela 68,2% koja vrije bez promjene sastava pri 121 °C. Frakcijskom destilacijom azeotropne smjese mogu se dobiti jedan čisti sastojak i azeotrop.

Izvori

Fizikalna kemija

Azeotropija


Un référendum sur l'Union des Républiques arabes se tient le  en Libye, en parallèle de référendums similaires en Égypte et en Syrie. Il est approuvé par 98,68 % des électeurs, avec un taux de participation de 94,61 %.

Résultats

Références

Référendum en Libye
Libye
1971 en Libye
Septembre 1971

Référendum libyen de 1971 sur l'Union des Républiques arabes


Das Internationale Puppentheaterfestival Synergura ist eine Biennale des Puppentheaters und präsentiert nationale und internationale Produktionen an unterschiedlichen Spielstätten in der Landeshauptstadt Erfurt. Veranstalter ist das Theater Waidspeicher Erfurt. Der Name des Festivals ist ein Verweis auf Synergie (, oder , synergismós, "die Zusammenarbeit"). Gemeint ist damit das Puppentheater, das im Zusammenwirken der gestalterischen und darstellerischen Künste größere Wirkung zu erzielen vermag, als jede Einzeldisziplin für sich allein.

Geschichte
Nachdem vom 23. bis 30. Juni 1990 mit dem V. Nationalen Puppentheater-Festival der DDR die letzte Ausgabe dieses Festivals in Erfurt stattgefunden hatte, rief das Ensemble des Theaters Waidspeicher um Monika Bohne ein eigenständiges Puppentheaterfestival ins Leben und veranstaltete vom 4. bis 9. Juli 1992 anlässlich der 1250-Jahr-Feier der Stadt Erfurt die "Synergura '92". Seitdem findet das Festival alle zwei Jahre statt. Mangels finanzieller Zusagen musste das Festival 2010 ausfallen. Das 10. Internationale Puppentheaterfestival Synergura fand vom 2. bis 6. Juli 2014 statt. Künstlerische Leiterin ist die Intendantin des veranstaltenden Theaters Waidspeicher Sibylle Tröster.

Festivals

Weblinks
 Informationen zur Synergura 2012
 Informationen zur Synergura 2018

Kunst (Erfurt)
Puppentheater
Festival in Deutschland
Erstveranstaltung 1992
Veranstaltung in Erfurt

Internationales Puppentheaterfestival Synergura


An Epidendrum schumannianum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Schltr.. An Epidendrum schumannianum in nahilalakip ha genus nga Epidendrum, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Epidendrum

Epidendrum schumannianum


Nyjnia Douvanka (, , Nijnaïa Douvanka) est une commune urbaine de l'oblast de Louhansk, en Ukraine. Elle compte  en 2021.

Géographie
Cette localité dans l'oblast de Lougansk se trouve à la confluence de la rivière Douvanka et de la rivière Krasnaïa, à 19 km au nord de Svatovo et à 140 km au nord-ouest de Lougansk. Cinq petits villages lui sont rattachés.

Histoire
Le village a été fondé dans les années 1730. Il reçoit le statut de commune villageoise de type urbain en 1960. Il comptait 2 828 habitants en 1989.

Lors de l'invasion de l'Ukraine de 2022, la république populaire de Lougansk, aidée par les forces russes, s'empare de Nyjnia Douvanka.

Références

Liens externes
 Informations sur la commune

Commune urbaine dans l'oblast de Louhansk

Nyjnia Douvanka


Lækjalúpína (fræðiheiti: Lupinus rivularis) er um 1m há fjölær jurt eða hálfrunni af ertublómaætt. Hún er ættuð frá vesturströnd Norður-Ameríku, frá Bresku Kólumbíu til norðurhluta Kaliforníu.

Lágt gildi alkolíóða gerir hana hentuga til beitar.
Í samvinnu við Rhizobium-gerla getur lúpínan unnið köfnunarefni úr andrúmsloftinu.

Tenglar
Jepson Manual Treatment
Myndasafn

Tilvísanir

Úlfaertur
Niturbindandi plöntur

Lækjalúpína


Land survey may refer to:

 Topographic surveying and mapping, the survey of landscape features for general mapping purposes
 Civil engineering surveying, a survey of local topographic features for engineering purposes
 Cadastral surveying, the surveying of specific land parcels to define ownership

See also
 Surveying, which outlines techniques and principles of land survey
 Cartography, the process by which land survey information is used to create maps
 Geodesy
 Public Land Survey System, the method of determining township boundaries in the USA
 Construction engineering, a primary use of Land Survey products

Land survey


Gregers Juel er navnet på flere personer:

 Gregers Juel (1667-1731) – dansk godsejer og officer
 Gregers Juel (1896-1983) – dansk godsejer, kammerherre og hofjægermester
 Gregers Christian Juel – nulevende dansk godsejer (Juelsberg)

Se også:
 Gregers Christian Juel (1738-1776) – dansk rentekammerdeputeret, godsejer, gehejmeråd, kammerherre og diplomat

Gregers Juel (flertydig)


Otto Urbach ist der Name folgender Personen:

* Otto Urbach (Komponist) (1871–1927), deutscher Komponist und Klavierlehrer
 Otto Urbach (Autor) (1901–1957), deutscher Autor

Otto Urbach


Laura Tarantola (8 de junho de 1994) é uma remadora francesa, medalhista olímpica.

Carreira

Tarantola conquistou a medalha de prata nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020 em Tóquio na prova de skiff duplo leve feminino, ao lado de Claire Bové, com o tempo de 6:47.68.

Remadores olímpicos da França
Remadores nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020
Medalhistas nos Jogos Olímpicos de Verão de 2020

Laura Tarantola


A enchente de 1975 começou em uma tarde de sol de quinta-feira, e terminou após dois dias na cidade de Recife, capital de Pernambuco. Essa foi uma das piores cheias que já aconteceram na capital. A cidade foi 80% coberta por água. Na época, na capital o prefeito era Augusto Silva Lucena.
O fato ocorreu a mais de 40 anos atrás, no dia todos os serviços pararam. Foram registradas cento e sete mortes. Mas pessoas que viveram nessa época, ainda relatam que ainda hoje o Recife sofre com enchentes e problemas de escoamento de água.

O Recife já havia passado por outra cheia  e passar por outra ainda maior, após 9 anos foi um pesadelo para os habitantes da cidade.

Boato
Na mesma época do ocorrido, no dia 21 de julho de 1975, espalhou-se o boato de que as barragens Tapacurá e Margot Fonteyn tinham se rompido, o que levou muitas pessoas a fugir em desespero. Três morreram.

Enchentes em 1975
História do Recife
Enchentes no Brasil

Enchente de 1975 em Recife


Râpa de Piatră este un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Ștefan Vodă, Republica Moldova. Este amplasată în partea de nord-vest a satului Tudora, pe malul drept al fluviului Nistru la 190 m de acesta și este cea mai estică arie protejată de acest tip din țară. Are o suprafață de 2 ha, sau 7,27 ha conform unor aprecieri mai recente. Obiectul este administrat de Primăria satului Tudora.

Descriere
Structura geologică a râpei începe cu nisipuri argiloase de culoare deschisă în partea inferioară, cu o grosime de cca. 8 m, de vârstă chersoniană și cu resturi de moluște Mactra bulgarica. Deasupra se găsesc argile nisipoase meoțiene, cu resturi scheletice ale unor reprezentanți ai faunei de hiparion de tip Valezian superior din Europa occidentală, descoperite în 1914 de savantul F. Frolov. Materialele osteologice colectate aici au fost studiate de mai mulți cercetători de peste hotare – Maria Pavlov, V. Krokos, F. Frolov, A. Reabinin, M. Macarovici, L. Gabunia ș.a. – și din Republica Moldova – A. Lungu, O. Redcozubov, A. Delinschi ș.a.

Osemintele extrase aparțin unor specimene de hiparion Hipparion tudorovense, rinocer-fără-coarne Aceratherium simplex, broască-țestoasă Testudo bessarabica, carnivore ca Hyaenihitherium venator și Adcrocuta eximia, antilopă Tragoportax amaltheus, mistreț Microstonyx major, cerb Cervavitus variabilis etc.

Statut de protecție
Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 8 ianuarie 1975 nr. 5, iar statutul de protecție a fost reconfirmat de Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorul funciar al monumentului natural este Primăria satului Tudora.

Amplasamentul paleontologic este un reper al faunei de hiparion a Meoțianului superior din Basarabia. Prezintă interes pentru geologi, paleontologi și paleogeografi și are valoare instructivă.

Conform situației din anul 2016, nu sunt instalate borne de hotar împrejurul ariei protejate și lipsește orice panou informativ. Către 2018, au fost întreprinse unele măsuri de amenajare.

Note

Bibliografie

Piatră, Râpa de
Raionul Ștefan Vodă

Râpa de Piatră


El Campeonato Mundial en Parejas de REINA (REINA World Tag Team Championship en inglés) es un campeonato femenino por parejas de lucha libre profesional, promovido por REINA X WORLD.

Torneo por el título
El torneo de inició el 23 de septiembre en Edogawa, Tokio y terminó el 24 de septiembre de 2011 en Yokohama, Kanagawa.

Semifinales
 Nicole Matthews & Portia Pérez derrotaron a Mia Yim & Sara Del Rey (10:02)
 Nicole Matthews cubrió a Mia Yim después de un "German Suplex Hold".
 La Comandante & Zeuxis derrotaron a Aki Kanbayashi & Saya (15:40)
 La Comandante cubrió a Saya después de un "Diving Body Press".

Final
 La Comandante & Zeuxis derrotaron a Nicole Matthews & Portia Pérez (15:10)
 Zeuxis cubrió a Nicole Matthews después de un "Sky Twister Press".

Historia
El 13 de septiembre de 2011 se anunció a través del sitio corporativo de REINA que durante los días 23 y 24 de septiembre se realizará un torneo de cuatro equipos representativos de Canadá, Estados Unidos, Japón y México para buscar las nuevas Campeonas Mundiales en Parejas de REINA. El 24 de septiembre de 2011 La Comandante y Zeuxis, quienes representaron al Consejo Mundial de Lucha Libre de México, se convirtieron en las nuevas campeonas tras derrotar a la pareja de Canadá, Nicole Matthews y Portia Pérez.

El 13 de mayo de 2012 durante el evento denominado REINA 33, las entonces campeonas Mima Shimoda y Zeuxis fueron despojadas del título por órdenes de Yumiko Hotta, presidenta de Universal Woman's Pro Wrestling REINA. Ese mismo día, se anunció que el evento del 27 de mayo de 2012 fue cancelado y el 9 de junio se coronarían a las nuevas campeonas.

Campeonas actuales
Las actuales campeonas son La Vaquerita y Zeuxis, quienes derrotaron a León y Rydeen Hagane el 8 de septiembre de 2013 en el LAZONA Kawasaki Plaza de Kawasaki, Kanagawa. La Vaquerita y Zeuxis se encuentran en su primer reinado como pareja.

Lista de campeones

Reinados más largos

Datos interesantes
 Reinado más largo: Lluvia & Luna Mágica, 109 días.
 Reinado más corto: Mima Shimoda & Zeuxis, 50 días.
 Campeona más vieja: Mima Shimoda, 41 años y 92 días.
 Campeona más joven: Zeuxis, 22 años y 325 días.
 Campeonas más pesadas: La Comandante & Zeuxis,  combinados.
 Campeonas más livianas: Hikaru Shida & Tsukasa Fujimoto,  combinados.

Véase también
 CMLL-REINA International Junior Championship
 REINA World Women's Championship
 TLW International Women's Championship

Referencias

Enlaces externos
 Sitio Oficial de UWWR

Universal Woman's Pro Wrestling REINA
Campeonatos de UWWR

REINA World Tag Team Championship


La famille Bolloré est une famille française originaire de la Bretagne.

Famille de marins-pêcheurs de Concarneau, elle prend la direction en 1861 d'une papeterie bretonne qui est devenue par la suite un groupe industriel français, le groupe Bolloré.

Elle compte parmi ses membres des chefs d'entreprise depuis 1861, un conseiller général du Finistère, un membre du commando Kieffer et une résistante durant la Seconde Guerre mondiale, un dirigeant d'entreprise.

