Olaylar
 1543 - Estergon Kuşatması: Avusturya Arşidüklüğü'nün elindeki Estergon, Osmanlı İmparatorluğu tarafından kuşatıldı ve yaklaşık iki hafta süren kuşatma sonrasında şehir Osmanlı egemenliğine girdi.
 1668 - Çin'de Şantung merkezli 8.5 büyüklüğündeki 1668 Şantung depreminde, geniş bir alanda büyük çapta hasar meydana geldi ve 43.000 ila 50.000 kişi hayatını kaybetti. Doğu Çin'de kaydedilen en şiddetli ve en büyük depremdir.
 1795 - Galata Kulesi'nin ahşap kubbesi yandı.
 1814 - George Stephenson'ın yaptığı lokomotif çalıştı.
 1909 - Louis Blériot, uçağı ile ilk kez Manş denizi aştı.
 1920 - Yunanistan, Edirne başta olmak üzere bütün Doğu Trakya'yı işgal etti.
 1931 - Cumhuriyet döneminin ilk basın yasası olan Matbuat Kanunu kabul edildi.
 1933 - Lev Troçki, sığınmacı olarak Fransa'ya gitti.
 1934 - Avusturya Başbakanı Engelbert Dollfuss, ülkesindeki Naziler tarafından Viyana'da öldürüldü.
 1936 - Adolf Hitler, İtalya Krallığı'nın Habeşistan'ı ilhakını tanıdı.
 1939 - İstanbul'da ve Anadolu'nun çeşitli yerlerinde değişik şiddette depremler oldu.
 1943 - Benito Mussolini'nin iktidardan düşürülmesiyle, faşizm İtalya'da yasa dışı ilan edildi.
 1950 - Bakanlar Kurulu, Kore'ye 4500 kişilik bir askeri birlik göndermeye karar verdi.
 1951 - Atatürk Kanunu, TBMM'de kabul edildi. Amaç, Atatürk devrimlerini korumak, Atatürk heykel ve anıtlarına saldırıların önüne geçmek.
 1951 - Türk şair Nâzım Hikmet'in Bakanlar Kurulu tarafından Türk vatandaşlığından çıkarılmasına karar verildi.
 1957 - Bursa'da askeri uçak düştü; 15 ölü, 19 yaralı.
 1958 - Sovyetler Birliği Türkiye'ye nota verdi: "Türkiye'nin Irak'a girmesi kötü sonuçlar doğurur."
 1959 - Türkiye Kerkük Türkmenleri için Irak'tan teminat istedi.
 1967 - Anayasa Mahkemesi, sosyalizmin Anayasa'ya aykırı olmadığına karar verdi.
 1968 - İstanbul'da, Polis öğrencilere müdahale etti; 30 öğrenci ve 20 polis yaralı.
 1973 - Türkiye Barolar Birliği Genel Başkanı Profesör Faruk Erem, üniversite özerkliğinin gasp edildiği gerekçesiyle öğretim üyeliğinden istifa etti.
 1975 - Türkiye İncirlik dışındaki bütün Amerikan üslerine el koydu.
 1978 - Dünyanın ilk "tüp bebeği" Louise Brown doğdu.
 1981 - DİSK İlerici Deri-İş Sendikası Genel Başkanı Kenan Budak, İstanbul Yedikule'de polisler tarafından vurularak öldürüldü.
 1984 - Salyut 7 kozmonotu Svetlana Savitskaya, uzayda yürüyen ilk kadın unvanını aldı.
 1992 - Kürdistan Demokrat Partisi lideri Mesut Barzani ve Kürdistan Yurtseverler Birliği lideri Celal Talabani'ye, diplomatik Türk pasaportu verildiği açıklandı.
 1992 - Türkiye'de Atatürk Barajı'nın iki ünitesi açıldı.
 1994 - Ürdün Kralı Hüseyin ile İsrail Başbakanı İzak Rabin, savaş durumunu sona erdiren deklarasyonu imzaladılar.
 2000 - Concorde uçağı Paris'ten kalkıştan kısa bir süre sonra düştü; 100 yolcu ve 9 mürettebattan kurtulan olmadı.
 2009 - Irak Kürdistan Bölgesi'nde Parlamento ve Bölge Başkanlık seçimleri yapıldı.

Doğumlar
 1016 - I. Kazimierz, Polonya dükü (ö. 1058)
 1109 - I. Afonso, Leon Krallığı'ndan bağımsızlığını ilan ederek Portekiz Krallığı'nın ilk hükümdarı olmuştur (ö. 1185)
 1394 - I. James, 1406'dan itibaren İskoçya kralı (ö. 1437)
 1532 - Alphonsus Rodríguez, İspanyol bir Cizvit laik (rahip olmayan bir Cizvit) idi (ö. 1617)
 1562 - Katō Kiyomasa, Azuchi-Momoyama ve Edo dönemlerinde yaşamış bir Japon daimyō (ö. 1611)
 1753 - Santiago de Liniers, İspanyol askerlik hizmetinde Fransız subay ve İspanyol kolonilerinin valisi (ö. 1810)
 1797 - Augusta, Birleşik Krallık Kralı III. George ve Charlotte Mecklenburg-Strelitz'in yedinci oğlu olan Prens Adolphus, Cambridge Dükü'nün eşi (ö. 1889)
 1831 - Cheoljong, Joseon Krallığı'nın 25. kralı (ö. 1864)
 1844 - Thomas Eakins, Amerikalı ressam, heykeltıraş ve güzel sanatlar eğitmeni (ö. 1916)
 1848 - Arthur Balfour, Birleşik Krallık'ın 33. Başbakanı (ö. 1930)
 1857 - Koca Yusuf, Deliormanlı efsanevi Türk güreşçi (ö. 1898)
 1894 - Gavrilo Princip, Sırp suikastçı (ö. 1918)
 1894 - Walter Brennan, Amerikalı aktör (ö. 1974)
 1902 - Eric Hoffer, Amerikalı yazar (ö. 1983)
 1905 - Elias Canetti, Bulgar modernist romancı, oyun yazarı ve Nobel Edebiyat Ödülü sahibi (ö. 1994)
 1910 - Adalet Cimcoz, Türk seslendirme sanatçısı, çevirmen, eleştirmen ve yazar (ö. 1970)
 1917 - Osman Yüksel Serdengeçti, Türk siyasetçi ve gazeteci (ö. 1983)
 1920 - Rosalind Franklin, İngiliz bilim insanı (ö. 1958)
 1922 - John B. Goodenough, Amerikalı malzeme bilimci ve Nobel Kimya Ödülü sahibi (ö. 2023)
 1923 - Estelle Getty, Amerikalı aktris ve sinema oyuncusu (ö. 2008)
 1926 - Cüneyd Orhon, Türk kemençe sanatçısı (ö. 2006)
 1929 - Manuel Olivencia, İspanyol avukat ve akademisyen (ö. 2018)
 1935 - Adnan Kaşıkçı, Suudi iş insanı (ö. 2017)
 1936 - Glenn Marcus Murcutt, Avustralyalı mimar
 1955 - Iman, Somalili manken, oyuncu ve girişimci
 1955 - Orhan Doğan, Kürt asıllı Türk avukat ve siyasetçi (ö. 2007)
 1956 - Frances Arnold, Amerikalı kimya mühendisi ve Nobel Kimya Ödülü sahibi
 1958 - Thurston Moore, Amerikalı şarkıcı-söz yazarı, müzisyen ve sanatçı
 1961 - Bobbie Eakes, Amerikalı oyuncu
 1963 - Timothy Peach, Alman-İngiliz oyuncu
 1964 - Şerif Şeyh Ahmed, Somalili siyasetçi
 1964 - Zeki Demirkubuz, Türk film yönetmeni, senarist, yapımcı ve oyuncu
 1966 - Lynda Lemay, Kanadalı-Fransız kadın şarkıcı, söz yazarı ve müzisyen
 1967 - Matt LeBlanc, Amerikalı oyuncu
 1969 - Yvonne Sciò, İtalyan manken ve oyuncu
 1972 - Pınar Dilşeker, Türk şarkıcı
 1973 - Dani Filth, İngiliz şarkıcı
 1973 - Deniz Çelik, Türk pop müzik sanatçısı, şarkı sözü yazarı ve besteci
 1973 - Kevin Phillips, İngiliz eski millî futbolcu
 1973 - Michael C. Williams, Amerikalı oyuncu
 1974 - Lauren Faust, Alman asıllı Amerikalı animatör ve resimli taslak sanatçısı
 1976 - Tera Patrick, Amerikalı porno yıldızı
 1977 - Carolina Albuquerque, Brezilyalı voleybolcu
 1978 - Louise Brown, İngiliz tüp bebek yöntemiyle doğan ilk insan
 1979 - Allister Carter, İngiliz profesyonel snooker oyuncusu
 1980 - Cha Du-Ri, Güney Koreli millî futbolcu
 1980 - Antonella Serra Zanetti, İtalyan tenisçi
 1981 - Conor Casey, Amerikalı teknik direktör ve eski futbolcu
 1981 - Konstantin Haralambidis, Kıbrıs Cumhuriyeti eski millî futbolcusu
 1981 - Yuichi Komano, Japon millî futbolcu
 1982 - Brad Renfro, Amerikalı oyuncu (ö. 2008)
 1983 - Nenad Krstić, Sırp basketbolcu
 1984 - Görkem Karabudak, Türk müzisyen
 1985 - James Lafferty, Amerikalı oyuncu
 1985 - Nelson Piquet J., Brezilyalı yarış otomobili pilotu
 1985 - Hugo Rodallega, Kolombiyalı futbolcudur
 1986 - Abraham Gneki Guié, Fildişi'li futbolcu
 1986 - Hulk, Brezilyalı futbolcu
 1987 - Fernando, Brezilyalı futbolcu
 1987 - Michael Welch, Amerikalı aktör
 1987 - Eran Zahavi, İsrailli millî futbolcudur
 1988 - Paulinho, Brezilyalı futbolcu
 1988 - Duygu Erdoğan, Türk antrenör ve eski futbolcu
 1988 - Anthony Stokes, İrlandalı millî futbolcu
 1989 - Brad Wanamaker, Amerikalı basketbolcu
 1989 - Olga Rotari, Moldovalı piyanist ve oda müzisyen
 1991 - Hasan Piker, Türk asıllı Amerikan Twitch yayıncısı ve politik yorumcu
 1994
Ecem Baltacı, Türk oyuncu
Jordan Lukaku, Belçikalı futbolcu
 1996 - Filippo Ganna, İtalyan pist ve yol bisikletçisi