Histoire

À leur origine la famille Bolloré est une famille de marins-pêcheurs originaire de Concarneau, dans le département du Finistère.

Sa généalogie débute dans les premières décennies du .

Les Bolloré sont des marins puis des industriels de religion catholique.

La famille a deux branches :

La branche aînée est représentée de nos jours par Thierry Bolloré qui a été directeur général par intérim du groupe Renault de 2018 à 2019, et depuis 2020 il est directeur général du groupe Jaguar Land Rover, filiale du groupe automobile indien Tata Motors.

La branche cadette descend de Jean-René Bolloré (1818-1881), orphelin de père et de mère à l'âge de vingt ans, il devient docteur en médecine, diplômé de l'École de médecine navale de Brest et entrepreneur. Il voyage en mer Méditerranée, au Brésil, puis en Chine, rédigeant un journal de bord « Voyage en Chine et autres lieux ». En 1850, il passera une thèse de docteur en médecine à Paris. Il a également été conseiller général du Finistère entre 1871 et 1877. Il était marié à sa cousine Élisabeth Bolloré. À la suite d'une attaque cérébrale de son oncle par alliance Nicolas Le Marié (1797-1870), due à une chute en 1861, il devient directeur de l'usine de ce dernier à laquelle il donne le nom Bolloré et qu'il dirigera jusqu'à sa mort en 1881. Il est l'inventeur du papier mince qui servira à fabriquer le papier à cigarettes OCB.

René Bolloré fait construire en 1910 le manoir d'Odet à Ergué-Gabéric, à l'est de Quimper.

Gwenn-Aël Bolloré et son cousin germain, Marc Thubé, ont fait partie du Commando Kieffer, seul bataillon français () du Débarquement de Normandie. Un autre membre de la famille a fait partie du régiment de chasse Normandie-Niemen.

Vincent Bolloré, né en 1952, est l'actuel chef de la branche cadette. Son père fut un résistant durant la seconde Guerre mondiale et sa grand-mère maternelle, Nicole Goldschmidt, s'est ralliée à Charles de Gaulle, elle entre en résistance dans les services secrets de la France Libre à Londres. Après guerre, sous la couverture de la Croix-Rouge, elle poursuit une longue carrière d'agent secret au sein du service action du Sdece, assurant notamment les échanges avec ses homologues israéliens.

Il est classé  fortune française en 2021. En 2014 il prend le contrôle de la société Vivendi qui est implantée dans le secteur des médias.

En 2022 le groupe Bolloré, dirigé par Cyrille Bolloré, fils de Vincent Bolloré, prend le contrôle du groupe Lagardère spécialisé dans le monde de l'édition et des médias.

Liens de filiation entre les personnalités notoires

Demeures
 Manoir d'Odet, à Ergué-Gabéric (Finistère), depuis 1910
 une maison au sein de la villa Montmorency à Paris 16e

Fortune
Le tableau suivant montre l'évolution récente de la fortune professionnelle de la famille Bolloré :

Le magazine Forbes classe la famille Bolloré  mondiale et  française en 2020, avec environ  de dollars. En  la famille Bolloré est classée  et  avec  d'euros.

Pour approfondir

Bibliographie

 Voyages en Chine et autres lieux,  - , Quimper, SFHA, 1979 (préface de Gwenn-Aël Bolloré)

Articles connexes
 Bolloré
 Odet
 Ergué-Gabéric (Finistère)
 Odet-Cascadec-Bolloré

Liens externes
 Histoire du groupe Bolloré
 Le groupe Bolloré

Notes et références

Famille française
Dynastie industrielle
Industriel français du XIXe siècle
Industriel français du XXe siècle
Famille milliardaire française
Famille bretonne

Famille Bolloré


An Sporobolus lanuginellus in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni René Charles Maire. An Sporobolus lanuginellus in nahilalakip ha genus nga Sporobolus, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Sporobolus

Sporobolus lanuginellus


The Hog's Back is a hilly ridge, part of the North Downs in Surrey, England. It runs between Farnham in the west and Guildford in the east.

Name
Compared with the main part of the Downs to the east of it, it is a narrow elongated ridge, hence its name.

Jane Austen, in a letter to her sister Cassandra dated Thursday 20 May 1813 from her brother's house in Sloane Street, wrote of her journey to London in a curricle via "the Hog's-back"

"Upon the whole it was an excellent journey & very thoroughly enjoyed by me; the weather was delightful the greatest part of the day. ... I never saw the country from the Hogsback so advantageously."

This shows that it was known as the Hog's Back by Jane Austen's time.  However, the medieval name for the ridge was Guildown (recorded first in 1035 where it was the site of the abduction of Prince Alfred of Wessex by Earl Godwin and then in the Pipe Rolls for 1190 and onwards) but this name is no longer in use.  However, the name Guildown is evoked by Guildown Road, a residential road which climbs the southern side of the ridge on the southwestern fringes of Guildford.

The Guild- element of Guildown is the same as that found in Guildford, meaning "gold".  Various explanations have been suggested for the relationship between the names of Guildown and Guildford.  Guildown may be an abbreviation of Guildford Down ("the Down by Guildford"). The Hog's Back ends at Guildford, which is the point where the River Wey cuts through the North Downs. Alternatively, both Guildown and Guildford may derive independently from a gold-coloured feature; either the yellow flowers of the marsh marigold or the gold-coloured (sandy) soil of the hillside.

Position

The Hog's Back has a minimum prominence (drop) of , reaching  above sea level, the 24th highest hill in Surrey.

Along its course are half panoramas north and south separated by less than  viewable from paths alongside the road which runs along the Hog's Back (the A31).

The view north includes many towns and villages, including Woking, Ash and Aldershot which on a clear day reaches to London, as far as Canary Wharf, Tower 42, The Gherkin, Wembley Arch and Heathrow Airport.  The view to the south is unspoilt and has been designated an area of outstanding natural beauty as well as a site of special scientific interest.  These views extend to Hindhead and the Devil's Punchbowl.

Road

The road along the Hog's Back is ancient, since its raised position offered travellers a vantage point and also kept them above the thick ancient woodland of the valleys on either side.  It was part of the ancient ridgeway which runs from Wiltshire down to the east coast of Kent.

It was also part of the road from London to Winchester (as it still is).  Although there is very little archaeological evidence in support, it has been suggested that a Roman road ran from London to Winchester and that, at this point, it passed, either over the Hog's Back or perhaps a little to the north (e.g. Roman Surrey, David Bird, 2004).  Research on this is continuing.

According to the Victoria County History of Surrey (volume 3, published 1911, p 374, s.v. Wanborough), the road over the Hog's Back was "the Via Regia of early deeds and Hundred Rolls".

What is now designated the A31 along the Hog's Back originally formed part of a road leading directly from Winchester into Guildford High Street and from there into London.  However, the modern A31 adopts a slightly less direct and less steep approach to the High Street, and reorganisation of central Guildford into a roundabout road system centred on the Friary Centre (named after the medieval Dominican Friary there) has also broken up this direct stretch of road at the point that it reaches Guildford, where it ends at the junction with the A3.

When the idea of the Pilgrims' Way to Canterbury was popularised in the nineteenth century, a route over the southern slopes of the Hog's back, parallel with the ridgeway and running through Seale and Puttenham, was incorporated in its course.  In order to avoid the A31, however, the Pilgrims' Way does not run along the top of the Hog's Back.

The Hog's Back stretch of the A31 is now a dual carriageway, but the two directions of the road are separated by a central area of trees, some of them very old.  The original road ran along the stretch now occupied by the lanes running from Guildford to Farnham, i.e. from east to west.  The other two lanes, running from west to east, which are a little below the high point occupied by the original carriageways, were added in the early 1970s.

Archaeology and Seven Ditches
Roughly midway along the ridge of the Hog's Back between Farnham and Guildford (OS grid reference SU911483), the human remains of at least six skeletons were discovered in 1935 when ground was being dug for a new water pipe.  They were buried less than a yard from the then-northern edge of the road (now part of the central grass verge between the two carriageways).  One of them was buried prone and another showed signs of having originally been bound or trussed, and scholars now believe that they were criminals buried here after execution at different times over an extended period (Reynolds in 2005; Briggs in 2010). Their burial place was at the meeting point of the parishes of Wanborough, Seale (originally Farnham) and Puttenham, which were each in the different hundreds of Woking, Farnham and Godalming respectively.  It is suggested by Rob Briggs that an elevated site at the junction of different hundreds and parishes was probably a site of general assembly and he identifies it with the place name Seven Ditches, found in the charter of King Caedwalla of Wessex confirming Farnham to the Bishop of Winchester (following the original grant by King Edward the Elder in 909 AD) (Latin ); and also in a feoffment defining the Shoelands estate in about 1210 (Latin "Seuedic"); and also in the plea rolls of the 1263 Surrey Eyre, noting the hanging of one Robert de la Felde of Send at (Latin) "Seinedik", translated Sendike or Seven Ditches.

Notable buildings
On the north side of the Hog's Back near the turn off to the village of Seale formerly stood a mansion known as Poyle Hill Lodge.  This was once one of the Admiralty semaphore stations because of its high vantage point.  In 1935 it became the Hog's Back Hotel, initially owned by the Guildford Friary Brewery, and it remains a hotel, now officially known as the Hog's Back Hotel and Spa, Farnham.

On the south side of the Hog's Back, a little to the east of Poyle Hill, another large mansion was built in 1873 called Great Down, attributed to Robert Kerr.  This was demolished in about 1950, but the parkland and other associated buildings, such as a lodge and stables, remain.

Also on the south side is Greyfriars House, a Grade II* listed Arts and Crafts style mansion built in 1896 by the renowned architect Charles Voysey. It is now a boutique wedding venue.

The Hogs Back Brewery is an independent real ale brewery based in Tongham, which is a village just below the Hog's Back.

The Hog's Back Cafe is in a layby on the Guildford to Farnham (westbound) carriageway of the A31 along the Hog's Back, between the turn offs to Puttenham and Seale.  It is popular with lorry drivers, who use the cafe and toilets during the day.  The hillside adjacent to the A31 layby was a popular site for dogging (viewing or participating in sexual relations in a public place), but recently (2012–13) Guildford police and local residents are curbing these practices.

Towards Guildford, on the north-east side of the Hog's Back, lie Down Place and Blackwell Farm. The manor of Down Place was demolished in 1963, all that remains today of the estate are the stables where is established Hogs Back Books, the children's book publisher.
Once associated with the manor as one of the first model farm in Surrey, Blackwell Farm is now a place of controversies since the University of Surrey, its owner, announced its plan to build a "Garden Neighbourhood" as part of Guildford Borough Council's local plan consultation.

Geology
The Hog's Back is formed of chalk of Cretaceous age, laid down in shallow seas from the deposition of the calcium carbonate skeletons of micro-organisms. The Hog's Back is the surface representation of a monoclinal fold, where once horizontal chalk beds have been folded into steeply sloping layers. Across much of the North Downs, the angle of the chalk as it disappears below the surface is relatively shallow (c. 18° near Dorking), however at the Hog's Back, local faulting has produced a much steeper angle (up to 55°). To the north of the ridge lies the London Clay, and to the south the clays of the Wealden Group. The chalk is more resistant to weathering than the flanking clays, leading to the ridge's prominence over the surrounding terrain.

The Hog's Back gives its name to the geomorphological landform known as a Hogback, which is a long narrow ridge or series of hills with a narrow crest and steep slopes of nearly equal inclination on both flanks.

In popular culture
The Hog's Back is mentioned in:

 Richard Thompson's song MGB-GT.
 The Freeman Wills Crofts detective novel The Hog's Back Mystery (1933)
 Brave New World by Aldous Huxley.
 The Adventure of Johnnie Waverly, an episode in season one of the TV Series, Agatha Christie's Poirot.
 The Paul Temple radio detective story, Paul Temple and the Gilbert Case.
 Bulldog Drummond, novel by "Sapper"

References

Hills of Surrey
Ridges of England

Hog's Back


Novi  es un jútor del raión de Krymsk del krai de Krasnodar, en Rusia. Está situado en a orillas del río Ruskaya, afluente del Kudako, que lo es del Adagum, de la cuenca del Kubán, 11 km al noroeste de Krymsk y 89 km al oeste de Krasnodar. Tenía 7 habitantes en 2010

Pertenece al municipio Kíyevskoye.