Ölümler
 306 - Constantius Chlorus, Roma İmparatoru (d. 250)
 1011 - İmparator Ichijō, Japonya'nın geleneksel veraset düzenine göre 66. imparatoru (d. 980)
 1190 - Sibylla, 1186 ve 1190 yılları arasında eşi kral Guy Lüzinyanlı ile birlikte ortak Kudüs ve Akka Krallığı kraliçesi olmuştur (d. 1160)
 1471 - Thomas Kempis, Katolik keşiş ve yazar (d. 1380)
 1492 - Papa VIII. İnnocentius, 29 Ağustos 1484 - 25 Temmuz 1492 döneminde papalık yapmıştır (d. 1432)
 1564 - I. Ferdinand, Kutsal Roma imparatoru (d. 1503)
 1572 - Isaac Luria, Yahudi mistik (d. 1534)
 1794 - André Chénier, Fransız yazar (d. 1762)
 1834 - Samuel Taylor Coleridge, İngiliz şair (d. 1772)
 1842 - Dominique Jean Larrey, Fransız cerrah (d. 1766)
 1865 - James Barry, İngiliz Ordusunda askeri bir cerrahtı (d. 1789)
 1887 - John Taylor, İsa Mesih'in Son Zaman Azizler Kilisesi'nin 3. başkanı (d. 1808)
 1916 - Mariya Aleksandrovna Ulyanova, Rus sosyalist devrimci (d. 1835)
 1934 - Engelbert Dollfuss, Avusturyalı politikacı (suikast) (d. 1892)
 1934 - Nestor Mahno, Ukraynalı anarko-komünist devrimci (d. 1888)
 1969 - Otto Dix, Alman ressam ve gravürcü (d. 1891)
 1974 - İsmet Küntay, Türk tiyatro yazarı (d. 1923)
 1980 - Vladimir Vısotskiy, Rus tiyatro oyuncusu, şarkı sözü yazarı ve halk şarkıcısı (d. 1938)
 1981 - Kenan Budak, Türk devrimci ve sosyalist sendikacı (d. 1952)
 1982 - Hal Foster, Kanada kökenli Amerikalı çizgi roman ressamı ve Prince Valiant-Kahraman Prensin yaratıcısı (d. 1892)
 1986 - Vincente Minnelli, Amerikalı yönetmen (d. 1903)
 1988 - Judith Barsi, Amerikalı oyuncu (d. 1978)
 1991 - Lazar Moiseyeviç Kaganoviç, Sovyet siyasetçi ve devlet adamı (d. 1893)
 1997 - William Ben Hogan, gelmiş geçmiş en iyi golfçülerden biri olarak görülen Amerikalı oyuncu (d. 1912)
 2003 - John Schlesinger, İngiliz yönetmen ve Oscar ödülü sahibi (d. 1926)
 2006 - Selçuk Parsadan, Türk dolandırıcı (d. 1952)
 2008 - Randolph Frederick Pausch, Amerikalı bilgisayar bilimleri profesörü (d. 1960)
 2009 - Nezihe Araz, Türk yazar ve gazeteci (d. 1920)
 2010 - Vasco de Almeida e Costa, Portekizli deniz subayı ve siyasetçi (d. 1932)
 2011 - Bakır Çağlar, Türk anayasa hukukçusu, akademisyen (d. 1941)
 2011 - Mihalis Kakoyannis, Kıbrıs Rumu film yönetmeni ve yapımcısı (d. 1922)
 2013 - Muhammed El-Brahmi, Tunuslu muhalif, siyasetçi (d. 1955)
 2013 - Bernadette Lafont, Fransız oyuncu (d. 1938)
 2013 - Duilio Marzio, İtalyan asıllı Arjantinli aktör (d. 1923)
 2013 - Kongarool Ondar, Rus sanatçı (d. 1962)
 2014 - Çolpan İlhan, Türk tiyatro ve sinema oyuncusu (d. 1936)
 2015 - Jacques Andréani, Fransız diplomat (d. 1929)
 2016 - Bülent Eken, Türk eski millî futbolcu ve teknik direktör (d. 1923)
 2016 - Pierre Fauchon, Fransız siyasetçi ve hukukçu (d. 1929)
 2016 - Halil İnalcık, Türk tarihçi (d. 1916)
 2017 - Michael Johnson, Amerikalı pop, country ve folk şarkıcısı, gitarist (d. 1944)
 2017 - Taro Kimura, Japon siyasetçi (d. 1965)
 2017 - Marian Konieczny, Polonyalı heykeltıraş (d. 1930)
 2017 - Barbara Sinatra, Amerikalı eski manken ve Franck Sinatra'nın eşi (d. 1927)
 2018 - Sergio Marchionne, İtalyan-Kanadalı iş insanı (d. 1952)
 2018 - Vahtang Balavadze, Gürcü güreşçi (d. 1927)
 2019 - El-Beci Kaid es-Sibsi, Tunuslu avukat, politikacı ve Tunus Devlet Başkanı (d. 1926)
 2019 - Farouk al-Fishawy, Mısırlı sinema ve televizyon oyuncusu (d. 1952)
 2019 - Jorma Kinnunen, Fin Olimpiyat atleti (d. 1941)
 2020 - Azimcan Askarov, Özbek asıllı Kırgız siyasi aktivist ve gazeteci (d. 1951)
 2020 - Bernard Ładysz, Polonyalı opera sanatçısı ve aktör (d. 1922)
 2020 - Flor Isava Fonseca, Venezuelalı spor yöneticisi, gazeteci ve yazar (d. 1921)
 2020 - Helen Jones Woods, bir caz ve swing trombon müzisyeni (d. 1923)
 2020 - John Saxon, İtalyan asıllı Amerikalı oyuncu (d. 1936)
 2020 - José Mentor, Brezilyalı hukukçu ve siyasetçi (d. 1948)
 2020 - Olivia de Havilland, İngiliz aktris ve Oscar ödülü sahibi (d. 1916)
 2020 - Peter Green, İngiliz blues rock şarkıcısı, söz yazarı ve müzisyen (d. 1946)
 2020 - Steven L. dePyssler, Birleşik Devletler Hava Kuvvetleri subayı (d. 1919)
 2021 - Otelo Saraiva de Carvalho, Portekizli rütbeli asker (d. 1936)
 2022 - Geir Børresen, Norveçli aktör, kukla sanatçısı ve müzisyen (d. 1942)
 2022 - Tatyana Moskvina, Rus gazeteci, romancı, aktris, radyocu, TV sunucusu, tiyatro ve film eleştirmeni (d. 1958)
 2022 - Marit Paulsen, Norveçli-İsveçli gazeteci, yazar ve siyasetçi (d. 1939)
 2022 - Yōko Shimada,' Japon oyuncu (d. 1953)
 2022 - Paul Sorvino, Amerikalı aktör (d. 1939)
 2022 - David Trimble, Kuzey İrlandalı politikacı ve Nobel Barış Ödülü sahibi (d. 1944)
 2023 - Yılmaz Gruda, Türk tiyatro, sinema ve dizi oyuncusu, şair ve oyun yazarı (d. 1930)
 2023 - Bo Goldman, Amerikalı senarist ve En İyi Uyarlama Senaryo Akademi Ödülü sahibi (d. 1932)

Tatiller ve özel günler

0725
25

25 Temmuz


Republika Hrvatska i Kraljevina Nizozemska održavaju diplomatske odnose od 11. veljače 1992. Sjedište veleposlanstva je u Den Haagu.

Veleposlanici
Veleposlanstvo Republike Hrvatske u Kraljevini Nizozemskoj osnovano je odlukom predsjednika Republike od 10. svibnja 1995.

Vidi još
Ministarstvo vanjskih i europskih poslova Republike Hrvatske

Vanjske poveznice
 Nizozemska na stranici MVEP-a

Izvori

Nizozemska

Popis hrvatskih veleposlanika u Nizozemskoj


Die Chelsea Studios ist ein Musik- und Fernsehstudio, welches sich im New Yorker Stadtteil Chelsea befindet. Die Adresse lautet 221 West 26th Street.

Hintergrund
Ursprünglich war das Gebäude ein Zeughaus für die Neunte Kavallerie, die 1914 allerdings in die 14th Street umzog. Es war anschließend der Filmproduzent Adolph Zukor, der das Gebäude aufkaufte und es für seine Produktionsfirma nutzte, um Filme wie An American Citizen und That Man from Mexico zu drehen. In den 1950er Jahren kaufte der Radioproduzent Himan Brown die Studios und baute zwei Soundbühnen auf.

Bekannte Produktionen
 1955–1959: The Phil Silvers Show
 1955–1956: The Honeymooners
 1957: Die zwölf Geschworenen
 1960: Telefon Butterfield 8
 1963–1966: The Patty Duke Show
 1966: Big Boy, jetzt wirst Du ein Mann!
 1968: Frühling für Hitler
 1971: Der Anderson-Clan
 1999–2008: Judge Hatchett
 2005–2010: The Tyra Banks Show

Literatur
 Richard Alleman: New York: The Movie Lover's Guide: The Ultimate Insider Tour of Movie New York, Broadway 2005, ISBN 0767916344

Rundfunkstudio

Chelsea Studios


Flüelapasset (2.383 m.o.h.) er et højt bjergpas i de schweiziske alper i kanton Graubünden. Vejen forbinder byerne Davos i Landwassertal med Susch i Nedre Engadin-dalen. Siden åbningen af Vereinatunnel i 1999 holdes vejen ikke længere åben på helårsbasis.

En NGO, Pro Flüela Verein, blev stiftet i 1990 med det formål at udvide åbningsperioden i sommermånederne. Den skaffer midler gennem medlemskontingent og tilskud fra kantonregeringen og lokale kommuner. Under passet går en 19,0 km lang togtunnel.

Galleri

Historie
Et spydspids af bronze, som blev fundet på passet, taler for menneskelig færden på passet i forhistoriske tider. I byen Susch er romerske mønter blevet fundet. Vejen over passet blev bygget i 1866-67 og et hospice på passet i 1868-69. Den fremvoksende turisme øgede vigtigheden af passet, som den korteste forbindelse til dalen Nedre Engadin. Åbningen af jernbanen til Davos (1890) og Unterengadiner-linjen (1913) blev en stor konkurrent til vejen over passet. Flüelastrasse er stærkt lavineudsat.

Kildehenvisninger

Eksterne henvisninger

 Profile on climbbybike.com
 Pro Flüela Verein , NGO dedicated to extending opening seasons of the pass.

Bjergpas i Schweiz
Bjergpas i Alperne
Graubünden

Flüelapass


Oliwa (; ; ) is a northern district of the city of Gdańsk, Poland. From east it borders Przymorze and Żabianka, from the north Sopot and from the south with the districts of Strzyża, VII Dwór and Brętowo, while from the west with Matarnia and Osowa. It is known for its medieval monastery with the Oliwa Cathedral, the 1627 Battle of Oliwa and the 1660 Treaty of Oliva.

Administration
Oliwa is a part of the city of Gdańsk now in northern Poland. It is bordered on the east by the Bay of Gdańsk (Zatoka Gdańska), on the north by the town of Sopot, on the south by the boroughs of Wrzeszcz and Zaspa and on the west by the chain of hills and forest surrounding Gdańsk. Except for the 'old city' Oliwa encompasses the boroughs of Polanki, Jelitkowo, Przymorze and Żabianka.

Population and sites
The population in 2004 was 19,824. The area is  with a population density of . The landmark of Oliwa is the Cistercian-Cathedral complex with the Oliwa Cathedral, Baroque Abbot's Palace, Adam Mickiewicz Park, botanical garden and old granaries. The complex is listed as a Historic Monument of Poland. The complex houses two branches of the National Museum in Gdańsk: the Department of Modern Art in the Abbot's Palace and the Ethnographic Department in one of the historic granaries. Other sights of Oliwa include the observation tower at the Pachołek Hill, the Gdańsk Zoo.

The Hala Olivia indoor arena, home venue of the Stoczniowiec Gdańsk ice hockey team, is located in Oliwa.