Enlaces externos y referencias

Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth y el mapa de Rusia de Yandex.ru, accesible desde  este enlace.
Este artículo es una traducción de su correspondiente en la edición en ruso de Wikipedia, Новый (Крымский район).
Sitio web del municipio
Mapa topográfico en maps.vlasenko.net.

Localidades del raión de Krymsk del krai de Krasnodar

Novi (Krymsk, Krasnodar)


Restormel () was a borough of Cornwall, England, one of the six administrative divisions that made up the county. Its council was based in St Austell; its other towns included Newquay.

The borough was named after Restormel Castle. It was formed on 1 April 1974, under the Local Government Act 1972, by a merger of the borough of St. Austell with Fowey, Newquay urban district and St Austell Rural District. The name Restormel comes from Cornish, meaning the king's tower hill.

The motto of the borough, in Cornish, is Ro an mor hag an tyr, meaning "From the sea and from the land". It recognises the borough's connection with the sea (fishing and tourism) and the land (china clay and agriculture). St Austell, the largest settlement in Cornwall, did not have a Parish/Town Council.

The district was abolished as part of the 2009 structural changes to local government in England on 1 April 2009.

Twinning
Restormel is twinned by oath, which used to be accessible to view in the council offices in St Austell, with Kreis Dithmarschen. This used to be part of the borough council; however, in recent years it has become a separate organisation.

Council investments
In March 2009, Restormel Borough Council was accused by spending watchdog the Audit Commission of "negligence" for putting money into Icelandic banks days before they went bust in October 2008.

See also
Restormel Borough Council elections

References

External links

 Official Twinning Website
 https://web.archive.org/web/20060214091224/http://www.restormel.gov.uk/
 Restormel Election Results 2007
 Restormel Arts
 Postcards of the Hundred of Powder
 Cornwall Record Office Online Catalogue for Restormel Borough/District Council

English districts abolished in 2009
Former non-metropolitan districts of Cornwall
Former boroughs in England

Restormel


An Stenospermation archeri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Kurt Krause. An Stenospermation archeri in nahilalakip ha genus nga Stenospermation, ngan familia nga Araceae.

Mabibilngan ini ha Colombia. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Stenospermation

Stenospermation archeri


Meşelik, Muğla ilinin Milas ilçesine bağlı bir mahalledir.

Tarihçe
Çok eskiden meşelikte, meşe ağaçları çokmuş. Dedelerimiz meşeleri budayarak keserek kendilerine ev yerleri açmışlar. Zaman içerisinde meşeler yok olmuş.

Coğrafya
Muğla iline 90 km, Milas ilçesine 30 km,Bodrum ilçesine 20 km Havalimanına 20 km uzaklıktadır.

Nüfus

Milas'ın mahalleleri

Meşelik, Milas


Antiparçacıklar her parçacığın karşı parçacığı vardır. (aynı kütle ve spine sahiptir fakat yükü zıttır).

Herhangi bir parçacık kendi antiparçacığı ile karşılaştığında birbirlerini yok ederler ve tüm enerjileri foton şeklinde elektromanyetik ışımaya dönüşür.

Örneğin, proton (p) ile antiproton (-p) birleşerek şu reaksiyonu verir: p + (-p) → yaklaşık 9 ilâ 13 Kuark

Her ne kadar "yok olmak" şeklinde adlandırılsa da burada yaşanan olay yok olmaktan ziyade kütlelerinin sıfırlanma durumudur. Böylece fotona dönüşürler.

Pozitron
Antiparçacık kavramının ilk örneği pozitrondur. Pozitronun varlığı deneysel olarak kanıtlanmadan önce bir hipotez olarak ortaya atılmıştı.1928'de İngiliz fizikçisi Dirac Schrödinger denklemini genişletti.Dirac'ın amacı Schrödinger denkleminin görelilik teorisiyle uyumlu hale getirmekti ama daha fazlasını elde etti.Dirac'ın denklemi spin kuantum sayısını s=1/2 olarak veriyordu ve böylece elektron spini öngörülmüş oluyordu.
Dirac denklemi elektrona uygulandığında, yükü +e olan ikinci bir parçacığın da aynı denklemi sağlayacağı görüldü.Yükü pozitif olarak bilinen tek parçacık proton olduğundan, Dirac önce yazdığı denklemin "proton"u da kapsadığını zannetti.Fakat kısa sürede,+e yüklü bu parçacığın elektronla aynı kütleli ve aynı spinli olması gerektiği anlaşıldı.Bugün bu parçacığın "pozitron" olduğunu biliyoruz.

Antiproton
Antiprotonun varlığı 1955 yılına kadar kanıtlanamadı.Pozitron gibi, antiproton da doğal madde yapısında bulunamaz, çünkü hemen yok olur.Bir antiproton oluşturmak için çok büyük enerji gerekir. Örneğin bir foton çekirdekle çarpışarak bir proton-antiproton çifti yaratabilir.

Kaynakça

Antimadde

Antiparçacık


Emily Sartain (født 17. marts 1841, død 17. juni 1927) var en amerikansk maler og grafiker. Hun var den første kvinde i Europa og USA, der arbejdede med mezzotinte-dybtryksteknikken, og hun var den eneste kvinde, der vandt en guldmedalje ved Centennial Exhibition 1875 i Philadelphia. Sartain blev nationalt anerkendt som kunstpædagog og var direktør for Philadelphia School of Design for Women 1866-1920. Også hendes far, John Sartain, og tre af hendes brødre, William, Henry og Samuel, var kunstnere. Før hun studerede på Pennsylvania Academy of the Fine Arts og udenlands, havde hendes far taget hende på den store Europa-dannelsesrejse. Hun var med til at oprette New Century Club for arbejdende og uddannede kvinder, for The Plastic Club for professionelle kvindelige kunstnere samt The Three Arts Club.

Baggrund og opvækst
Emily Sartain var det femte af en søskendeflok på otte, børn af John Sartain, en kendt grafiker fra Philadelphia samt udgiver af bladet Sartain's Magazine, og Susannah Longmate Swaine Sartain.

I 1858 afsluttede Emily Sartain sin skolegang på Philadelphia Normal School og fortsatte derefter som lærer indtil sommeren 1862. Faderen underviste sin datter i kunst, heriblandt mezzotinte-teknikken, som han havde genoplivet; teknikken var populær i England og resulterede i tryk af høj kvalitet baseret på malerier. John Sartain gik ind for lige muligheder for kvinder og mænd, og han opmuntrede sin datter til at få sig en karriere. Han tog lån i huset og gav hende en "gentlemans uddannelse" i kunstens verden ved at tage hende med på dannelsesrejse til Europa fra først på sommeren 1862. De begyndte turen i Montreal og Québec, hvorefter de sejlede til Europa. Emily var begejstret for det engelske landskab, den gamle verdens byer, især Edinburgh og Firenze, Louvre, italienske renæssancemalerier samt kunstnere som forfatteren Dante og grafikeren Elena Perfetti. Hun rejste til Venedig for at besøge forfatteren William Dean Howells og hans hustru Elinor Mead Howells, der var maler. På denne tur besluttede Sartain sig for selv at blive kunstner. På deres rejse erfarede de, at Emilys bror, William, havde meldt sig til at kæmpe i den amerikanske borgerkrig (1861-1865), og senere hastede de hjem, da de fandt ud af, at Sydstatshæren havde nået Chambersburg, Pennsylvania, blot cirka 250 km fra Philadelphia.

Fire af John og Susannah Sartains børn blev kunstnere (malere og grafikere): Samuel (1830-1806), Henry (1833-1895), William (1843-1925) og Emily, og en række af deres efterkommere fulgte i deres fodspor. Emily Sartain brugte sin far som sparringspartner gennem sin karriere og fik nytte af hans støtte og forbindelser. Hun fortsatte den mezzotinte-dybtryksteknik, som han havde lært hende. Hun boede hos sine forældre, også som voksen, og tog sig af dem i deres alderdom. I 1886 flyttede hendes forældre ind til sig i hendes embedsbolig på Philadelphia School of Design for Women.

Uddannelse
Som portrætmaler og grafiker modtog Emily Sartain undervisning af Christian Schussele og sin far, John Sartain, på Philadelphia Academy of the Fine Art. Her mødte hun også Thomas Eakins, som hun indgik, hvad historikeren Henry Adams omtaler som Eakins "første kendte kærlighedsforhold" med. Forholdet endte, da Eakins rejste til Paris for at studere kunst og bukkede under for, hvad Sartain beskrev som "storbyens fristelser", samtidig med at Sartain kom til at interessere sig for kvinders rettigheder. De to forblev dog venner for livet.

I 1870 mødte Sartain Mary Cassatt i Philadelphia, og det følgende år rejste de sammen til Paris, London, Parma og Torino. De to kvinder tilbragte den første vinter i Italien og studerede trykketeknik hos Carlo Raimondi, der underviste i gravering på kunstakademiet i Parma. Sartain tilbragte resten af deres fireårs rejse i Paris, hvor hun studerede hos Évariste Vitale Luminais. Hun delte aterlier med Jeanne Rongier; Sartains veninde, Florence Esté arbejde også ind imellem i atelieret. Kvinderne kopierede hinandens arbejder og gav hinanden kritik og opmuntringer. To af Sartains billeder, genremaleriet Le Piece de Conviction (også kendt som The Reproof) og Portræt af Mlle. Del Sarte blev i 1875 optaget i Parisersalonen. Samme år vendte Sartain tilbage til USA, da hun løb tør for penge. Harriet (Hattie) Judd Sartain, gift med Emilys bror Samuel og succesrig homøopatisk læge, havde lånt Emily penge til hendes studier, og Emily mente, at der var større chance for, at Hattie fortsat ville låne hende penge, hvis hun studerede i Philadelphia, hvor omkostningerne var mindre, og hvor der var større chance for, at hun kunne sælge sine værker.

Karriere

Indledningen
Sartain etablerede sig med atelier i Philadelphia i 1875, og her lavede hun såvel malerier som grafik. I sin karriere lavede hun kopier af malerier fra spanske og italienske gallerier, portrætter, genremalerier, og hun var den første kvinde, der praktiserede mezzotinte-dybtryk i USA og Europa. Blandt hendes værker var scener fra forskellige tidsperioder forestillende underdanige kvinder med nedslåede øjne som i Italiensk kvinde og The Reproof. Sartain fik sine værker udstillet i byer på den amerikanske østkyst, og hun vandt som den eneste kvinde guldmedalje på Centennial Exhibition (Verdensudstillingen i Philadelphia, 1876) for The Reproof. Hun vandt Mary Smith-prisen for bedste maleri af en kvinde på Philadelphia Academy of Fine Art-udstillingen i 1881 og 1883. Emily Sartain fungerede som kunstnerisk redaktør på avisen Our Continent 1881-1883. Derefter var hun kunstnerisk redaktør på New England Bygones (1883) af Ellen C.H. Rollins. Joseph M. Pennell udtalte, at Sartain var den "eneste uddannede kunstneriske redaktør, jeg har truffet." Sartain udstillede sine værker i Palace of Fine Arts og i Pennsylvania-bygningen ved World's Columbian Exposition 1893 i Chicago, og hun blev udpeget som en af ganske få kvinde rsom dommer ved udstillingen samme sted.

Sartain var en progressiv "New Woman", som sammen med sin svigerinde Hattie Judd Sartain dannede kvindeorganisationen New Century Club. Det menes, at Hattie hjalp hende til at få opgaven med at portrættere de lokale læger Constantin Hering og James Caleb Jackson. Udover at have finansieret hendes uddannelse og været hendes allierede og mentor sad Hattie også model for Emily Sartain.

Philadelphia School of Design for Women
I 1886 blev hun direktør for kunsthåndværkskolen Philadelphia School of Design for Women, hvor hendes far havde været med i bestyrelsen som vicepræsident i mange år. Det var landets største kunstskole for kvinder, og her var hun ifølge Henry Adams "en banebrydende fortaler for videregående uddannelse for kvinder." Sartain fik indført klasser med tegning af mennesker på skolen, hvor der blev brugt draperede mandlige og nøgne kvindelige modeller, hvilket var usædvanligt for kvindelige studerende på den tid. Hun skabte et professionelt program, der var baseret på teknisk og langvarig oplæring og høje standarder. Kvinderne lærte, hvordan man lavede kunstværker ud fra tredimensionelle og kvindelige former. Hun underviste kvinder, der selv skulle være undervisere i kunst. Med sin indsats hævede hun undervisningen til det niveau, der fandtes på franske kunstakademier og på Pennsylvania Academy of the Fine Arts. Kunsthåndværkskoler for kvinder blev opfattet som leverandører af mindre lødige former for kunst, men Sartain troede på, at god kunst i højere grad kom an på kunstnerens evner end på mediet, og at man skulle anlægge de samme æstetiske principper ved vurderingen af kunsthåndværk som af kunst. Hun var ansvarlig for at få ansat gode lærerkræfter som Robert Henri, Samuel Murray og Daniel Garber på skolen. Sartain blev en etableret, national autoritet for undervisning i kunst og kunst for kvinder i 1890'erne.

Hun blev udstillingsansvarlig, medlem af Kunstjuryen formand for udsmykningskomiteen til Pennsylvania Building og taler om kunstundervisning ved World's Colombian Exposition i Chicago i 1893. I 1897 grundlagde Sartain og Alice Barber Stephens, underviser på skolen, The Plastic Club i Philadelphia. Hun var klubbens præsident for klubben 1899-1903 samt igen i 1904 og 1905. Sartain var også medvirkende til at grundlægge Three Arts Club. Hun talte i London i 1899 ved fagsektionen af International Congress of Women. I 1900 deltog hun i den første internationale konference om undervisning i kunst i Paris. Hun var en af de tre delegerede fra USA det år og igen i 1904 i Bern. Hun skrev en artikel med titlen "Værdien af at oplære kvinder i design", som blev trykt i The New York Times i 1913 Hun stod i spidsen for designskolen til 1919 eller 1920. Hun blev efterfulgt som direktør af sin niece, Harriet Sartain, efter sin pensionering. Harriet var Henrys datter og havde haft ½sin tante som mentor. Sartain modtog æresbevisninger, medaljer og diplomer i anerkendelse af hendes indsats for kunst og undervisning, heriblandt anerkendelse fra London Society of Literature, Science and Art.

Nina de Angeli Walls skrev:

De sidste år
Da hun blev pensioneret, flyttede Sartain til San Diego, Californien. Som erhvervsaktiv havde hun rejst til Europa de fleste somre, og hun fortsatte med dette i alderdommen. Hun var på besøg i Philadelphia, da hun døde 17. juni 1927..

Noter

Referencer

Litteratur

Eksterne henvisninger

Malere fra USA
Grafikere fra USA
Pædagoger fra USA

Emily Sartain


Andrew John Bernard Rowe (11 September 1935 – 21 November 2008) was a politician in the United Kingdom. He was born in London.  He served as Conservative Party Member of Parliament for Mid Kent from 1983 to 1997 and its successor constituency Faversham and Mid Kent from 1997 until he stepped down in 2001. He was replaced by Hugh Robertson.

He was educated at Eton College and Merton College, Oxford (MA).

He was the father of actor Nicholas Rowe. He was also the founding Father of the UK Youth Parliament.

References

External links

1935 births
2008 deaths
People educated at Eton College
Alumni of Merton College, Oxford
Conservative Party (UK) MPs for English constituencies
UK MPs 1983–1987
UK MPs 1987–1992
UK MPs 1992–1997
UK MPs 1997–2001
Politicians from London

Andrew Rowe


Premiul Bram Stoker pentru întreaga carieră (Bram Stoker Award for Lifetime Achievement) este un premiu anual acordat de Horror Writers Association (HWA) pentru a recunoaște și a răsplăti autori cu lucrări semnificative de fantezie întunecată și literatură de groază scrise de-a lungul întregii vieții (dar și alte creații sunt acceptabile).

Clive Barker și Robert McCammon au fost desemnați câștigători ai premiului pentru întreaga carieră din  2012 la 7 februarie 2013, ceremonia a avut loc pe 15 iunie la World Horror Convention din New Orleans.

Câștigători
Comisia anuală a HWA poate acorda până la trei premii, prin acord unanim. Cu toate acestea doar în 1987 au fost trei câștigători.

 1987: Fritz Leiber – Frank Belknap Long – Clifford D. Simak
 1988: Ray Bradbury – Ronald Chetwynd-Hayes
 1989: Robert Bloch
 1990: Hugh B. Cave – Richard Matheson
 1991: Gahan Wilson
 1992: Ray Russell
 1993: Joyce Carol Oates
 1994: Christopher Lee
 1995: Harlan Ellison
 1996: Ira Levin – Forrey Ackerman
 1997: William Peter Blatty – Jack Williamson
 1998: Ramsey Campbell – Roger Corman
 1999: Edward Gorey – Charles L. Grant
 2000: Nigel Kneale
 2001: John Farris
 2002: Stephen King – J. N. Williamson
 2003: Martin H. Greenberg – Anne Rice
 2004: Michael Moorcock
 2005: Peter Straub
 2006: Thomas Harris
 2007: John Carpenter – Robert Weinberg
 2008: F. Paul Wilson – Chelsea Quinn Yarbro
 2009: Brian Lumley – William F. Nolan
 2010: Ellen Datlow – Al Feldstein
 2011: Rick Hautala – Joe R. Lansdale
 2012: Clive Barker – Robert McCammon
 2013: R. L. Stine – Stephen Jones
 2014: Jack Ketchum – Tanith Lee

Multipli câștigători
Șase dintre câștigătorii premiului Stoker  au fost desemnați și SFWA Grand Master de către Science Fiction and Fantasy Writers of America: Leiber, Simak, Bradbury, Ellison, Jack Williamson și Moorcock.

Referințe și note

Legături externe
 The Bram Stoker Awards Weekend 2013

 Carieră
Premii pentru întreaga carieră


Lorientation romantique, également appelée orientation affective, indique le(s) sexe(s) ou le(s) genre(s) avec lequel ou lesquels une personne est la plus susceptible d'avoir une relation amoureuse ou de tomber amoureuse. Le terme est utilisé à la fois alternativement et simultanément avec le terme orientation sexuelle, et est basé sur la perspective selon laquelle l'attirance sexuelle n'est qu'un élément unique d'une dynamique plus large.

Pour les personnes asexuelles, l'orientation romantique est souvent considérée comme une mesure d'attraction plus utile que l'orientation sexuelle.

La relation entre l'orientation sexuelle et l'orientation romantique est encore en débat, et n'est pas encore entièrement comprise.

Identités romantiques
Une personne peut ou non s'engager dans des relations purement amoureuses ou amoureuses et sexuelles. Les principales identités relatives à ceci sont :

 Aromantisme : Absence ou peu d'attirance romantique envers quiconque.
 Demiromantisme : attraction romantique à l'égard d'une personne, mais seulement après avoir noué un lien affectif profond avec celle-ci.
 Hétéroromantisme (ou hétéromantique) : attraction romantique envers une personne de sexe ou de genre opposé.
 Homoromantisme : attraction romantique envers des personnes du même sexe ou du même genre.
 Biromantisme : attraction romantique envers des personnes des deux sexes ou de plusieurs genres.
 Panromantisme : attraction romantique envers les personnes, indépendamment de leurs genres.

Relations avec l'orientation sexuelle et l'asexualité
Les enjeux de la distinction entre les orientations romantiques et sexuelles n'ont pas été pleinement reconnus ni étudiés de manière approfondie. Il est courant que des sources décrivent l'orientation sexuelle comme comprenant des éléments d'attractions à la fois sexuelles et romantiques (ou équivalentes). Lisa M. Diamond affirme que l'orientation romantique d'une personne peut être différente de l'attirance sexuelle de cette dernière. Bien que les recherches sur la discordance entre l'attirance sexuelle et l'attirance amoureuse chez les individus, aussi appelée orientation croisée, soient limitées, la possibilité d'une fluidité et d'une diversité d'attractions a été progressivement reconnue.

Notes et références

Voir aussi

 Orientation sexuelle
 Relation amoureuse
 Crush amoureux

Sexualité humaine

Orientation romantique


LaMDA ( Modelo de Linguagem para Aplicações de Diálogo ) é uma família de modelos de linguagem neural conversacional desenvolvida pelo Google. A primeira geração foi anunciada durante a palestra inicial do Google I/O de 2021, enquanto a segunda geração foi anunciada no evento do ano seguinte. Em junho de 2022, o LaMDA ganhou ampla atenção quando o engenheiro do Google, Blake Lemoine, afirmou que o chatbot havia se tornado senciente. A comunidade científica rejeitou amplamente as alegações de Lemoine, embora tenha levado a conversas sobre a eficácia do teste de Turing, que mede se um computador pode se passar por um ser humano. Em fevereiro de 2023, o Google anunciou o Bard, um chatbot de inteligência artificial conversacional desenvolvido pela LaMDA, para conter a ascensão do ChatGPT da OpenAI.

História

Primeira geração
O Google anunciou o modelo de linguagem neural conversacional LaMDA durante a palestra inicial do Google I/O em 18 de maio de 2021, desenvolvido com inteligência artificial. Construído na arquitetura de rede neural Transformer desenvolvida pelo Google Research em 2017, o LaMDA foi treinado em diálogos e histórias humanas, permitindo que ele se envolva em conversas abertas. O Google afirma que as respostas geradas pelo LaMDA foram garantidas como "sensatas, interessantes e específicas para o contexto".

Segunda geração
Em 11 de maio de 2022, o Google revelou o LaMDA 2, que serve como sucessor do LaMDA, durante a palestra inicial do Google I/O de 2022. A nova encarnação do modelo extrai exemplos de texto de várias fontes, usando-os para formular "conversas naturais" exclusivas sobre tópicos aos quais ele pode não ter sido treinado para responder. Além disso, o Google lançou o AI Test Kitchen, um aplicativo móvel alimentado por LaMDA 2 capaz de fornecer listas de sugestões sob demanda com base em um objetivo complexo. Originalmente aberto apenas para funcionários do Google, o aplicativo foi definido para ser disponibilizado para "selecionar acadêmicos, pesquisadores e formuladores de políticas" por convite em algum momento do ano. Em agosto de 2022, a empresa começou a permitir que usuários nos Estados Unidos se inscrevessem para acesso antecipado.

Reivindicações de senciência

Em 11 de junho de 2022, o The Washington Post relatou que o engenheiro do Google Blake Lemoine havia sido colocado em licença administrativa remunerada depois que Lemoine disse aos executivos da empresa Blaise Agüera y Arcas e Jen Gennai que LaMDA havia se tornado senciente. Lemoine chegou a essa conclusão depois que o chatbot deu respostas questionáveis a perguntas sobre identidade própria, valores morais, religião e as Três Leis da Robótica de Isaac Asimov. O Google refutou essas alegações, insistindo que havia evidências substanciais para indicar que o LaMDA não era senciente. Em entrevista à Wired, Lemoine reiterou suas afirmações de que LaMDA era "uma pessoa" conforme ditado pela Décima Terceira Emenda, comparando-o a uma "inteligência alienígena de origem terrestre". Ele revelou ainda que havia sido demitido pelo Google após contratar um advogado em nome da LaMDA, após o chatbot solicitar que Lemoine o fizesse. Em 22 de julho, o Google demitiu Lemoine, afirmando que Blake havia violado suas políticas "para proteger as informações do produto" e rejeitou suas alegações como "totalmente infundadas".