History

Oliwa abbey

It is not exactly known when Oliwa was established. Archeological excavations suggest that the first settlement in this area was established in early Iron Age. The Cistercian Monks' tradition (unconfirmed by other sources) speaks of it as an early seat of power of the Pomeranian Princes. The name of this suspected burgh is unknown.

The first mention of Oliwa dates to 1186 when the Cistercians established a monastery there. The Cistercian Monks named it Oliva, either derived from an older Slavic name or the biblical Mount of Olives or olive tree. The monks received a deed of ownership from Duke Sambor I of Pomerania in 1188. The deed encompassed a number of villages, including Oliwa which became a monastic village for long centuries to come. The village's history is directly linked to the development of the monastery.

The village was raided by Old Prussians in 1224 (1226?) and 1234 (1236?) and by Teutonic Knights in 1246, 1247 and 1252. In 1308, the Polish coastal region was invaded by the Margraviate of Brandenburg, and in 1309 it was captured and occupied by the Teutonic Knights in 1309 after the Teutonic takeover of Gdańsk, however, Poland made attempts to regain the region. In 1350, the monastery suffered a fire. In 1433, there were incursions of Hussites during the Polish–Teutonic War of 1431–1435. In 1454, King Casimir IV Jagiellon reincorporated the territory to the Kingdom of Poland. The subsequent Thirteen Years' War ended in 1466 with a peace treaty, confirming the reincorporation of Oliwa to Poland. Oliwa was a private church village of the local monastery, administratively located in the Gdańsk County in the Pomeranian Voivodeship.

In 1588, 1653 and 1709 Oliwa was hit by epidemics. During the Polish–Swedish War of 1626–1629, Oliwa was invaded by Sweden in 1626, and the Battle of Oliwa was fought nearby in 1627, considered one of the greatest victories in the history of the Polish Navy. Oliwa was invaded by Sweden once again in 1656, and the Swedish war against Poland ended with the Treaty of Oliwa signed in the village in 1660. Oliwa was devastation once again during the War of the Polish Succession in 1733–1734.

As a result of the First Partition of Poland in 1772 Oliwa became part of Prussia, at that time it was inhabited by about 500 people and counting approximately 70 buildings. The Prussians confiscated all of the Cistercian Monks' possessions.  The abbey prior received a salary and the monastery received financial reparations.  In 1804 Oliva became an administrative headquarters for the surrounding villages and the administrator settled in the former abbey gatehouse.

Modern history

In 1807 the Napoleonic armies took the village over and set up a field hospital in the abbey. Napoleon stayed in one of the local estates. Oliva became part of the Free City of Danzig (Gdańsk) until 1813 when the Russians entered Oliva and once again used the abbey as a field hospital. In 1815 Oliwa was re-annexed by Prussia.

A period of relative calm ensued. In 1822 a paved road joining Oliva and Danzig (Gdańsk) was built. In 1831 the monastery was liquidated. The abbey became a Catholic parish and the former parish church was transferred to the local Evangelical Protestant community. The Oliva parish consisted of a number of small settlements from Zoppot (Sopot) to Danzig including today's boroughs of Wrzeszcz, Zaspa, Nowy Port, Wysoka and Rynarzewo. The Dom Bramny underwent renovation in 1836 so as to be able to function as a modern administrative center. Gustav Schilling was nominated as the first Vogt (administrator of a number of villages) in 1852.

In 1864 the villages of Polanki and Schwabenthal (Dolina Radości) became part of Oliva, which by then numbered approximately 2,000 inhabitants. In 1867 a new Vogt is nominated i.e. Herman Tümmler. During his term Oliva gained a rail connection with Danzig (Gdańsk) and Köslin (Koszalin) in 1870. In 1873 a local enterprise Quistrop established a horse drawn tramline. The line met its demise in 1879 because it was not very profitable. In 1874 Oliva community leader became Georg Czachowski. During his term a number of paved roads joining the township with surrounding settlements were built and the number of inhabitants surpassed 4,000. Between 1885 and 1907 Oliva was headed by a number of administrators and slowly expanded in all directions, not in the least due to the continuing efforts in improving the infrastructure. The present-day separate districts of Jelitkowo, Przymorze and Żabianka were incorporated by Oliva in 1907. Jelitkowo became a center of leisure with bathhouses and a wooden pier. In the same year a gas factory was built. In 1911 Oliva received running water, although a sewage system was not installed until 1921. By 1910 there were more than 9000 inhabitants.

In 1910 Oliva celebrated the 250th anniversary of the Treaty of Oliva. In 1911 a Catholic school was established at today's Cistercians' Street. The surrounding forest was enriched by a botanical garden in 1912. In 1913 another railway line was added, joining Oliva with the Kashubian town of Kościerzyna. After World War I and on the basis of the Treaty of Versailles the Free City of Danzig was established on November 15, 1920 under the protectorate of the League of Nations and Poland. The borders of the free city included Oliva; a part of the parish was however in Poland. In 1922, the former abbey church became a cathedral of a newly established Catholic diocese.

In 1921 Herbert Creutzburg was nominated as the mayor of Oliva. His term was disastrous. He wanted to open a casino styled on the Sopot casino (by then Sopot was a renowned seaside spa). He ruined the city funds and the losses amounted to 400,000 guilders. The losses were paid up by the city of Danzig which sped up the incorporation of Oliva by Danzig on July 1, 1926. The remainder of the twenties brought a lot of prosperity. A paint factory "Daol" and a chocolate factory "Anglas" were established. These still exist today, although under different names. The world-renowned Dr.Oetker company also established a factory in Oliva in the twenties. In 1926 a small Zoo and fur farm were established. The Zoo is today one of the largest in Poland. The most important event of 1926 were however the celebrations of the 750th anniversary of Oliwa. In 1927, a municipal museum was established at the monastery.

In the thirties the National-Socialist NSDAP was gaining strength in the free city. In 1930 the party numbered 500 in Danzig. In 1932 when Adolf Hitler made a stopover at the Zaspa airport he was greeted by 10,000 NSDAP members. In 1939 the square in front of the (then recently upgraded) Oliva cathedral was paved with granite slabs and was frequently used as a drill terrain for the Hitlerjugend. On August 23, 1939 Albert Forster was named head of state and took full control of the free city. A week later World War II started when the German cruiser Schleswig-Holstein attacked a small outpost on the Westerplatte. Polish activists including priests were arrested by the Germans who took over all the important control points and marched into Poland. Freie Stadt Danzig with Oliva, together with the Polish Pomeranian Voivodeship were annexed by Nazi Germany as Reichsgau Danzig-Westpreußen.

In March 1945 the advancing Red Army captured Oliwa and afterwards it became again part of Poland. During the postwar years Oliwa developed in tune with the rest of the city of Gdańsk.

The Kompleks Alchemia and Olivia Business Centre business parks are located in Oliwa.

Education
The main campus of the University of Gdańsk is located in Oliwa.

Transport
The Gdańsk Oliwa railway station is located in the district.

See also
Battle of Oliva
Treaty of Oliva
Olivia business centre

References

External links
Oliwa.pl
Map of Oliwa (*.pdf)
History of the famous organ in the cathedral in Oliwa

Districts of Gdańsk

Oliwa


Edward Preble, (1761-1807), fue un marino y comandante de las fuerzas navales de EE. UU. durante la Guerra de Trípoli.

Educado en la Academia Dummer de Massachusetts, Preble se hizo marino a la edad de 16 años, sirviendo en diversos navíos durante la Guerra de Independencia Americana, y siendo hecho prisionero brevemente por los británicos en 1781. Concluida la guerra, fue marino mercante durante quince años, hasta que en 1798 se reincorporó al servicio activo en la Marina, durante la Cuasi-Guerra, donde tuvo éxito protegiendo a los barcos estadounidenses de los navegantes en corso franceses.

Su principal misión militar llegó en 1803. Durante la presidencia de Thomas Jefferson, los Estados Unidos decidieron dejar de pagar tributo a las regencias norteafricanas para que éstas permitieran la navegación por el Mediterráneo. Preble fue enviado con una escuadra de siete buques con el fin de proteger a los mercantes estadounidenses de los piratas berberiscos. Tras resolver con celeridad y eficacia una violación del tratado por parte del sultán de Marruecos, Preble puso proa a Trípoli y bloqueó su puerto. Durante la acción naval subsiguiente, el USS Philadelphia embarrancó y fue capturado, aunque Preble consiguió incendiarlo e inutilizarlo. Después de empezar el bombardeo de Trípoli en agosto de 1804, tras ataques y contragolpes sostenidos hasta septiembre, Preble fue relevado del mando y sustituido por el comodoro Samuel Barron.

Disgustado enormemente por no poder concluir la misión asignada con éxito, Preble retornó a EE. UU. En 1806, Jefferson le ofreció el cargo de Secretario de la Marina, pero Preble rehusó aceptar. Murió un año después, aún en la Marina, dirigiendo la construcción de cañoneras.

Referencias

Bibliografía
Fremont-Barnes, Gregory, The Wars of the Barbary Pirates, vol. 66, Essential Histories, Osprey Publishing: 2009. ISBN 978-1-84603-030-7.

Militares de la Armada de Estados Unidos
Medalla de oro del Congreso

Edward Preble


An Psilochilus macrophyllus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni John Lindley, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Oakes Ames. An Psilochilus macrophyllus in nahilalakip ha genus nga Psilochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Psilochilus

Psilochilus macrophyllus


Thierry Baudet (28. siječnja 1983.), nizozemski je političar, predsjednik nacionalno-konzervativne i euroskeptične stranke Forum za demokraciju. Rođen je u Heemstedeu u obitelji nizozemskog, valonskog i indonezijskog podrijetla.

Baudet je euroskeptik i protivnik multikulturalizma. Blizak je s brojnim eminentnim ličnostima poput Rogera Scrutona, Douglasa Murraya i Jean-Marie Le Pena. Autor je desetak knjiga, među kojima se ističe Oikofobija: strah od doma iz 2013. godine.

Baudet je agnostik, ali se smatra kulturalnim kršćaninom.

Izvori

Nizozemski političari

Thierry Baudet


A prova do heptatlo feminino do Campeonato Mundial Sub-20 de Atletismo de 2021 ocorreu entre os dias 18 e 19 de agosto de 2021 no Centro Esportivo Internacional Moi, em Nairóbi, no Quênia.

Recordes
Antes desta competição, os recordes mundiais e do campeonato nesta prova eram os seguintes:

Medalhistas

Cronograma
Todos os horários são locais (UTC+3).

Resultado final

Ligações externas

 Site da World Athletics

Campeonato Mundial Sub-20 de Atletismo de 2021

Campeonato Mundial Sub-20 de Atletismo de 2021 - Heptatlo feminino


المال والبنون مسلسل مصري من جزئين أنتج وعرض في بداية تسعينيات القرن العشرين، حيث عرض الجزء الأول في عام 1993 والثاني في عام 1995. كتب المسلسل محمد جلال عبد القوي وأخرجه مجدي أبو عميرة.

ويعتبر من أهم مسلسلات فترة التسعينات وحصل على جائزة إدارة الإذاعة والتليفزيون المصرية عام 1998 وتم تكريم مخرجه مجدي أبو عميرة .