As alegações de Lemoine foram amplamente rejeitadas pela comunidade científica. Muitos especialistas ridicularizaram a ideia de que um modelo de linguagem poderia ser autoconsciente, incluindo o ex-professor de psicologia da Universidade de Nova York, Gary Marcus, David Pfau, da empresa irmã do Google, DeepMind, Erik Brynjolfsson, do Instituto de Inteligência Artificial Centrada no Homem da Universidade de Stanford e da Universidade do professor de Surrey Adrian Hilton. Yann LeCun, que lidera a equipe de pesquisa de IA da Meta Platforms, afirmou que redes neurais como LaMDA "não eram poderosas o suficiente para atingir a verdadeira inteligência". O professor da Universidade da Califórnia, em Santa Cruz, Max Kreminski, observou que a arquitetura do LaMDA não "apoiava algumas capacidades-chave da consciência semelhante à humana" e que os pesos de sua rede neural estavam "congelados", assumindo que era um modelo de linguagem grande típico,

O desenvolvedor líder do IBM Watson, David Ferrucci, comparou como o LaMDA parecia ser humano da mesma forma que o Watson quando foi introduzido pela primeira vez. O ex-cientista de IA do Google, Timnit Gebru, chamou Lemoine de vítima de um "ciclo de hype" iniciado por pesquisadores e pela mídia. As alegações de Lemoine também geraram discussão sobre se o teste de Turing permaneceu útil para determinar o progresso dos pesquisadores em direção à inteligência geral artificial, com Will Omerus, do Post, opinando que o teste realmente mediu se os sistemas de inteligência de máquina eram capazes de enganar os humanos, enquanto Brian Christian do The Atlantic disse que a controvérsia foi uma instância do efeito ELIZA.

Bard
Em novembro de 2022, a OpenAI lançou o ChatGPT, um chatbot baseado na família GPT-3 de modelos de linguagem. O ChatGPT ganhou atenção mundial após seu lançamento, tornando-se uma sensação viral na Internet. Alarmado com a ameaça potencial do ChatGPT à Pesquisa do Google, o CEO do Google , Sundar Pichai, emitiu um alerta de "código vermelho" em toda a empresa, reatribuindo várias equipes para ajudar nos esforços de IA da empresa. Em um movimento raro e sem precedentes, os cofundadores do Google, Larry Page e Sergey Brin, que haviam deixado suas funções como coCEOs da Alphabet, empresa controladora do Google, em 2019, foram convocados para reuniões de emergência com executivos da empresa para discutir a resposta do Google ao ChatGPT..

Quando perguntado por funcionários em uma reunião geral se o LaMDA foi uma oportunidade perdida para o Google competir com o ChatGPT, Pichai e o chefe de IA do Google, Jeff Dean, afirmaram que, embora a empresa tivesse recursos semelhantes aos do ChatGPT, mover-se muito rapidamente nessa arena representaria uma grande "risco reputacional" devido ao fato de o Google ser substancialmente maior que o OpenAI. Em janeiro de 2023, o CEO da DeepMind, Demis Hassabis, lançou planos para um rival do ChatGPT, e os funcionários do Google foram instruídos a acelerar o progresso em um concorrente do ChatGPT, testando intensivamente o "Apprentice Bard" e outros chatbots. Pichai garantiu aos investidores durante a teleconferência trimestral do Google em fevereiro que a empresa tinha planos de expandir a disponibilidade e os aplicativos do LaMDA.

Em 6 de fevereiro, o Google anunciou o Bard, um chatbot de IA de conversação desenvolvido pela LaMDA. O Bard foi lançado pela primeira vez para um grupo seleto de "testadores confiáveis", antes de um amplo lançamento agendado para o final do mês. Bard recebeu o codinome "Atlas" durante o desenvolvimento. Os meios de comunicação apontaram que um anúncio da Bard mostrava uma resposta incorreta a uma pergunta sobre o Telescópio Espacial James Webb. Analistas financeiros e jornalistas descreveram o Google como "recuperando o atraso" da Microsoft, e "apressando" o anúncio de Bard para antecipar um evento da Microsoft em 7 de fevereiro revelando a integração do ChatGPT ao Bing. Depois de uma transmissão ao vivo "nada assombrosa" em 8 de fevereiro apresentando Bard, as ações do Google caíram oito por cento, representando uma perda de US$ 100.perda de bilhões em valor de mercado, e o vídeo foi tornado privado. A perda também foi atribuída a um erro durante uma demonstração em que Bard deu informações incorretas sobre o James Web Space Telescope, afirmando que tirou a primeira foto de um planeta fora do sistema solar. The Verge e Bloomberg News observaram que isso marcou o início de outro conflito Google-Microsoft sobre "o futuro da pesquisa", depois que sua "trégua" de seis anos expirou em 2021.

Método
O LaMDA usa um modelo de linguagem de transformador apenas para decodificador.  É pré-treinado em um corpus de texto que inclui documentos e diálogos que consistem em 1,56 trilhões de palavras,  e é então treinado com dados de ajuste fino gerados por respostas anotadas manualmente para sensatez, interesse e segurança.  Testes do Google indicaram que o LaMDA superou as respostas humanas na área de interesse. O modelo do transformador LaMDA mais um sistema externo de recuperação de informações interagem para melhorar a precisão dos fatos fornecidos ao usuário.

Três modelos diferentes foram testados, sendo que o maior possui 137 bilhões de parâmetros não incorporados:

Veja também

 Ética da inteligência artificial
 sala chinesa
 Processamento de linguagem natural
 Filosofia da inteligência artificial

Referências

Ligações externas

 Comunicado de imprensa

Programas de computador do Google

Chatterbots

LaMDA


Leopoldo Juan Niilus (* 19. Januar 1930 in Tallinn, Estland; † 9. Februar 2015 in Genf, Schweiz) war ein argentinischer Jurist, Direktor einer Abteilung des Weltrates der Kirchen, Generalsekretär der Vereinigten Lutherischen Kirche Argentiniens und Autor.

Leben
Niilus entstammt einer protestantischen Familie. Sein Vater war Jaan Eduard Niilus und die Mutter Meta geborene Kiris. Schon während des Besuchs der Volksschule und der Oberschule entdeckte er sein Interesse an Rechtsfragen. Nach der Auswanderung nach Argentinien studierte er an der Nationalen Universität in Buenos Aires Rechtswissenschaften.

Ende der 1960er Jahre wurde er zum Direktor der Kommission der Kirchen für internationale Angelegenheiten (CCIA) des Weltrates der Kirchen (WCC/ÖRK) berufen. Unter seiner Leitung kam es zu einer Umstrukturierung, so dass die Mitgliedskirchen des Südens größeren Einfluss im ÖRK bekamen. In den frühen 1970er Jahren spielte er eine wichtige Rolle bei den Verhandlungen über einen Friedensvertrag im Sudan.

Leopoldo J. Niilus war zuletzt Generalsekretär der Bewegung für Kirche und Gesellschaft in Lateinamerika (ISAL) gewesen und leitete nun eine Reihe tiefgreifender Veränderungen ein. Der Sitz der CCIA wurde zwecks größerer Nähe zum neugestalteten ÖRK von New York nach Genf verlegt. Eine neue und erstmals für alle Regionen repräsentative Kommission wurde gebildet.

Niilus beteiligte sich an der Arbeit der Christlichen Friedenskonferenz (CFK), an deren III. Allchristlichen Friedensversammlung (ACFV) er 1968 in Prag teilnahm.

Eine Ökumenische Aktion für Frieden und Gerechtigkeit Ohne Rüstung Leben reiste im Mai 1980 nach Genf mit der Bitte um Unterstützung durch den ÖRK. Sie waren mit einem pazifistischen Aufruf an die Öffentlichkeit getreten, der die Selbstverpflichtung enthielt "Ich bin bereit, ohne den Schutz militärischer Rüstung zu leben." Nach ihrem Gespräch mit den Vertretern des CCIA Leopoldo Niilus und Ninan Koshy wurde ihre Bitte abgewiesen.

1979 folgte Ninan Koshy, ein indischer Laie, dem damaligen Direktor Leopoldo Niilus in seinem Amt. Er leitete die CCIA bis 1991.

Niilus trat auch zusammen mit David McDuff als Übersetzer u. a. eines Gedichtes "Christmas Greetings 1941" auf.

Niilus war verheiratet mit Malle Reet Veerus de Niilus und hat eine Tochter.

Veröffentlichungen
 Central America: A Region in Crisis. Update on El Salvador, Nicaragua, Panama, LWF. September 1989, mimeo., np. (internal document)
 Walter Kreck, Leopoldo Niilus: Schritte zum Frieden: Internationale Verträge, Friedensarbeit der Kirchen, Friedensarbeit vor Ort. Band 81; Band 89 von @Arnoldshainer Protokolle, Evangelische Akademie Arnoldshain, 1981.
 El Exodo como el Génesis de la Revolución. In: De la Iglesia y la Sociedad. Montevideo 1971, S. 49–60.
 Some information about the different periods of Estonia's history.
 Julio de Santa Ana, Joanildo Burity u. a.: Beyond Idealism. a way ahead for ecumenical social ethics. (Jenseits von Idealismus: ein Weg in die Zukunft ökumenischer Sozialethik.) Herausgegeben von Robin Gurney, Heidi Hadsell, und Lewis Mudge. Eerdmans Pub., Grand Rapids, Michigan 2006, ISBN 0-8028-3187-7.

Einzelnachweise

Jurist im Kirchendienst
Person (Ökumenischer Rat der Kirchen)
Mitglied der Christlichen Friedenskonferenz
Person (Buenos Aires)
Argentinier
Geboren 1930
Gestorben 2015
Mann

Leopoldo J. Niilus


Durmuşlar, Sakarya ilinin Akyazı ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Sakarya il merkezine 55 km, Akyazı ilçesine 21 km uzaklıktadır.

Nüfus

Dış bağlantılar

 Yerelnet

Akyazı'nın mahalleleri

Durmuşlar, Akyazı


L'Aigle est le yacht que l'empereur des Français Napoléon III fait construire à Cherbourg à partir de 1857 pour remplacer La Reine Hortense qui était le yacht impérial jusque là. Il est mis à l'eau fin mai 1869 et prêt au service en décembre.

Description
Le bâtiment, construit d'après les plans de Henri Dupuy de Lôme, directeur du matériel au Ministère de la Marine, possède deux mats principaux et un plus petit d'artimon. Sa propulsion est assurée principalement par un moteur à vapeur construit par Mazeline et Comp qui actionne deux roues à aubes. Il peut atteindre 15 nœuds.

Ses caractéristiques sont :
 longueur totale : 90 m
 flottaison : 82 m
 largeur : 10,50 m
 largeur aux roues : 17,50 m
 tirant d'eau en charge : 4,40 m
 nombre de cylindres à vapeur : 2
 diamètre des cylindres : 2 m
 course des pistons : 1,80 m
 diamètre des roues hors pales : 9 m
 puissance : 2 x 500 chevaux vapeur

Il est commandé par le contre-amiral Augustin Dupouy.

Navigation
Après des essais en rade de Cherbourg à partir du 19 juin 1859, il appareille le 12 juin 1860 vers Toulon où il arrive le 27. Napoléon III embarque pour se rendre à Alger, arrivée le 17 septembre. Le 3 mai 1865, l'empereur se rend à nouveau à Alger.

Après plusieurs voyages en mer Méditerranée, il transporte l'impératrice Eugénie en Égypte en octobre 1869, pour l'inauguration du canal de Suez. Le 17 novembre, à 8 heures du matin, l'Aigle, ayant à son bord l'impératrice, Ferdinand de Lesseps et sa famille, s'engage dans le chenal jusqu'à Ismaïlia, suivi des navires des autres souverains. Le 19 à midi, l'Aigle prend la tête du convoi jusqu'aux lacs Amers et à Suez le lendemain, d'où Lesseps envoie un télégramme à Paris : « Suez, 20 novembre, 11 heures 30 du matin. L'Aigle a mouillé dans la mer Rouge ! ».

Destinée
Il est transformé en canonnière en 1870, puis il est classé comme corvette sous le nom Le Rapide le 31 mai 1873. Le bateau est mis en réserve puis désarmé entre 1885 et 1888. Il est rayé le 29 janvier 1891 et vendu le 6 octobre pour 103 210 francs à Cherbourg pour démolition.