القصة
 الجزء الأول:تدور قصة المسلسل حول سلامة فراويلة يعيش في رفاهية مع أولاده بينما عباس الضو يسكن في غرفة فوق السطح، يوسف ابن عباس يريد الزواج من فريـال ابنة سلامة لكنهما يصطدمان برفض العائلة رغم الصداقة القوية بين عباس وسلامة، يكتشف يوسف أن والده وسلامة كانا يعملان لدى خواجة جمع ثروته من تهريبه للآثار خارج مصر، بعد موت الخواجة، يأخذ سلامة الأموال بينما عباس يمتنع ويحاول أن يبعد أبناءه عن أبناء سلامة.
 الجزء الثاني:تدور أحداث الجزء الثاني من مسلسل (المال والبنون) بعد أن يعود (يوسف عباس الضو) من الأسر، ويحاول العودة إلى خطيبته (ثريا) ، التي تزوجها صديق عمره بناء على طلبه، في حين تحدث اشتباكات بين أولاد (عباس الضو) ، حول إخفاء حقيقة الأموال التي سرقها (سلامة فراويلة) ، والآثار التي سطا عليها عقب موت الخواجة، وتتوالى الأحداث .

الشخصيات

شخصيات رئيسية
 يوسف شعبان في دور الحاج سلامة فراويلة صاحب البيت الكبير بالحارة القديمة
 عبد الله غيث في دور عباس الضو تم استبداله بحمدي غيث في الجزء الثاني أحد سكان البيت الكبير
 أحمد عبد العزيز في دور يوسف عباس الضو
 هادي الجيار في دور عبد المنعم عباس الضو
 سلوى عثمان في دور سيدة زوجة عبد المنعم وابنة عمته
 رجاء حسين في دور فوقية زوجة الحاج سلامة وام أولاده
 فايزة كمال في دور فريال فراويلة وتم استبداله بجيهان نصر في الجزء الثاني
 شريف منير في دور فريد فراويلة تم أستبداله بوائل نور في الجزء الثاني
 إبراهيم يسري في دور فهمي فراويلة
 حنان سليمان في دور عواطف زوجة فهمي ماتت في الجزء الأول
 فادية عبد الغني في دور فوزية فراويلة
 صلاح رشوان في دور عبادة العقاد زوج فوزية
 فادي خفاجة: في دور أحمد بن عبادة وتم أستبداله بأحمد الشافعي في الجزء الثاني
 عبلة كامل رقية أحد سكان البيت الكبير
 زيزي البدراوي الحاج سميحة ام رقية
 حنان ترك ثرية أخت رقية وخطيبة يوسف في الجزء الأول وزوجة فريد في الجزء الثاني
 رشوان توفيق في دور د. أمام وأحد سكان البيت الكبير
 وحيد سيف في دور علي لوز طبال وأحد سكان البيت الكبير وزوج رقية
 سيد زيان في دور القص أحد سكان البيت الكبير
 عايدة رياض في دور بيسة زوجة القص
 محمد أبو الحسن أمين أفندي في دور أحد سكان البيت الكبير وتم أستبداله بمظهر أبو النجا في الجزء الثاني
 أحمد راتب في دور السحت أحد سكان البيت الكبير
 حسن حسني في دور الصول شرابي وتم استبداله بمحمد متولي في الجزء الثاني
 محمد الشويحي في دور الشيخ طه الكفيف أحد سكان البيت الكبير

أبطال ظهروا بالجزء الأول
 هياتم في دور الراقصة لولا قتلها القص في الجزء الأول
 سحر طلعت: بدوية في سيناء
أشترك في التمثيل:
هانم محمد - ليلى مجدي:تفيدة زوجة شرابي - رولا الفرا :حسنات زوجة فهمي الثانية- قاسم الدالي: حسن المزين - حسن العدل:صبي العالمة لولا - صلاح الحسيني - توفيق الكردي - عبد الوهاب الحديدي - فاروق رمضان - راضي غانم - سليمان داود - أنسي المصري - ضياء السويفي - نجاح حسن - سمير رامي - عبد الله الصفتي - متولي علوان - أمين عنتر - مصطفى الكواوي - عبد الله حفني - عبد الرحمن حامد - محب كاسر -محمود طاهر

الأطفال: هاني الشيشتاوي - فادي خفاجة - محمد شعبان السيد

أبطال ظهروا بالجزء الثاني
 حسين فهمي جلال عنايت
 شيرين سيف النصر: أميرة العرابي حبيبة جلال وزوجه خليل به
 سامح السيد: د. رافت بن عبد الحميد وخطيب فريال وزوج نهلة بعدها
 جمال إسماعيل عبد الحميد عنايت أخو جلال
 ناهد جبر زوجة جلال عنايات
 نادية عزت: والدة د. رأفت
 صبري عبد المنعم طلعت ضيف غامض لتهديد جلال عنايت
 سعد أردش: خليل به
 روجينا: مي بنت جلال
 أحمد شاكر عبد اللطيف: محمود أبن الصول شرابي
 دنيا عبد العزيز في دور زينب ابنة عبد المنعم الضو
 منى جلال: نهلة سكرتيرة جلال

 وأيضا بالاشتراك مع: عمر ناجي - ليلي حمدي - إبراهيم رجب - سهيلة فرحات - قاسم الدالي - مصطفى الكواوي - عبد الله حفني - ثريا إبراهيم - عصام الشويخ - حسين درويش - رياض غانم - عمر أبو بكر - مجدي عبد الحليم - طارق مندور - صلاح الحسيني - عبد الله الصفتي - فيصل خورشيد: فيصل خورشيد - الراقصة سمراء
 الأطفال: محمد محمد عبد القوي - أحمد عبد الوهاب - محمد صفوت

القصة
سلامة فراويلة يعيش في رفاهية مع أولاده بينما عباس الضو يسكن فوق السطح في غرفة. يوسف يريد الزواج من فريال لكن يصطدمان برفض العائلة رغم الصداقة القوية بين عباس وسلامة.

مع توالي الأحداث، يكتشف يوسف أن والده وسلامة كانا يعملان لدى خواجة أشتبه في أمواله لتهريبه للأثار خارج مصر، بعد موت الخواجة، يأخذ سلامة الأموال بينما عباس يمتنع وبعد ذلك ياسر يوسف ويرجع ليتزوج فيريال ابنة سلامة فرويلا في اخر الحلقات

فريق العمل
 أشعار:سيد حجاب
 الموسيقي والألحان: ياسر عبد الرحمن
 غناء علي الحجار - حنان ماضي
 مهندس الديكور: زينب الشايب
 تصميم الأزياء: ليلى سالم
 مدير الأضاءة: أحمد هلال
 مديرو التصوير: مصطفى عيد، سامية صبحى، نصر عبد العزيز
 مديرا التصوير الخارجي: محمد عثمان، محمود برهام
 اشراف هندسى : كمال نوار
لاقى هذا المسلسل اعجاب الجماهير في الجزء الأول كما لاقى سوء حظ في الجزء الثاني حيث توفى الفنان عبد الله غيث قبل إنهائه مسلسل ذئاب الجبل وقام بتصوير الجزء الثاني من المال والبنون بالنيابة عنه أخوه الفنان حمدي غيث كما اعتذر كل من الفنان حسن حسني وشريف منير وفايزة كمال ومحمد أبو الحسن عن تصوير الجزء الثاني دون إبداء أسباب بالإضافة إلى عدم استكمال باقى القصة المؤلفة من قبل محمد جلال عبد القوى فخرج المسلسل ناقص لحوالى ساعتين دون تصوير، ولولا ذلك لخرج المسلسل على أكمل وجه.

كلمات أغنية المقدمة
قالوا زمان دنيانا دنيا غرورة *** وقلنا واللي تغره يخسر مصيره
قالوا الشيطان قادر وله ألف صورة *** قلنا ما يقدر ع اللي خيره لغيره
إيه معنى دنيتنا وغاية حياتنا *** إذا بعنا فطرتنا البريئة الرقيقة
إزاي نبص لروحنا جوا مراياتنا *** إذا احنا عشنا هربانين من الحقيقة

المال تجيبه الريح وتاخذه الهوايل *** أما البنون يوم الحساب بيفوتونا
مال إيه ده لو كان مال قارون كله زايل *** ولا غير عمايل الخير ياهو ينجدونا
قالوا زمان دنيانا دنيا غرورة *** وقلنا واللي تغره يخسر مصيره
قالوا الشيطان قادر وله ألف صورة *** قلنا ما يقدر ع اللي خيره لغيره

ومين نكون إن بعنا يومنا وماضينا *** وليه نعيش إذا كانش بكرة يراضينا
وازاي ننام من غير ما نحلم ببكرة *** وبكرة ده منين ييجي إلا بإيدينا
قالوا زمان دنيا دنية غرورة *** وقلنا واللي تغره يخسر مصيره
قالوا الشيطان قادر وله ألف صورة *** قلنا ما يقدر عللي خيره لغيره

كلمات أغنية النهاية
بأحلم وافتح عنيا على جنة للإنسانية
والناس سوا بيعيشوها بطيبة وبصفو نية

أحلامي تصلبلي ضهري ويروق ويصفالي دهري
ويلالي ظاهري وجواهري لكل ناسي وليا

بأحلم وافتح عنيا على جنة للإنسانية
والناس سوا بيعيشوها بطيبة وبصفو نية

يا دنيا مهما تغري غيري مسيرك تمري
وبعد مري تسري نفسي العفيفة الغنية

بأحلم وافتح عنيا على جنة للإنسانية
والناس سوا بيعيشوها بطيبة وبصفو نية

لا المال ينور طريقي ولا البنون بلوا ريقي
عملي في حياتي رفيقي في وقفتي الآخرانية

بحلم وافتح عنيا على جنة للإنسانية
والناس سوا بيعشيوها بطيبة وبصفو نية

النص الأصلي لتتر النهاية ( قبل تعديله

دنيا غرورة دنية زي الحنش شرانية ...ياريتنا نأمن اذاها ونعيش سوى بصفو نية.

يادنيا ولا هدي ظهري ليكي ولا اعيش في قهري ...
ياما نفسي يصفالي دهري وترجعي حقانية .

بأحلم وافتح عنيا على جنة للإنسانية
والناس سوا بيعيشوها بطيبة وبصفو نية.

لاء يا دنيا، أجرى غُرى غيرى ولاعبى وضُرى ...
أما أنا رغم مُرى نفسى عزيزة وغنيه.

المصادر

وصلات خارجية

مسلسلات أحمد الشافعي
مسلسلات أحمد راتب
مسلسلات أحمد شاكر عبد اللطيف
مسلسلات أحمد عبد العزيز
مسلسلات تلفزيونية مصرية بدأ عرضها في 1993
مسلسلات تلفزيونية مصرية بدأ عرضها في 1995
مسلسلات تلفزيونية مصرية متعددة الأجزاء
مسلسلات حسن حسني
مسلسلات حسين فهمي
مسلسلات شريف منير
مسلسلات شيرين سيف النصر
مسلسلات عبلة كامل
مسلسلات فادية عبد الغني
مسلسلات مجدي أبو عميرة
مسلسلات وحيد سيف
مسلسلات يوسف شعبان
مسلسلات عبد الله غيث
مسلسلات حمدي غيث

المال والبنون (مسلسل)


Martin Quistorp (* 3. Dezember 1861 in Stettin; † 6. Juni 1929 ebenda) war ein deutscher Unternehmer und Wohltäter der Stadt Stettin.