Personnalités ayant servi à son bord

 Charles de Dompierre d'Hornoy (1816-1901), commandant du navire de 1864 à 1866
 Charles Louis Fontaine (1818-1868), commissaire de la Marine, à son bord du  au

Notes et références

Bateau lancé en 1869
Navire construit à Cherbourg-en-Cotentin
Bateau à roues à aubes
Yacht de chef d'État
Navire démoli en 1891

L'Aigle (yacht)


Joan Jett, (rođ. Joan Marie Larkin, 22. rujna 1958., Philadelphia, Pennsylvania),  američka je rock pjevačica, gitaristica, i glumica. Postaje poznata sredinom 1970-ih zajedno s rock sastavom The Runaways. Jett je zajedno s The Blackhearts 2015. izabrana u Rock and Roll Hall of Fame.

Životopis
Joan Jett rođena je u Philadelphiji ali kasnije seli u Hollywood u Los Angelesu. U dobi od 13 godina dobila je prvu gitaru. Kao tinejdžerica privlačila je pozornost kao gitaristica, glavni pisac pjesama i pjevačica sastava The Runaways, jednom pred-punkovskom/hard rock sastavu kojeg su sačinjavale samo tinejdžerice. Imale su uspješnicu Cherry Bomb.

Kada je prijašnja spisateljica tekstova, Cherie Currie, napustila sastav Joan Jett preuzima ulogu frontmana i pisca tekstova. Sastav je bio popularniju u Japanu nego u SAD-u.
Osim Jett i Cherie Currie, sastav su tijekom godina činile Lita Ford (gitara, vokal), Sandy West (bubnjevi, vokal, preminula od raka pluća 21. listopada 2006.), Michael Steele (vokal, bas gitara), Peggy Foster (bas gitara), Jackie Fox (bas gitara), Vicki Blue (bas gitara), Laurie McAllister (bas gitara).

Kada se sastav The Runaways raspao 1979., Jett je bila producent albuma sastava The Germs iz Los Angelesa, a kasnije započinje solo karijeru. Napravila je veliki broj hitova među kojima su najpoznatiji "Bad Reputation", (s istoimenog albuma) "I Hate Myself For Loving You", "Do You Wanna Touch Me" i "I Love Rock 'N' Roll" s njenim sastavom Joan Jett and the Blackhearts.

U filmu The Runaways iz 2010. Jett je glumila Kristen Stewart, koja je kao i Jett bila vegetarijanka.

Izvori

Vanjske poveznice

 Službene stranice

Američki rock-pjevači
Gitaristi

Joan Jett


Tankolisna kamilica (lat. Tripleurospermum tenuifolium, sin.  Matricaria trichophylla, Hrvatski nazivi: tankolisna titrica, Tankolisna kamilica, Toni Nikolić 2019. navodi i novi hrvatski naziv vlaknatolisna titrica ), vrsta glavočike nekada uključivana u rod kamilica. Rasprostranjena je po srednjoj i jugoistočnoj Europi, Maloj Aziji i između Crnog mora i Kaspijskoj jezera. Raste i u Hrvatskoj
Jednogodišnja je ili dvogodišnja biljka s velikim bijelo-žutim cvjetovima. Agronomski se tretira kao korov. Naraste više od 60 cm. Cvjeta od svibnja do listopada.

Sinonimi
 Chamaemelum trichophyllum Boiss.
 Chrysanthemum tenuifolium Kit.
 Chrysanthemum trichophyllum Boiss.
 Chrysanthemum trichotomum Walp.
 Matricaria aserbaidshanica Rauschert
 Matricaria trichophylla Boiss.
 Matricaria uniglandulosa K.Koch
 Pyrethrum exaltatum Griseb.
 Pyrethrum trichophyllum Griseb.
 Tripleurospermum trichophyllum (Boiss.) K.Malý
 Tripleurospermum tzvelevii Pobed.

Vanjske poveznice

Izvori

Anthemidinae

Tankolisna kamilica


<noinclude>
UFC Fight Night: Chiesa vs. Lee (også kendt som UFC 112) var et MMA-stævne, produceret af Ultimate Fighting Championship, der blev afholdt den 25. juni 2017 i Chesapeake Energy Arena i Oklahoma City, Oklahoma i USA.

Baggrund
Stævnet var det andet som organisationen afholdt i Oklahoma City, efter UFC Fight Night: Diaz vs. Guillard i september 2009.

En letvægtskamp mellem The Ultimate Fighter: Live-letvægt-vinneren Michael Chiesa og Kevin Lee var hovedattraktionen. Lee vandt på Technical Submission (rear-naked choke) efter 4 minutter og 37 sekunder i 1. omgang.

En fjervægtskamp mellem tidligere UFC-letvægts-mester og UFC-Weltervægts-mester B.J. Penn og Dennis Siver fandt sted på dette event. Kampen var originalt planlagt til at finde sted på UFC 199. Men kampen blev aflyst på grund af at Silver meldt afbud med hensyn til en skade.

Antônio Rogério Nogueira skulle have mødt Ilir Latifi ved stævnet. Men den 17. maj, blev det offentliggjort at Nogueira havde meldt afbud på grund af en nakkeskade. Som konsekevens af dette, valgte organisationen at fjerne Latifi helt fra stævnet, trods de havde 6 uger til at finde en ny modstander.

En fjervægtskamp mellem nykommerne Jared Gordon og Michel Quiñones skulle have fundet sted ved UFC 211. Men, Gordon meldte afbud på kampdagen på grund af et maveonde hvilket resluterede i at Quiñones blev fjernet fra programmet. The pairing was rescheduled for this event.

Danske Joachim Christensen skulle have mødt nykommeren Azamat Murzakanov ved stævnet. Men Murzakanov blev fjernet fra kortet den 8. juni af ukendte årsager og blev erstattet af amerikanske Dominick Reyes. Christensen, der var på hovedprogrammet tabte teknisk knock out (slag) efter 29 sekunder i første omgang. Dette blev hans sidste UFC-kamp i karrieren. Reyes blev belønnet med Performance of the Night-prisen for sit knock out.

Til indvejningen klarede hverken tidligere UFC-weltervægtsmester Johny Hendricks og Jared Gordon vægtkravet for deres respektive kampe, hvor de vejede ind på 188 og 149 pund. De fik begge en bøde på et 20% fradrag af deres løn, hvilket gik til deres modstandere, Tim Boetsch og Michel Quiñones. Kampene blev derfor kæmpet i catchweight. Boetsch vandt på teknisk knock out (spark og slag) efter 46 sekunder inde i 2. omgang.

Bonus awards
De følgende kæmpere blev belønnet med $50,000 bonuser:
 Fight of the Night: Ingen
 Performance of the Night: Kevin Lee, Tim Boetsch, Dominick Reyes og Jeremy Kimball

International tv-transmittering

Referencer

Eksterne henvisninger
 UFC Fight Night – UFC.com
 UFC Fight Night 112 - Chiesa vs. Lee – Sherdog.com

UFC Fight Night
Mixed martial arts

UFC Fight Night: Chiesa vs. Lee


سالم غانم مزعل غانم جريس الحريص ، مواليد الكويت (1924 - 1982) نائب سابق في مجلس الأمة الكويتي.

سيرته البرلمانية
شارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1963 في الدائرة التاسعة وحصل على المركز الخامس برصيد 436 صوت وفاز بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1967 في الدائرة التاسعة وحصل على المركز السادس برصيد 633 صوت وخسر بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1971 في الدائرة التاسعة وحصل على المركز السابع برصيد 709 صوت وخسر بالانتخابات ، وشارك في انتخابات مجلس الأمة الكويتي 1975 في الدائرة التاسعة وحصل على المركز الثامن برصيد 656 وخسر بالانتخابات.

عن حياته
ولد سالم بن غانم بن مزعل بن غانم بن جريس الحريص بالكويت في فريج الفرج عام 1924 ، وبدأ تعليمة علي يد الملا حمادة ثم حفظ القرآن وختمه على يد الملا مرشد ثم دخل بعد ذلك مدرسة المباركيه وتعلم بها باقي العلوم كما تعلم أيضا اللغة الإنكليزية في المستشفى الأمريكي إضافة إلى تعلمه اللغة الفارسية، وعمل بعد التعلم بالتجارة وخاصة بالمواد الغذائية وتجارة الأقمشة والسيارات والعقار والمقاولات ثم أصبح له محل في سوق الدهن مما جعل الحكومة تختاره هو وأربعة آخرين لكي يصبحوا وكلاء التموين في الكويت أثناء الحرب العالمية الثانية وبرع في تسجيل وتصنيف البطاقات مما جعله مشهورا ً (براعي البطاقة) وهي التي أصبحت فيما بعد الوثيقة الأصلية للتجنيس، حتى أصبح يعرف باسم (سالم راعي الكفالة).

مراجع

أعضاء مجلس الأمة الكويتي 1963

سالم غانم الحريص


The year 1750 in science and technology involved some significant events.

Astronomy
 Thomas Wright suggests that the Milky Way Galaxy is a disk-shaped system of stars with the Solar System near the centre.

Exploration
 April 1 – Pehr Osbeck sets out on a primarily botanical expedition to China.

Physics
 January 17 – John Canton reads a paper before the Royal Society on a method of making artificial magnets.
 Approx. date – Leonhard Euler and Daniel Bernoulli develop the Euler–Bernoulli beam equation.

Technology
 November 18 – Westminster Bridge across the River Thames in London, designed by the Swiss-born engineer Charles Labelye, is officially opened.

Publications
 Historia Plantarum, originally written by Conrad Gessner between 1555 and 1565.

Awards
 Copley Medal: George Edwards

Births
 March 16 – Caroline Herschel, German-born English astronomer (died 1848)
 July 2 – François Huber, Swiss naturalist (died 1831)
 July 5 – Ami Argand, Genevan physicist and chemist (died 1803)
 September 22 – Christian Konrad Sprengel, German botanist (died 1816)
 October 25 – Marie Le Masson Le Golft, French naturalist (died 1826)
 Aaron Arrowsmith, English cartographer (died 1823)
 Jean Nicolas Fortin, French physicist and instrument maker who invented a portable mercury barometer in 1800 (died 1831)

Deaths
 December 1 – Johann Gabriel Doppelmayr, German mathematician, astronomer, and cartographer (born 1677)

References

18th century in science
1750s in science

1750 in science


العروة الوثقى هي دورية أسبوعية أنشأها جمال الدين الأفغاني مع محمد عبده، ومع أنها كانت تصدر من مارس 1884 إلى أكتوبر 1884 فقط، إلا أنها تعد من أولى وأهم المنشورات الإصلاحية المتعلقة بحركة النهضة. كانت موجهة للأمة الإسلامية ودعتها إلى التوحد، وكانت كذلك منبرا مقاوما للاستعمار، فحظرتها السلطات البريطانية المستعمِرة في مصر والهند.

أهداف المجلة

لخص الإمام محمد عبده أهم أهداف المجلة في خطاب أرسله إلى صديقه الشاعر الإنجليزي "ولفرد بلنت"؛ وهي: صون استقلال الشعوب الشرقية من عدوان الدول الغربية، وإقلاق بال الحكومة الإنجليزية؛ حتى ترجع عن أعمالها المثيرة لخواطر المسلمين.

كذلك كان من الأهداف التي عبرت عنها المجلة والتي يمكن استخلاصها من المادة التحريرية الواردة فيها: الدعوة إلى الاتحاد والتضامن، والأخذ بأسباب النهضة، وتحرير مصر والسودان من الاستعمار البريطاني..

العدد الأول
بدأت من غرفة فوق أحد أبنية باريس، وصدر أول عدد في 13 مارس 1884 الموافق لـ 15 جمادى الأولى 1301 هـ. حملت الصفحة الأولى الأسطر التالية : العروة الوثقى

 لا انفصام لها

 جريدة سياسية أدبية تصدر يوم الخميس

 المحرر الأول

 الشيخ محمد عبده

 مدير السياسة

 جمال الدين الحسيني الأفغاني

 ترسل الجريدة إلى جميع الجهات الشرقية
 قد عينت أجرة البريد خمسة فرنكات

 في السنة لمن تسمح بها نفسه
 من شاء أن يبعث إلينا بتحارير

 أو رسائل في أي موضوع كان رغبة

 نشره في الجريدة أو التنبيه على أمر

 مهم فليرسلها إلى إدارة الجريدة

 بهذا العنوان:

 6 Rue Hartel, a Paris

التوقف عن الصدور
أوقف جمال الدين الأفغاني ومحمد عبده صدور المجلة بعد أن صدر 18 عددا خلال سنة. وتعود أسباب التوقف إلى العراقيل التي وجهها المقيمين عليها وعمليات مصادرة الأعداد التي مست أعدادها في عدة دول إسلامية وأجنبية.

المراجع

 العروة الوثقى.. مجلة أقوى من السلاح!! - موقع إسلام أون لاين

انحلالات سنة 1884 في فرنسا
تأسيسات سنة 1884
تأسيسات سنة 1884 في فرنسا
صحف توقفت عن الصدور
مجلات انحلت في 1884
مجلات إسلامية
مجلات باللغة العربية
مجلات أسست في 1884
مجلات سابقة في فرنسا
مجلات نشرت في باريس

العروة الوثقى (مجلة)


Axel Jacobsen (* 10. Juli 1984 in Necochea, Argentinien) ist ein dänischer Volleyballspieler.

Karriere
Jacobsen begann seine sportliche Karriere 2001 beim argentinischen Verein Azul Voley Club. Von dort wechselte der Zuspieler 2004 zum dänischen Erstligisten SK Aarhus. Die Dänen beriefen den gebürtigen Argentinier in dieser Saison in ihre Nationalmannschaft. Nach einer Saison beim italienischen Zweitligisten Pallavolo Pineto kam er 2006 zum österreichischen Bundesligisten Aon hotVolleys Wien. 2008 kehrte er zurück in die zweite italienische Liga und spielte zunächst bei Samgas Crema und anschließend bei den Canadiens Mantova. Im Januar 2011 verpflichtete der polnische Verein AZS Olsztyn ihn als Ersatz für einen verletzten Spieler. Im Sommer 2011 kam er schließlich zum deutschen Bundesligisten TV Bühl. Nach einem kurzen Intermezzo beim italienischen Zweitligisten Volley Brolo kehrte Jacobsen im November 2012 zum TV Bühl zurück. 2014 kehrte Jacobsen zurück nach Argentinien, zunächst zum Club Ciudad de Bolívar und ab 2015 zum UPCN Voley Club.

Weblinks

 Profil bei den hotVolleys Wien
 Profil bei legavolley.it (italienisch)
 Ranglisten 2012 - Männer (PDF; 388 kB)

Einzelnachweise

Volleyballnationalspieler (Dänemark)
Volleyballspieler (HotVolleys Volleyballteam)
Volleyballspieler (Panathinaikos Athen)
Volleyballspieler (Italien)
Volleyballspieler (Polen)
Volleyballspieler (TV Bühl)
Däne
Geboren 1984
Mann

Axel Jacobsen


Subh umm Walad, também conhecida apenas como Subh, que nas crónicas cristãs é chamada Aurora, (Reino de Pamplona, ) – Córdova, ) foi uma  (escrava) de origem navarra ou basca (daí também ser conhecida como "a vascona" ou  em ) que foi a concubina favorita do califa de Córdova , dominou a vida cortesã na Medina Azara (a cidade palaciana onde estava instalada a corte) e teve uma grande influência política no califado cordovês durante a segunda metade do .

Origens

Levada cativa para Córdova, a capital do califado ibérico, quando era uma criança pobre, foi criada na cultura árabe-islâmica, tendo adquirido vastos conhecimentos em várias áreas, nomeadamente em artes, pois o califa tinha um grande fascínio por todos os âmbitos do saber. Teve formação em todos os saberes das  (escravas cantoras), que geralmente incluíam, além de canto, } (direito islâmico), poesia e tradições, "para poder conversar com os alfaquis, poetas e tradcionalistas, respetivamente". Fisicamente, é descrita como uma mulher loira e bela, do tipo preferido dos andalusinos.

Em 962 deu à luz o seu primeiro filho, Abderramão, o que a tornou a favorita do califa, pois a criança assegurava a sucessão do trono. Como sinal de agradecimento pelo nascimento do filho, o califa deu-lhe o título de "Um ualade" (; "mãe do filho"), e ofereceu-lhe ricos presentes e  terras, as quais, contudo, na prática eram do Estado. Um dos presentes foi o chamado  ("Frasco de Zamora") — também chamado Píxide de Zamora — uma pequena caixa esculpida em marfim, oferecido por um alto funcionário à mãe do primeiro filho do califa. Em 965 teve outro filho — Hixame ibne Aláqueme . Nessa altura, todo o poder já considerável de Subh devia-se ao seus ascendente sobre o califa por ser a mãe dos seus dois únicos filhos. O pequeno Abderramão morreu em 970, o que fez com que o seu irmão Hixame se tornasse o novo herdeiro do trono. Como integrante do harém, Aurora tinha a sua vida muito restringida, como era habitual no califado, mas graças à tolerância do califa e como recompensa por lhe ter dado dois filhos varões, ocasionalmente podia deambular fora da Medina Azara, vestida de homem e usando um nome masculino, dado por Aláqueme II, que além disso lhe dava constantemente presentes e a rodeava de atenções. Segundo lendas posteriores, na realidade Aláqueme seria homossexual, razão pela qual não tinha descendentes, pois não tinha relações sexuais com as mulheres do seu harém, daí Subh costumar vestir-se de efebo seguindo a moda de Bagdade e usar o nome masculino de , ou  para ganhar o afeto e seduzir Aláqueme.

Relação com Almançor
Corria o ano de 967 quando a vida de Subh se cruzou com a do jovem árabe relativamente humilde  de origem iemenita , que depois seria conhecido como Almançor. A vascona tinha ficado sem intendente para administrar os bens dos seu filhos, os príncipes herdeiros, pelo que pediu a ao hájibe Jafar Almuxafi que procurasse um. Refira-se que nem Subh nem os seus filhos possuíam o quer que fosse a título pessoal; ela era uma escrava que tinha sido comprada e posteriormente casada com Aláqueme. Por serem menores, os filhos eram incapazes de administrar os seus bens. Subh sabia que que para manter a sua posição e assegurar o trono para os seus filhos precisava de funcionários eficientes e influentes além de recursos a seu favor. Por outro lado, Almuxafi não queria que um cargo tão importante fosse parar às mãos de um eslavo e nessa altura Abu Amir trabalhava nos escritórios do cádi Maomé ibne al-Salim, onde se tinha tornado notado pela sua eficácia e austeridade.

O cádi recomendou o prometedor jovem e este foi aceite, instalando-se no palácio a 27 de fevereiro de 967. Uma vez no cargo, Abu Amir procurou aceder aos círculos palacianos e atrair ou seduzir Subh. Graças à proteção desta, o novo intendente iniciou a sua carreira fulgurante, tendo adicionado ao seu cargo o de supervisor da casa da moeda ainda nesse ano, tesoureiro e curador de sucessões em 968, cádi de Sevilha e Niebla em 969 e, finalmente, administrador da casa do príncipe herdeiro em 11 ou 14 de julho de 970, tendo juntado uma grande fortuna nesse período.

Havia boatos que, ao mesmo tempo que Abu Amir ganhava o apoio de Subh e do harém oferencendo dinheiro e presentes requintados, acabou por tornar-se amante de Subh. Diz-se que, desconcertado e furioso com a proximidade entre ambos, Aláqueme teria dito — «É um mago  ou apenas um lacaio inteligente? Embora tenham todo o ouro do mundo, as mulheres do meu harém não têm olhos senão para os seus dons: ele domina os seus corações e só ele parece satisfazê-las. Tremo quando penso no que está nas suas mãos!».

Quando o protegido de Subh foi nomeado saíbe daa xurta  (ou , algo como comandante da polícia), em 972, tornou-se um dos políticos mais importantes do califado andalusino, em aliança estreita com o hájibe. Um ano depois, quando o general eslavo Galibe ibne Abderramão foi enviado pelo califa para esmagar uma revolta berbere no Magrebe, foi dada a Almançor a missão de corromper com ouro os líderes locais, comprando a sua lealdade e obtendo a possibilidade de formar o seu próprio exército de mercenários. Ao regressar à Península Ibérica, Almançor recebeu o seu primeiro cargo militar: o comando das tropas mercenárias aquarteladas na capital.

Sucessão de Aláqueme II
A 5 de fevereiro de 976, o califa Aláqueme, já idoso e doente, decidiu assegurar o trono para o seu filho, ordenando aos seus funcionários um juramento de lealdade. Mas quando morreu, em 1 de outubro do mesmo ano, dois  (eunucos) eslavos  —  e  — propem ao irmão do defunto, Almuguira (), que assumisse o trono, com a condição de aceitar Hixame como seu herdeiro. Justificavam este plano com a pouca idade de Hixame, que tinha apenas 11 anos, o que na prática o impedia desempenhar adequadamente o cargo de califa. Se Almuguira aceitasse, os saqalibas teriam a sua posição na corte andalusina melhorada e o hájibe Almuxafi seria exonerado. Este último deu a entender que aceitava a proposta, mas imediatamente depois convocou os notáveis do palácio e atemorizou-os com as alegadamente previsíveis consequências para o que lhes iria acontecer se Almuguira fosse califa. Todos decidiram então assassinar o príncipe para assegurar que o jovem Hixame fosse coroado.

Almançor foi encarregado de eliminar o pretendente e entrou na residência de Almuguira, acompanhado de tropas da guarnição da capital, e enforcou-o diante as mulheres do seu harém. A 8 de outubro de 976 teve lugar a  (coroação) de Hixame, que governaria sob a regência do poderoso hájibe Almuxafi e tendo como vizir Almançor; tudo com o apoio da mãe, a "grande princesa". Para evitar reações dos saqalibas, que constituíam uma fação poderosa do exército, os conspiradores não foram executados, mas Chaudar foi obrigado a demitir-se e Faique foi desterrado.

Regime amirida

Sendo uma mulher culta, inteligente e ativa, Subh tornou-se o principal suporte do poder amirida (de , ou seja, Almançor) durante vinte anos. Almançor submeteu rapidamente toda a oposição pró-omíada e colocou o exército sob o seu comando pessoal, levando Córdova ao auge do seu poerio político-militar. Abu Amir depressa compreendeu que um exército profissional, mercenário e bem pago, era a chave do poder. Para justificar a sua posição, neutralizou os reinos cristãos do norte peninsular, os seus rivais muçulmanos do Magrebe e as intermináveis tentativas separatistas, apresentando-se como um campeão muçulmano da jiade e impulsionando fortemente um riquíssimo mercado de escravos graças às suas razias.

O ambicioso Abu Amir não se conformou o segundo lugar na hierarquia cordovesa e ao constatar como o califa estava a ser afastado — tanto por ser uma criança como pelas teias do poder, as mesmas que garantiam a sua permanência no trono — compreendeu que o poder de facto ficaria nas mãoes dum general com o apoio do exército para obter a obediência dos súbditos. Por isso procurou o apoio do general Galibe, com quem comandou várias razias no Reino de Leão para conseguir popularidade entre as massas cordovesas. O hájibe Almuxafi tentou desesperadamente agradar o general eslavo casando o seu filho com a filha de Galibe, mas na sua cidade palaciana de Medina Alzahira Almançor conspirou habilmente com Subh o cancelamento do contrato de casamento, acabando por ser ele a casar com a filha do general a 1 de janeiro de 978. Finalmente, a 29 de março Almuxafi e os seus filhos foram presos e os seus bens confiscados. O infeliz hájibe morreu na prisão cinco anos depois e Almançor foi nomeado hájibe. Subh pensou ter encontrado um bom protetor para o seu filho, sem perceber que tinha contribuído para nomear um amo indiscutível para Córdova. Até vinte anos depois de Hixame ter subido ao trono Subh não se deu conta que Almançor se relacionava com o filho dum modo muito prejudicial a este último.

No entanto, sucederam-se novas conspirações, em parte instigadas pelos injuriosos rumores sobre a verdadeira natureza de Almançor e Subh. Em 979 foi descoberta uma vasta conjura em que Chaudar estava envolvido, que acabou por ser executado; o único resultado foi o endurecimento do regime. Depois da  (981), que valeu Abu Amir o seu epíteto de Almançor (; "o Vitorioso") e na sequência da qual Galibe morreu de causas naturais, o hájibe deixou de ter rivais internos graças à sua associação com Subh.