Martin Quistorp war ein Sohn des Stettiner Großunternehmers Johannes Quistorp (1822–1899); beide entstammten der Theologenfamilie Quistorp aus Rostock. Nachdem sein älterer Bruder ertrunken war, übernahm Martin im Alter von 22 Jahren schrittweise die Geschäfte und sozialen Projekte des Vaters, und 1890 die gesamte Leitung. Er baute um 1900 die Zementfabrik in Wolgast zu einem größeren Betrieb aus.

Auch die Portlandzementfabrik in Lebbin baute er weiter aus. Diese hatte sein Vater 1855 errichtet, sie war seinerzeit die zweite in Deutschland und zeitweise die größte in Europa. Das Werk hatte 1890 600 Beschäftigte. Für sie ließ er 150 Werkswohnungen und viele soziale Einrichtungen bauen. Als die Kreidebrüche bei Lebbin nicht mehr genügend Rohstoff lieferten, wurde Rügener Kreide nach Lebbin transportiert. 1896 erwarb Quistorp mehrere Kreidebrüche auf Rügen, professionalisierte den Abbau sowie Vermarktung und Logistik und ließ daraufhin den Hafen bei Sagard errichten, der zusammen mit dem neuen Ort nach seinem Vornamen den Namen Martinshafen erhielt.

Wie sein Vater, dem er den Quistorp-Gedächtnis-Turm in Stettin erbauen ließ, tätigte Martin Quistorp zahlreiche Stiftungen für seine Heimatstadt Stettin. Er schenkte der Stadt den Eckerberger Wald und ermöglichte damit die Vergrößerung des Quistorp-Parkes.

In Misdroy, wo er ein Sommerhaus bewohnte, förderte Martin Quistorp die Anlage des westlichen Endes der Strandpromenade, baute das alte Dünenschloss in ein christliches Hospiz und Erholungsheim um und schenkte der Gemeinde das Baumaterial für die Kirche. Ihm wurde an der Strandpromenade ein Gedenkstein gesetzt, der noch heute erhalten ist.

1923 wurde Martin Quistorp zum Ehrensenator der Greifswalder Universität ernannt.

Martin Quistorp starb unverheiratet im Stettiner Diakonissen- und Krankenhaus Bethanien an einer Lungenentzündung.

Literatur
 Albert Laack: Die industrielle und soziale Bedeutung von Johannes und Martin Quistorp. In: Die Insel Wollin und das Odermündungs-Gebiet. Frankfurt 2010.

Weblinks
 Lebensläufe von Johannes und Martin Quistorp (PDF; 381 kB) in: Achim von Quistorp, Beiträge zur Genealogie und Geschichte der Familie Quistorp, Berlin 2021, Der Stettiner Zweig
 Friedrich Bartels: An Gottes Segen ist alles gelegen. Lebbin – eine Topographie des Segens. (PDF; 2,7 MB)
 Martinshafen bei Sagard

Einzelnachweise

Martin
Unternehmer (20. Jahrhundert)
Ehrensenator der Universität Greifswald
Unternehmer (Stettin)
Geboren 1861
Gestorben 1929
Mann
Wirtschaft (Provinz Pommern)

Martin Quistorp


Ziua însorită este o pictură în ulei pe lemn realizată în 1565 de Pieter Bruegel. Pictura este una dintr-o serie de șase lucrări, dintre care cinci încă există, care prezintă diferite momente ale anului. Pictura se află în prezent în colecția Muzeului de Istorie a Artei din Viena, Austria.

Peisajul prezentat este cel din lunile februarie și martie, ilustrat de atmosfera sumbră și de copacii desfrunziți. Coroana de hârtie din jurul capului băiatului și mâncarea de vafe sunt trimiteri la perioada de carnaval de dinainte de Postul Mare. Cerul, navele care se scufundă aproape de țărm și copiii din prim plan care se pregătesc sugerează că vine vremea aspră.

Bruegel este renumit pentru picturile sale peisagistice și despre natură. Cele mai multe din tablourile sale peisagiste spun o poveste sau au un mesaj moral.

Picturile din ciclul Lunile anului sunt:

Legături externe
 Site-ul muzeului Kunsthistorisches Museum

Pictura neerlandeză
Picturi realizate de Pieter Bruegel cel Bătrân
Picturi din 1565

Ziua însorită


Tulburările de personalitate sunt tipare (modele) cognitive, emoționale, ale impuls-controlului și relațiilor cu ceilalți, constante și durabile în timp, nonfuncționale, perturbate, care nu permit funcționarea normală în viața de zi cu zi.

Tulburările de personalitate nu se încadrează în tiparul clasic de boală. Nu au un debut limitat în timp, o perioadă de stare și apoi o vindecare în urma unui tratament. Nefiind boli au fost denumite dezvoltări dizarmonice ale structurii psihice ale persoanei în cauză. Aceste structuri particulare au anumite caracteristici:
 sunt schițate și se dezvoltă încă din copilărie;
 se cristalizează la adolescență;
 însoțesc persoana de-a lungul întregii sale existențe.
Studiile epidemiologice arată că 4–12% din populația adultă are un diagnostic oficial de tulburare de personalitate, dar dacă se iau în considerare și gradele ei mai ușoare, procentul este mult mai mare.

Date istorice
Dacă istoria omenirii consemnează și descrie, încă din Antichitate, diverse variante de tulburări psihopatologice, acestea, la rândul lor, integrează sau fac trimiteri la atributele firii umane și la structurările sale dizarmonice, exteriorizate prin tulburări de comportament și adaptare. Cunoașterea lor devine o condiție fundamentală a perceperii și înțelegerii evenimentelor istorice, a căror dinamică sau alternanță a fost și este mereu mediată personologic.

Hipocrate a fost cel care a postulat existența a patru mari umori ale corpului uman: bila galbenă, respectiv neagră, limfa și sângele, care au fost corelate cu cele patru elemente constituente ale lumii și cu cele patru anotimpuri, prezența lor în exces dezvoltând cele patru tipuri de temperament: coleric, melancolic, flegmatic și sangvinic.

Treptat s-au conturat și s-au descris diferite entități nosologice psihiatrice de tulburări de comportament, mai mult sau mai puțin manifeste. Atunci când suferințele provocate anturajului primeau atributele agresivității și criminalității, cazurile erau abordate medico-legal. Francezul Philippe Pinel, psihiatru la Bicêtre, a rămas în istorie ca eliberator al condamnaților cu tulburări psihice, care erau ținuți în condiții de temniță. El a observat cu deosebită atenție cazuistica și particularitățile faptelor incriminatorii și a descris "mania fără delir" ca entitate integratoare a comportamentului imoral și criminal în absența unor fenomene psihotice cunoscute, precum halucinațiile sau ideile delirante. Tulburările de personalitate tind treptat să fie privite ca expresii ale unor procese degenerative ale sistemului nervos de natură constituțional-ereditară.

Între 1867 și 1882 Richard von Krafft-Ebing descrie o structură psihologică dominată de cruzime și introduce în vocabularul medical termenii de sadism și masochism. În concepția autorului comportamentele impulsiv-agresive sunt expresia pulsiunilor sexuale deviate și apanajul – cu precădere – al sexului masculin. Severitatea manifestărilor este în directă concordanță cu prezența unor trăsături de serie psihotică. Cele 10 subtipuri de personalități patologice studiate de psihiatrul german rămân modelele de profunzime și acuratețe descriptivă: psihopatul hipertim, depresiv, nesigur de sine, fanatic, cu stimă de sine scăzută, instabil, exploziv, nervos, apatic și astenic. Autorul le consideră nu entități diagnostice, ci "moduri de a fi". Contribuția lui Carl Schneider se extinde și asupra comportamentelor agresiv-criminale, care nu întotdeauna pot fi asociate impulsivității și explosivității, ci pot fi și apanajul altor structuri personopate.

O contribuție calitativă aparte în descrierile personalităților psihopate o aduce David Shapiro în 1965, care analizează o serie de dimensiuni cognitive, precum spontaneitatea și deficitul elaborărilor, corespunzător cărora primul răspuns la un stimul nu este supus proceselor integrative, identificându-se cu răspunsul final.

Dezvoltarea conceptului de personalitate patologică a parcurs, în a doua jumătate a secolului XX, o etapă a ambiguităților terminologice, corespunzătoare noțiunilor de temperament, caracter și personalitate. Acestea au fost folosite în mod substitutiv, dar primele două au rămas reperele structurale dominante ale personalității. În Clasificarea Internațională a Bolilor Psihice din 1987 s-a încercat introducerea categoriei personalităților accentuate, la care s-a renunțat ulterior. Conceptul își are originile în formulările lui Bénédict Morel, citat de Peter Tyrer, și ale lui Karl Leonhard. Primul a susținut că persoanele au predispoziții temperamentale sub influența unor factori de mediu, care, în alte condiții, ar fi inofensivi. Sistemul DSM – elaborat de Asociația Psihiatrică Americană – situează tulburările de personalitate pe o axă diagonală, independentă de celelalte sectoare nosologice psihiatrice. Faptul se datorează persistenței unei opinii diferențiate, în pofida contribuției lui Emil Kraepelin, Ernst Kretschmer și Hervey M. Cleckley. Ea a fost fundamentată pe conceptul de moral insanity al lui James Cowles Prichard, care postula faptul că pacienții respectivi nu au tulburări de judecată sau alte simptome care le caracterizează, debutează în adolescență și durează toată viața. Distincția dintre tulburările de personalitate și alte tulburări psihopatologice rămâne încă oarecum arbitrară, având în vedere intercondiționările etimologice și patoplastice reciproce.

Clasificare
Există 10 tulburări de personalitate recunoscute de medicina de specialitate; acestea sunt clasificate în trei grupe (clustere).

Cluster A (ciudat și excentric)
 Tulburarea de personalitate paranoidă: suspicioși, neîncrezători, ostili, iritabili, geloși, colecționari de nedreptăți sau procesomani.
 Tulburarea de personalitate schizoidă: izolați, fără vreo manifestare către ceilalți, contact vizual deficitar, neadecvat de serioși, procupați de obiecte neînsuflețite sau constructe metafizice.
 Tulburarea de personalitate schizotipală: multiple ciudățenii ale prezentării, vorbirii, limbaj și gândire excentrică, magică, uneori chiar iluzii și idei de referință, lipsa prietenilor.

Cluster B (dramatic, emotional și imprevizibil)
 Tulburarea de personalitate antisocială: de la 15 ani există un comportament de ignorare și încălcare a drepturilor altora, agresivi, iritabili, impulsivi, iresponsabili, fără remușcări, mincinoși, înșală și escrochează.
 Tulburarea de personalitate borderline: manipulativi, cu sentimentul de gol lăuntric, impulsivi, relații personale instabile și intense cu oscilarea între idealizare și devalorizare, amenințări sau gesturi suicidare, automutilare.
 Tulburarea de personalitate histrionică: dramatici, emoționali, superficiali, seductivi sau provocatori sexual, sugestionabili.
 Tulburarea de personalitate narcisică: plini de ei, cu fantezii nelimitate de succes, putere, strălucire sau iubire ideală, lipsiți de empatie, invidioși, exploatativi în preocuparea de a-și atinge propriile țeluri.