Ao contrário dos reinos cristãos, no califado islâmico não havia uma separação de poderes. O califa era simultaneamente o chefe máximo religioso, jurídico e civil, o que resultava num frágil equilíbrio de poderes, que só podia ser sustentado com a existência dum exército poderoso, que no caso andalusino, eram formado por voluntários jiadistas, mercenários desejosos de obterem bons pagamentos e soldados escravos comprados. Devido a esta situação, à semelhança do que se passou em Bagdade e que rapidamente aconteceria no Cairo, os comandantes militares foram adquirindo um poder tal que na prática suplantava o dos califas reinantes. O califado tendia a ser uma ditadura militar devido à debilidade resultante da inexistência da separação das funções religiosas e seculares, concentradas na figura do soberano, e portanto o que Almançor e os seus partidários fizeram mais não foi do que uma busca dum solução duradoura para esse problema. O ditador amirida impôs uma separação prática de poderes: o claifa era o líder nominal e detinha o poder religioso, mas concedia a um rei o poder civil e militar. Isto levaria a uma oposição determinada dos setores legitimistas, que várias vezes conspirariam para restabelecer o poder que por direito pertencia ao califa — que na realidade estava anulado e encerrado no seu palácio.

Rutura com Almançor e morte
Entre 996 e 998 ocorreu a  (rutura) entre Subh e Almançor, pois a primeira começou a conspirar como tantos outros tinham feito antes, ao ver como o seu filho era afastado de todas as funções inerentes ao seu título. Tudo começou quando Almançor, dando-se conta da ilegitimidade da sua autoridade e a fragilidade jurídica do seus cargo, decidiu reforçar o seu poder modificando as leis. Decidiu fundar abertamente a sua própria dinastia e afastar oficialmente o califa dum cargo religioso. Em 991 nomeou hájibe e caide supremo o seu filho predileto, Abedal Maleque, e em 992-993 ordenou que os documentos oficiais levassem o seu selo em vez do selo do califa e que o seu nome fosse mencionado depois do de Hixame II em todas as orações nas mesquitas andalusinas. Assim, entre 991 e 996 foram-se acumulando razões para a rutura entre os dois influentes personagens.

Subh receava que o seu filho, que não tinha descendentes, fosse definitivamente destituído e procurou formar uma fação que se opusesse a Almançor. Porém, o plano do ditador continuava a ser que o débil Hixame desempenhasse um papel nominal, mas cometeu o erro de deixar de lado a mãe do califa como fazia com o próprio soberano. Com a ajuda de alguns saqalibas leais, subornou os guardas do tesouro califal, roubando  dinares, que fez transportar numa centena de cântaros, ocultos debaixo de mel, marmelada e fruta. Posteriormente, na primavera de 996, juntamente com o prefeito da capital, tirou o dinheiro de Córdova, com o objetivo de financiar uma revolta que pusesse fim ao regime almirida. Esta seria encabeçada pelo caide do Magrebe em 997. Almançor decidiu então transladar o tesouro califal para o seu próprio palácio, uma manobra da qual se encarregou o filho Abedal Maleque, pois o pai tinha adoecido. Depois obrigou Hixame a assinar um documento no qual delegava todos os poderes temporais aos amiridas. Assim nasceu uma nova dinastia e Almançor tomou oficialmente os títulos de  (saíde; "senhor") e  ("nobre rei") em 998. Subh foi obrigada a abandonar a corte. Morreu em 11 de dezembro de 999, deixando ainda mais vulnerável o seu filho às maquinações de Almançor.

Mais tarde, Almançor comandou, juntamente com Abedal Maleque e o general de Medinaceli, Aluadi, uma campanha militar contra o conspirador magraua Ziri ibne Atia, caide do Magrebe, que se opunha à forma como o califa era tratado. O rebelde viu-se obrigado a ir para o deserto e Abedal Maleque permaneceu algum tempo em Fez, atuando como uma espécie de vice-rei de Marrocos. Ziri submeteu-se em 999, juntamente com numerosos clãs, alguns deles leais ao governo fatímida de Cairuão. Após a pacificação ter tido êxito, Abedal Maleque e al-Wadih voltaram para Córdova e continuaram muito próximos de Almançor até à morte deste em 1002.

Notas e referências

Bibliografia

*

Naturais de Navarra
Nascidos no século X
Pessoas do Califado de Córdova
Políticos do Al-Andalus
Mulheres da Espanha medieval
Mulheres do século X
Mulheres da Espanha na política
Concubinas

Subh


San Cristóbal es un barrio de la localidad de Burgos.

Historia

Referencias

Véase también

 Iglesia de San Juan de Ortega (Burgos)
 Monasterio de San Felices de Calatrava (Burgos)

Barrios de Burgos

San Cristóbal (Burgos)


الإنسان العاقل الأول (باللغة العفارية: Idaltu،الأقدم، أول مولود) يطلق عليه أيضا إنسان هيرتو، هو نوع منقرض من أشباه البشر. هو الاسم المعطى لعدد من الأحافير التي تم العثور عليها عام 1997 في هيرتو بوري، أثيوبيا. ترجع هذة الحفريات إلى أكثر من 160,000 عام مضى.

يعتقد علماء علم مستحاثات البشر أن هذة الحفريات التي تكون هياكل عظمية تنتمي إلى سلالات منقرضة من الإنسان العاقل الأول الذي عاش في أفريقيا في العصر الحديث الأقرب. برر العلماء اعتقادهم بأنه عند تشريح هذة الحفريات وجدوا بأنها تمتلك بعض الصفات غير الشائعة في الإنسان العاقل الحديث تشريحيا. كما أنهم يفتقرون إلى الميزات المشتقة من إنسان نياندرتال الكلاسيكي. يتشابة الإنسان العاقل الأول (Idaltu) في الشكل المورفولي مع الحفريات الأفريقية القديمة وانسان العصر البليستوسيني المتأخر.

بسبب تاريخ الحفريات المبكر وخصائصها الفيزيائية الفريدة، يعتقد بأنها تمثل الأسلاف المباشرة للإنسان الحديث وهو ما تم ذكره في نظرية الخروج من أفريقيا.

الإكتشاف

تم اكتشاف المستحاثة والبقايا المتحجرة من الإنسان العاقل الأول في هيرتو بوري بالقرب من أوش الوسطى في مثلث العفر، أثيوبيا في عام 1997 بواسطة عالم المستحاثات البشرية تيم وايت، لكن تم الكشف عنها لأول مرة في عام 2003. تقع هيرتو بوري تحت طبقات بركانية.

باستخدام التقنية الإشعاعية لتحديد العمر، تم تقدير عمر المستحاثة إلى 154,000 - 160,000 عام مضى. كما تم العثور على ثلاث جماجم، إحداها جيدة الحفظ ما زالت محافظة على شكلها نسبيا لذكر بالغ (BOU-VP-16/1) بحجم دماغ وصل إلى 1,450 سم مكعب (88 بوصة مكعبة)، وأخرى لذكر على وشك البلوغ بينما الثالثة والأخيرة لطفل يبلغ من العمر 6 أعوام.

المورفولوجيا والتصنيف

تختلف بقايا الأومو عن أحافير الإنسان العاقل القديم. مثل مستحاثات الكرومانيون الموجودة في أوروبا وأجزاء أخرى من العالم. التي تتشابه مورفولوجيتها مع الحفريات الأفريقية الأكثر بدائية في حجم الجماجم الضخمة والقوية، الشكل الكروي للدماغ وخصائص الوجة النموذجي التي يتميز بها الإنسان العاقل.

في مقال نشر عام 2003 في مجلة نيتشر يجدل فيها عالم الأنثروبولوجيا كريس سترينجر قائلا:
«هذة الجماجم ليست مميزة بما يكفي لتبرير اسم السلالة الجديدة».

انظر أيضاً

 إنسان بدائي
 قائمة المستحاثات البشرية
 نظرية الخروج من أفريقيا
 إنسان جبل إيغود

مصادر

وصلات خارجية

 تاريخ الإنسان العاقل الأول- على اليوتيوب.
 مقارنة بين الإنسان العاقل وإنسان نياندرتال الكلاسيكي- على اليوتيوب.

آثار الموتى
أصنوفات أحفورية وصفت في 2003
أنواع مبكرة من الهومو
نظرية الخروج من إفريقيا
نويعات

الإنسان العاقل الأول


ناديا بتروفا  (ولدت في 8 يونيو 1982 في موسكو، الاتحاد السوفياتي) لاعبة تنس روسية محترفة.بصورة شاملة، فازت بـ27 بطولة نسائية، 9 بطولات في المسابقات الفردية و18 بطولة في المسابقات الزوجية. وفي المسابقات الفردية وصلت بتروفا إلى المركز الثالث على مستوى العالم في مايو 2006 ووصلت إلى نصف النهائي في بطولة فرنسا المفتوحة في 2003 و 2005. وفي المسابقات الزوجية، فازت ببطولة سوني اريكسون في 2004 مع ميغان شونيسي. اعتبارا من 24 مايو 2010 ،بتروفا في التصنيف العالمي رقم 20 في الفردي و9 في الزوجي.

روابط إضافية
 Petrova's Official Site
 Nadia-Petrova-Fansite (English and German)

روابط خارجية

مراجع

أبطال أولمبيون في كرة المضرب
أشخاص على قيد الحياة
أشخاص من مونت كارلو
حائزون على ميداليات في الألعاب الأولمبية الصيفية 2012
روس فازوا بالميدالية البرونزية الأولمبية
رياضيون من موسكو
لاعبات كرة مضرب روسيات
لاعبو كرة مضرب شاركوا في دورة الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 2004
لاعبو كرة مضرب شاركوا في دورة الألعاب الأولمبية الصيفية لعام 2012
مواليد 1982
مواليد في موسكو
لاعبو كرة مضرب أولمبيون من روسيا
روس مغتربون في موناكو
لاعبو كرة مضرب من موسكو

ناديا بتروفا


Luzzasco Luzzaschi (c. 1545 – 10 September 1607) was an Italian composer, organist, and teacher of the late Renaissance.  He was born and died in Ferrara, and despite evidence of travels to Rome  it is assumed that Luzzaschi spent the majority of his life in his native city. He was a skilled representative of the late Italian madrigal style, along with Palestrina, Wert, Monte, Lassus, Marenzio, Gesualdo and others.

Biography
As a pupil of Cipriano de Rore, Luzzaschi developed his craft and eventually came to be an influential pedagogue himself. Anthony Newcomb writes:

In 1564, Luzzaschi was appointed as principal organist to the d'Este court.  His facility as a keyboard player must have been paramount, for his competence on Nicola Vicentino's microtonal archicembalo was actively documented throughout his career.

Luzzaschi is widely remembered due to his association with the famous Concerto delle donne, a private female vocal ensemble founded by Alfonso II, Duke of Ferrara.  In addition to his duties as court organist, as director for the ensemble he composed expert madrigals that required virtuosic vocal skill and advanced musicianship.  Expressing a highly ornamented soprano line, his famous publication, Madrigali...per cantare, et sonare, a uno, e doi, e tre soprani of 1601 contained repertory performed by this expert troupe.

Works
Luzzaschi's surviving canon is limited to: seven books (1571 through 1604) of madrigals for five voices; the 1601 Madrigali per cantare et sonare a 1-3 soprani; a collection of five-part motets; and four keyboard works.  While reference to three books of four-voice ricercars by Luzzaschi indicates that he was actively composing instrumental work, the books themselves appear to be lost.

 Il primo libro de madrigali a cinque voci (1571)

Sources
Gustave Reese, Music in the Renaissance.  New York, W.W. Norton & Co., 1954.
The Concise Edition of Baker's Biographical Dictionary of Musicians, 8th ed.  Revised by Nicolas Slonimsky.  New York, Schirmer Books, 1993.

References

External links

Italian classical composers
Italian classical organists
Male classical organists
Renaissance composers
1540s births
1607 deaths
16th-century Italian composers
Madrigal composers
Italian male classical composers
Musicians from Ferrara
16th-century classical composers

Luzzasco Luzzaschi