Cluster C (anxios sau temător)
 Tulburarea de personalitate evitantă: rușinoși, timizi, inhibați în relațiile interpersonale, temători de critică, dezaprobare și rejecție. Se privesc ca inadecvați, inferiori altora.
 Tulburarea de personalitate dependentă: dependenți, au nevoie de sfaturi și reasigurări de la cei din jur, cu dificultăți în exprimarea dezacordului de teama să nu piardă sprijinul, inițiază greu proiecte și lucruri pe care să le facă singuri.
 Tulburarea de personalitate obsesiv-compulsivă: perfecționiști, ordonați, rigizi, preocupați de ordine și de reguli, lipsiți de spontaneitate, prea serioși, perseverenți, încăpățânați.

Tulburări de personalitate mixte
Alte tulburări de personalitate care nu sunt incluse în aceste clustere sunt:
 Tulburarea de personalitate pasiv-agresivă: manifestă obstrucționism, încăpățânare și ineficiență, rezistă pasiv în îndeplinirea sarcinilor ocupaționale de rutină, certăreți, se plâng ca nu sunt înțeleși și apreciați.
 Tulburarea de personalitate depresivă: pesimiști, nefericiți, triști, cu stimă de sine scăzută, predispuși spre îngrijorări, vinovăție.
 Tulburarea de personalitate sadică: relațiile sunt dominate de comportamentul crud sau înjositor.

Cauze
Ca în cazul altor probleme de sănătate mentală, tulburările de personalitate sunt probabil rezultatul unor interacțiuni multiple ale factorilor genetici și de mediu. Se acumulează tot mai numeroase dovezi ce susțin existența unei legături genetice, rezultatele din studiile pe gemeni sugerând moștenirea trăsăturilor de personalitate și a tulburărilor de personalitate în limite cuprinse între 30% și 60%. O sinteză narativă pe studiile epidemiologice sugerează și ea că sunt importante familia și experiențele din copilăria precoce – de exemplu, abuz (emoțional, fizic și sexual), neglijare și intimidare.

Trăsături comune
 Trăsăturile sunt pervazive (extensive) și persistente.
 Sunt egosintonice (acceptabile pentru ego) și nu egodistonice (străine egoului).
 Sunt aloplastice și nu autoplastice (pacientul încearcă să schimbe mediul și nu pe sine). Rezultă nemulțumiri, conflicte.
 Trăsăturile sunt menținute cu rigiditate.
 Mecanismele de apărare includ: fantezia, izolarea, proiecția, întoarcerea împotriva sinelui, acting-out.
 Pacientul manifestă fixație în dezvoltare și imaturitate.
 Nu conștientizează și nu solicită ajutor.
 Dezvoltarea inegală a personalității cu deficit al valorilor etice; logica este subordonată impulsurilor.

Simptomatologie

Evoluție și complicații
Tulburările de personalitate se prefigurează încă din adolescență, atunci însă poartă denumirea de tulburări de comportament. Însă nu toate tulburările de comportament devin tulburări de personalitate la vârsta adultă. Tulburarea de personalitate însoțește persoana de-a lungul vieții, dar vârsta amprentează diferit tipurile de tulburări de personalitate. Tulburarea borderline și tulburarea antisocială "se maturizează", manifestările se estompează odată cu vârsta. Tulburările narcisică, dependentă și pasiv-agresivă rămân constante sau chiar se exacerbează cu vârsta. Tulburarea schizotipală și tulburarea obsesională sunt mai bine tolerate social, ele rămânând neschimbate pe parcursul vieții.

Personalitatea paranoidă poate apare ca un prodrom la tulburarea iluzională sau ca schizofrenie adevărată. Acești indivizi sunt la risc de agorafobie, depresie majoră, tulburare obsesiv-compulsivă și abuz de substanțe. Pacienții cu tulburare de personalitate schizoidă pot dezvolta depresie majoră. Pacienții cu personalitate schizotipală pot dezvolta afecțiune psihotică ușoară, tulburare schizofreniformă sau iluzională. La momentul diagnosticului 30–50% au depresie majoră concurentă și aproape toți au avut cel puțin un episod de depresie majoră.

Personalitatea antisocială este asociată cu risc de tulburări anxioase, abuz de substanțe, somatizare. Personalitatea de graniță este asociată cu risc de abuz de substanțe, tulburări ale alimentației (bulimie) și stres posttraumatic. Suicidul este un risc particular la pacienții de graniță. Istoricul de cabotism sau personalitate teatrală este asociat în particular cu tulburările somatoforme. Persoanele cu narcisism sunt la risc de anorexie nervoasă și abuz de substanțe, precum și depresie.

Personalitatea evitantă este asociată cu anxietatea, mai ales fobia socială. Personalitatea dependentă poartă risc de tulburări anxioase și de acomodare. Persoanele cu personalitate obsesiv-compulsivă sunt la risc de infarct miocardic datorită tipului de viață. Aceștia pot fi la risc de tulburări anxioase.

Suicidul este cea mai de temut complicație a tulburărilor de personalitate, tulburarea borderline și cea dependentă având riscul cel mai mare. Totuși, actul suicidar din tulburările de personalitate se deosebește deseori de suicidul din celelalte condiții patologice prin inautenticitatea intenției, fiind de cele mai multe ori demonstrativ, regizat, dar uneori reușind, ducând la așa-zisa "moarte prin accident suicidar". Alte complicații pot fi decompensările depresive, anxioase sau chiar psihotice, fiecare tip de tulburare de personalitate având predispoziții relativ specifice.

Note

Legături externe

Tulburări de personalitate

Tulburare de personalitate


Cuando Conchita se escapa, no hay tocata es una película española, dirigida por Luis María Delgado y estrenada en 1976. Está basada en la novela Reportero de sucesos, de J.A. Valedón.

Argumento
Un empresario taurino, de nombre Carlos, aparece asesinado. Su secretaria y un periodista comienzan a investigar las circunstancias que rodean el crimen, terminando por sumergirse en el submundo de las mafias de la droga. Carlos murió por un ajuste de cuentas al quedar claro que se dedicaba al tráfico de estupefacientes, usando para ello el traje de luces de uno de sus toreros sin que él lo supiera.


Ami Diarra est une  femme politique malienne, membre de l'Alliance pour la démocratie au Mali-Parti africain pour la solidarité et la justice.

Biographie
Ami Diarra est élue députée à l'Assemblée nationale aux élections législatives maliennes de 2020 dans le cercle de Ségou. Elle est nommée  secrétaire parlementaire du bureau de l'Assemblée nationale. L'Assemblée nationale est dissoute le 19 août 2020 après un coup d'État.

Références

Député malien
Femme politique malienne
Personnalité de l'Alliance pour la démocratie au Mali-Parti africain pour la solidarité et la justice

Ami Diarra


Queensland Alumina Limited (QAL) betreibt eine Raffinerie, die Aluminiumoxid herstellt, eine Vorstufe der Aluminiumherstellung. Das Unternehmen befindet sich in Gladstone in Queensland, Australien und  beschäftigt 1050 Personen. Die Jahreserzeugung liegt bei 3,95 Mio. t.

Geschichte

Gegründet wurde Queensland Alumina im März 1967 und es ist heute eines der größten Unternehmen weltweit das Aluminiumoxid herstellt. Die Anlage erstreckt sich über 80 ha eines 3050 ha großen Geländes von QAL. In unmittelbarer Nähe befindet sich eine Hafenanlage auf South Trees Island, die mit der Raffinerie über einen Damm verbunden ist.

QAL gehört seit 2005 zu 80 % Rio Tinto Alcan und zu 20 % einer Tochterfirma der russischen RUSAL. Aufgrund der russischen Invasion in die Ukraine verhängte die Regierung Australiens im Frühjahr 2022 als Sanktion ein Exportverbot für Tonerde, Aluminiumerze und Bauxit nach Russland. Daraufhin übernahm Rio Tinto mit der Begründung, damit den Weiterbetrieb des Werkes sicherzustellen, gegen den Willen von Rusal die vollständige Kontrolle über die Queensland Alumina.

Herstellung
Die Raffinerie verarbeitet nach dem Bayer-Verfahren in vier Verarbeitungsstufen jährlich 8,8 Millionen Tonnen Bauxiterz aus der Weipa-Bauxitmine von Rio Tinto, die 2000 Kilometer entfernt im Norden Queenslands liegt. Der Erz-Transport erfolgt mit Schiffen.

In der Aluminiumherstellung werden 1,5 Millionen Tonnen Kohle der Boundary Hill Mine aus dem Callide-Kohlenfeld, 830.000 Tonnen ätzende Natronlauge und 16,04 Petajoule Erdgas verbraucht.

Des Weiteren werden 105.000 Tonnen Kalk aus Zentral-Queensland mit LKWs antransportiert, 30 Megaliter Wasser täglich und jährlich durchschnittlich 76 MW Strom aus dem Netz von Queensland und 16 MW Strom aus eigener Erzeugung verbraucht.

Siehe auch
 Liste von Aluminiumoxid-Fabriken
 Bauxitbergbau in Australien

Weblinks

Einzelnachweise

Aluminiumoxidhersteller
Produzierendes Unternehmen (Queensland)
Rio Tinto Group
Gladstone Region

Queensland Alumina Limited


Six Stories (Șase povestiri) este o colecție de povestiri de ficțiune de  Stephen King. A fost publicată în 1997 de Philtrum Press ca o ediție limitată (1100 de copii însemnate și numerotate).  Cele Șase povestiri sunt:

 "Lunch at the Gotham Cafe" (mai târziu publicată ca parte a colecției Everything's Eventual, ușor revizuită)
 "L. T.'s Theory of Pets" (mai târziu publicată ca parte a Everything's Eventual)
 "Luckey Quarter" (mai târziu publicată ca parte a Everything's Eventual)
 "Autopsy Room Four" (mai târziu publicată ca parte a Everything's Eventual)
 "Blind Willie" (mai târziu publicată ca parte a Hearts in Atlantis, semnificativ revizuită)
 "The Man in the Black Suit" (mai târziu publicată ca parte a Everything's Eventual, ușor revizuită)

Vezi și
 Bibliografia lui Stephen King

Referințe

Legături externe
'Six Stories' at HorrorKing.com

Colecții de povestiri din 1997 Povestiri de Stephen KingLucrări de Stephen KingColecții de povestiri de Stephen KingCărți din 1997

Six Stories


Mariana Sadovska (Lviv, Ukrajina, 23. travnja 1972.) - ukrajinska je pjevačica, skladateljica i glumica

Otac joj je ukrajinski pjevač Viktor Morozov. Mariana Sadovska započela je svoj rad s kazalištem "Les Kurbas" u rodnom gradu Lvivu u Ukrajini) i nastupajući s kazalištem na festivalima Anatola Vasilieva u Sankt Peterburgu i Moskvi. Za svoj projekt angažirao ju je Jerzy Grotowski u Pontederi u Italiji. Pozvana je u Kazalište Gardzienice u Poljskoj, gdje je 10 godina radila kao glumica i glazbena redateljica. Tijekom svoga mandata u Gardzieniceu vodila je etnomuzikološke ekspedicije u Ukrajinu, Irsku, Egipat, Kubu i Brazil. Otada je organizirala mnoge kulturne razmjene između suvremenih umjetnika iz Europe i Sjedinjenih Američkih Država s tradicionalnim pjevačima Ukrajine.

Preselila se u New York uz potporu zaklade "Earth" 2001. godine. Tamo je radila kao glazbena direktorica u La Mami, s rezidencijalnom kazališnom kućom E.T.C., Yara Arts Group. Tijekom boravka u New Yorku imala je samostalne nastupe, kao i na suradnje s umjetnicima kao što su: Julian Kytasty, Michael Alpert, Anthony Coleman, Frank London, Victoria Hanna i Sanda. Global Village izdao je njen prvi samostalni albim "Pjesme koje sam naučila u Ukrajini" 2001. godine. U suradnji s grupa EVOE snimila je svoj drugi samostalni album "Borderland" 2005. godine. Od tada je mnogo nastupala u klubovima New Yorka.

Predavala je na glazbenim radionicama u: SAD-u, Velikoj Britaniji, Izraelu, Poljskoj i u Afganistanu. Gostovala je na Sveučilištu Princeton 2006. godine, a 2008. postala je Fulbrightova stipendistica.

Suprug joj je njemački umjetnik Andre Erlen.

Izvori

Ukrajinski pjevači
Ukrajinski skladatelji
Ukrajinski glumci

Mariana Sadovska


Governor Wallace Rider Farrington High School is a public grades 9–12 high school located in the Kalihi district of Honolulu on the island of Oahu, Hawaii, United States.

The school is named after the late Wallace Rider Farrington, the sixth governor of the Territory of Hawaii, who served from 1921 to 1929.

Farrington is an urban high school that serves a community of mostly lower socio-economic families and a smaller number of middle-class families.

FHS is the home of the Governors and is part of the Hawaii State Department of Education.

During World War II, the U.S. Army used the school as a hospital.

Farrington High School was honored as a 2017 Model School by the International Center for Leadership in Education.

Campus
Farrington High School was designed by noted Hawaii architect Charles William Dickey . The 26 acre (100,000 m²) campus, which is located at 1564 North King Street, Honolulu, is bounded on the north by Interstate H-1, on the west by Kalihi Street, and on the east by Houghtailing Street. The surrounding neighborhood consists of a mix of residential, commercial, and industrial properties.  The campus boasts the sculpture The Seed by renowned Hawaiian artist Satoru Abe.

Notable alumni

Listed alphabetically by last name (year of graduation):
 Simeon R. Acoba, Jr. (1962) – associate justice, Hawaii State Supreme Court (2000–present)
 Bob Apisa (1963) – college football All-American Michigan State University
 Dennis Arakaki – Hawaii state representative (1985-2006)
 Benjamin J. Cayetano (1958) – Governor of Hawaii (1994–2002); first Filipino-American governor in the U.S.
 Nuu Faaola (1982) – National Football League player, New York Jets and Miami Dolphins (1986–89)
 Mario Fatafehi (1999) – NFL player, Denver Broncos (2003–04)
 Ta'ase Faumui – football player, Pittsburgh Steelers (1994–95)
 Dick Jensen – entertainer, Christian evangelist
 Shawn Lauvao – offensive lineman for NFL's Washington Redskins
 Vince Manuwai (1999) – NFL player, Jacksonville Jaguars 2003–10
 John Matias – MLB player, Chicago White Sox
 Donna Mercado Kim – Hawaii state senator (2000–present); former state senate president (2012-2015)
 Janet Mock (2001) – writer, TV host and author of New York Times bestseller Redefining Realness
 Al Noga (1983) – former NFL player
 Niko Noga (1979) – former NFL player
 Jesse Sapolu (1979) – NFL player, San Francisco 49ers, 4-time Super Bowl champion
 Augie T. (1986) – entertainer, comedian, Honolulu City Council District 9 Councilmember
 Josh White – football player, Arena Football League
 Wally Kaname Yonamine (1945) – NFL player, San Francisco 49ers (1947); Nippon Professional Baseball (Japan), Yomiuri Giants, Chunichi Dragons; Japanese Baseball Hall of Fame (1994); founder/owner, Wally Yonamine Pearls – Roppongi, Tokyo, Japan; philanthropist – Wally Yonamine Foundation; Governors Hall of Fame (2007 inductee)

Demographics

There were 2,569 students as of the 2014–15 school year, with the following racial composition:

 White: 1.3%
 Black: 0.6%
 Hispanic: 1.2%
 Asian/Pacific Islander: 94.7%
 American Indian: 0.4%
 Two of more races: 1.8%

As of 2017, the school has over 60% free and reduced lunch students, 10% Special Education students, and 11% English Language Learners.

References
Hawaii High School Athletic Association (n.d.). Farrington High School HHSAA Championship Records. Retrieved May 14, 2007, from HHSAA Web site: http://www.sportshigh.com/tournament_records/by_school/Farrington+High+School
Hawaii State Department of Education (n.d.). School Status and Improvement Report (School Year 2004–2005): Governor Wallace Rider Farrington High School. Retrieved December 5, 2005, from State of Hawaii Department of Education, Accountability Resource Center Hawaii Web site: http://arch.k12.hi.us/school/ssir/2005/honolulu.html
Gee, P. (March 6, 2005). Farrington's Govs' Guard has right moves. Honolulu Star-Bulletin. Retrieved December 6, 2005, from http://starbulletin.com/2005/03/06/news/story9.html
Hiller, J. (December 13, 2001). That old school tie is a bootstrap, governor. Honolulu Advertiser. Retrieved June 4, 2004, from http://the.honoluluadvertiser.com/article/2001/Dec/13/ln/ln28a.htm

https://www.imdb.com/name/nm1966660/?ref_=fn_al_nm_1

External links
 Hawaii State Department of Education

Public high schools in Honolulu
Educational institutions established in 1936
1936 establishments in Hawaii

Farrington High School


Topçuköy, Kırklareli ilinin Vize ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1901'den beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Kırklareli il merkezine 67 km, Vize ilçe merkezine 11 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Vize belde ve köyleri

Topçuköy, Vize


Ute Bock (27. juni 1942 – 19. januar 2018) var en østrigsk underviser. Ute Bock var grundlæggeren af Flüchtlingsprojekt Ute Bock og talrige andre projekter med fokus på hjælp til flygtninge.

Arbejdsliv
Ute Bock blev født i 1942 i byen Linz, Østrig. Fra 1962 til 1969 var hun aktiv på et hjem i Biedermannsdorf, og herefter begyndte hun at arbejde på Gesellenheim Zohmanngasse i Wien. I 1976 blev Ute Bock leder af stedet. I begyndelsen af 1990'erne var det primært børn af gæstearbejderfamilier, som blev sendt til Ute Bock i Zohmanngasse, men senere kom også et stigende antal uledsagede flygtningebørn, som søgte asyl i Østrig, til hjemmet.

Hjemmet i Zohmanngasse, der går under navnet "Ute Bock Haus", kan huse op til 70 mennesker og tilbyder husly, vejledning og tyskundervisning for flygtninge og asylansøgere. Herudover er der også 50 eksterne lejligheder i Wien med tilknytning til Ute Bock Haus.

Film
I marts 2010 havde dokumentarfilmen Bock for President premiere. Filmen af Houchang Allahyari og Tom-Dariusch Allahyari portrætterer Ute Bock og hendes arbejde henover en periode på 2 år.

Priser
 1999: Ute-Bock-Preis für Zivilcourage
 2000: UNCHR Flygtningepris
 2002: Bruno Kreisky Preis für die Verdienste um die Menschrechte.
 2002: Dr. Karl Renner-Preis
 2003: Marietta og Friedrich Torberg-medalje
 2004: Østrigsk Røde Kors Pris
 2005: Ute Bock var en ud af fem østrigske kvinder, der blev udvalgt til nobels fredspris' Project 1000 Women i 2005.
 2007: Weltmenschpreis
 2011: Mitten im Leben-Prisen
 2012: Goldenes Verdienstzeichen der Republik Österreich

Referencer

Lærere fra Østrig
Kvinder fra Østrig
Aktivister fra Østrig
Fredspriser

Ute Bock


Basketball Hall of Fame steht für:

 Naismith Memorial Basketball Hall of Fame in Springfield, Massachusetts
 Women's Basketball Hall of Fame in Knoxville, Tennessee
 National Collegiate Basketball Hall of Fame in Kansas City, Missouri

Siehe auch:
 FIBA Hall of Fame in Alcobendas, Spanien

Basketball Hall of Fame


Melankoli (også Aften, Jalousi, Den gule båd eller Jappe på stranden) er et motiv af den norske maler Edvard Munch, som han udførte mellem årene 1891 og 1896 i fem malerier og to træsnit 1896 og 1902.
Det viser i forgrunden en mand, der sidder på stranden med hovedet understøttet af en hånd, mens et par i baggrunden er på vej til en sejltur. Farverne understøtter scenens melankolske stemning.
I motiverne behandlede Munch vennen Jappe Nilssens ulykkelige kærlighedsaffære med den gifte maler Oda Krohg, og hans eget tidligere forhold til en ligeledes gift kvinde kunne spejles heri.
Den melankolske figur i forgrunden er derfor knyttet både til Munchs ven og til ham selv.

Melankoli betragtes som et af de første symbolske billeder af den norske maler og indgår i Livsfrisen, et tematisk navn for flere af Munchs malerier og grafiske arbejder. Værkerne blev udstillet i 1903, og et samlende motiv er eksistentiel angst, knyttet til livets faser, kærlighed og død.

Billedbeskrivelse
Umiddelbart ved billedets forreste kant sidder en sammensunken mandlig figur på en stenet strand.
Han støtter eftertænksomt hovedet med den ene hånd, en klassisk positur for melankoli.
1892-versionen afviger fra de andre billeder, idet figuren er skubbet helt ned i nederste højre hjørne.
Det bortvendte hoved og håndens retning understreger bevægelsen ud af billedet.
Denne hjørneposition trækker beskuerens opmærksomhed tilbage til landskabet, der således bliver en ligeværdig del af billedet.
I den øverste del af billedet ses en gangbro med tre figurer: et par og en mand forrest med årer.
De er på vej til en gul båd for enden af anløbsbroen.
Den buede strandlinje der fortsætter bag anløbsbroen, skaber en dybdeffekt og korresponderer med træ- og skyformationerne i baggrunden.

Det første udkast fra 1891 er en blanding af forskellige maleteknikker: pastel, olie og blyant. Dele af lærredet forblev umalet.
Det giver ifølge Hans Dieter Huber billedet en tør, freskoagtig virkning.
De senere oliemalerier beholder også deres plane former med forenklede konturer, der minder om syntetisme.
Der er intet luftperspektiv og skygger, nuancer (ty. Schattierungen), kun figurens hoved og hånd viser en tredimensionel plasticitet.
Med den brede penselføring og "forenkling og stilisering af linje, form og farve" foregriber billedet stilen i Munchs fremtidige værker – ifølge Tone Skedsmo og Guido Magnaguagno.

Fortolkning
Alf Bøe ser i Melankoli et "større personligt gennembrud" for Munch.
Efter forskellige tidligere forsøg – som Det syge barn eller Nat i Saint-Cloud – fandt Munch i dette nøgleværk frem til den intense psykologiske malestil, der blev kendetegnende for hans symbolistiske værker fra 1890'erne.
Ifølge Tone Skedsmo og Guido Magnaguagno udtrykker Munchs billede primært en stemning.
Malerens tanker og følelser overføres umiddelbart til lærredet, og naturen tjener som bærer af denne stemning.
Fra de store, forenklede former over kystlinjens buede rytme til den dystre farvetone er kompositionen helt underlagt frembringelsen af stemning.

Hans Dieter Huber analyserer virkningen af farverne fra "jalousiens gulgrønne tåge" til den "slangeformede blåviolette" kystlinje, der forbinder melankolikeren til begivenhederne på anløbsbroen og synes at "ville omslutte og holde ham fangen".
Selv den gule båd, der gav billedet et af dets alternative titler, har farven for jalousi, som allerede understreget af Christian Krohg: "Man må takke Munck for at båden er gul – var den ikke det, havde Munch ikke malet billedet."
Shelley Wood Cordulack henviser især til strandens usædvanlige sorte farve, som ikke kun kompositorisk knytter den sorte skikkelse i forgrunden til silhuetterne i baggrunden med samme farve – hvilket klargør grunden til den melankolske stemning – men også farvesymbolsk gælder som udtryk for sorg og melankoli.

For kurator ved Museum of Modern Art Ann Temkin minder strandlinjens smidighed såvel om en indre fantasi som om et eksternt landskab.
For Arne Eggum symboliserer det ensomhed og følelsen af tomhed hos den tungsindige figur i forgrunden, hvis vision eller forestillinger parret på broen giver anledning til.
Også Reinhold Heller ser i parret en projektion af den jaloux mand.
Spændingen mellem illusion og virkelighed intensiveres med de anvendte billedlige midler – som for eksempel kontrasten mellem rumlig dybde og plane former.
Munch selv skrev om det i en note omkring 1894/95: "Jalousi – en stor øde Strand".
For Ulf Küster minder scenen på billedet om Henrik Ibsens drama Gengangere.
Som Helene Alving i Gengangere beretter om noget publikum ikke kan se, synes figuren i forgrunden i Munchs billede at dele med beskueren, hvad der sker i baggrunden.
Munch overførte på den måde det dramatiske virkemiddel 'teikoskopi' til maleriet (gr. τεῖχος, bymur – 'set fra muren').

Uwe M. Schneede ser i figuren i forgrunden en formidlerfigur, der ophæver billedets enhed.
På den ene side symboliserer den kunstneren selv og hans isolation fra hvad der sker, og på den anden taler han direkte til beskueren og appellerer til dennes deltagelse.
Til forskel fra kunsten i det tidlige 1800-tal er subjektet ikke længere en del af handlingen optrædende midt i billedet, men befinder sig afskåret og endda bortvendt ved billedets kant.
De tre figurer på anløbsbroen tilhører en anden verden; de symboliserer opbruddets klassiske topos: 'afgang til en kærlighedsø' og er fremstillet i lyse, lovende farver.
Tilbage er det ensomme individ, overladt til sig selv, og for hvem de andres livslykke forbliver uden for rækkevidde.
I stedet oversætter han konflikterne mellem den indre og ydre verden til en kreativ proces,
og derved viste allerede Melankoli grundkonstellationen i billederne Fortvivlelse og Skriget, hvor bruddet mellem en jeg-figur og dennes omgivelser blev videreudviklet og som skulle udvikle sig til et "landskab af død."
I en senere version – også med titlen Fortvivlelse – placeres Jappe-figuren fra Melankoli med en modifikation af motivet under Skrigets rødfarvede himmel, en ifølge Heller "additiv komposition", der mister de tidligere motivers intensitet og virkning.

Baggrund
Motivet til en melankolsk figur i et landskab har i kunsthistorien en lang tradition, som går tilbage til Geertgen tot Sint Jans' († o. 1495) Johannes i ørkenen () og Albrecht Dürers Melankoli I.
Arne Eggum ser et slægtskab med raderingen Aften af Max Klinger, der var kendt i Kristiania, og Paul Gauguins maleri Kristus på Oliebjerget, hvor en stedfortræderfigur som hos Munch udtrykker malerens lidelser.
Reinhold Heller bekræfter ganske vist tilknytningen til en tematisk tradition, men han er imod en specifik henvisning til Dürer og Gauguin, da Munchs stil ikke så meget trak på kunsthistoriske forbilleder som på hans egne erindringer.
Således blev figuren ved strandbredden i Munchs arbejde til et slags sindbillede, frigjort fra den konkrete lejlighed for at udtrykke en grundlæggende menneskelig stemning.
En forløber for motivet i Munchs værk kan for eksempel ses i den eftertænksomme positur hos figuren i Nat i Saint-Cloud eller portrættet af søsteren i Inger på stranden, hvor naturen også bliver et spejl af menneskelige følelser.
Stranden forbliver karakteristisk for Munchs arbejde – ofte som et aftenbillede. Matthias Arnold beskriver: "Folk står alene eller parvis – men også da for sig selv – ved bredden og kigger på havet, denne afspejling af deres sjæl".

Den konkrete anledning til billedet gav sommeren 1891, som Munch – i lighed med tidligere somre – tilbragte i Åsgårdstrand, en lille norsk kystby i Oslofjorden, hvor mange borgere og kunstnere fra Kristiania opholdt sig om sommeren.
Munchs ven Jappe Nilssen og malerægteparret Christian og Oda Krohg tilbragte sommeren på samme sted, og Munch var vidne til den 21-årige vens ulykkelige kærlighedsaffære med en ti år ældre gift kvinde.
Forholdet mindede Munch om hans egen lige så ulykkelige kærlighed til Milly Thaulow et par år tidligere.
Munch var også 21 år gammel, da han i 1885 forelskede sig i den tre år ældre hustru til hans fætter Carl Thaulow (en bror til maleren Frits Thaulow), en forbudt kærlighed, der plagede ham længe og som han 1890-1893 bearbejdede i novelleagtige optegnelser, hvor han gav sin elskede navnet "Fru Heiberg".
Ved afslutningen af forholdet udtrykte han: "Derefter opgav jeg alt håb om at kunne elske".
Ifølge Reinhold Heller gav Jappe Nilssen Munch mulighed for i sommeren 1891 at genopleve egne erfaringer for anden gang og give dem kunstnerisk udtryk.
Den portrætterede Jappe i en melankolsk positur er således en tvetydig rollemodel for maleren selv.

I et notat eller prosadigt der formentlig er fra begyndelsen af 1890'erne, gengiver Munch stemningen i billedet med egne ord :

Billedets historie
I løbet af 1891 lavede Munch et stort antal skitser om emnet melankoli, hvor han varierede kystlinjen og personens position i forgrunden.
Fælles for alle skitserne var en flad og silhuetagtig karakter, der markerede en stilændring fra indflydelsen fra de parisiske års neoimpressionisme til fremtidens syntetisme og symbolisme.
For Reinhold Heller viser antallet af skitser betydningen af motivet for Munch, samt hans intense kamp for et nyt udtryk.
Til efterårsudstillingen i Kristiania i 1891 indgav Munch også en første version af Melankoli – på det tidspunkt endnu med titlen Aften – ud over tre andre værker.
For det meste antages det, at det drejer sig om den pastelversion, som nu er i Munchmuseumet i Oslo.
Arne Eggum formoder på den anden side, at oliemaleriet fra 1894 fra en privat samling kunne være afsluttet i 1891 og sendt til udstillingen.

Reaktionerne på Munchs nye værker var næsten helt negative.
Erik Werenskiold beskyldte for eksempel Munch for "normalt at efterlade sine arbejder halvt færdige, for at smøre olie- og pastelfarver på og for uanset atmosfæren at forlade store dele af lærredet helt uberørt".
Aviskritikere kaldte hans billeder "humoresker".
Ironisk nok var Christian Krohg – der sammen med sin kone var modellerne til parret på anløbsbroen – den eneste positive røst: 'Det er et meget bevægende billede, højtideligt og seriøst – næsten religiøst'.
Krohg så en stor kløft mellem den norske tradition, som han egne billeder også fulgte, og Munchs værker, der ikke havde forbindelse til de fælles forgængere:
Munch henvender sig med sin kunst direkte til betragterens sjæl: "Han er den eneste og den første, der forpligter sig til idealisme og tør gøre naturen, modellen mv. til støtte for sit stemningsleje og dermed opnå mere. – Har nogen hørt om en sådan farveklang som i dette billede?"

Munch kunne med et stipendium tilbringe vinteren 1891/92 i Nice; men også her optog indtrykkene fra sommeren i Norge ham mere end omgivelserne ved Middelhavet.
Her lavede han de første forberedende arbejder til den intense røde himmel i en solnedgang, som senere kunne ses i Skriget.
Det meste af tiden kæmpede Munch dog igen med det melankolske motiv, hvoraf han skabte en vignet for den danske digter Emanuel Goldstein (1862-1921), som Munch havde mødt i Paris 1889.
Sandsynligvis i marts 1892, før han vendte tilbage til Norge, skabte Munch efter skitserne til vignetten den version fra 1892, som boet efter Charlotte og Christian Mustad 1959 lod overgå til det norske Nasjonalgalleriet, hvor maleriet siden 1970 har kunnet ses.
De første udkast viste endnu den fra de andre versioner kendte figur i profil, før Munch malede det over og drejede hovedet nedad og ud af billedet.
Først i juni 1892 afsluttede Munch endelig arbejdet med vignetten, som havde optaget ham i et halvt år.

Fra den første sammenstilling i 1893 af hans værker med titlen Studie til en serie: Kjærligheten udgjorde Melankoli en integreret del af den såkaldte Livsfrise, en cyklus af de centrale værker af Munch om temaerne liv, kærlighed og død.
I årene 1893, 1894 og 1894 til 1896 skabte han tre andre maleriversioner af emnet.
To træsnit er fra 1896 og 1902.
I Catalogue raisonné af Gerd Woll med Munchs grafik betegnes de Evening. Melancholy I og Melancholy III.
De to træsnit er næsten identiske.
Imidlertid beholdt kun versionen fra 1902 den samme orientering som i maleriversionerne, mens versionen fra 1896 er spejlvendt.
De to træsnit består af to separate plader (ty. Platten), som igen var opdelt for at tillade forskellige farveprøver.
Ved trykningen eksperimenterede Munch med en række farvekombinationer.
Titlen Melankoli brugte Munch i sine senere værker til to andre motiver: portrættet af en grædende kvinde på stranden (for eksempel i Reinhardt Frieze, vist i Neue Nationalgalerie i Berlin) og et portræt af søsteren Laura, der fra sin ungdom led af depression.

Noter og referencer
Artiklen er en oversættelse af den tilsvarende tyske i denne version fra 4. juni 2018
Noter tilkommet under og efter oversættelsen

Referencer fra det tyske forlæg

Se også
 Værker af Edvard Munch

Litteratur
 [Fra artiklens tyske forlæg]
 Arne Eggum: "Die Bedeutung von Munchs zwei Aufenthalten in Frankreich 1891 und 1892". I: Sabine Schulze (udg.): Munch in Frankreich. Schirn-Kunsthalle Frankfurt i samarbejde med Musée d'Orsay, Paris og Munchmuseet, Oslo. Hatje, Stuttgart 1992, , s. 123-125.
 Arne Eggum: "Melancholie". I: Edvard Munch. Liebe, Angst, Tod. Kunsthalle Bielefeld, Bielefeld 1980, uden ISBN, s. 131-132.
 Reinhold Heller: Edvard Munch. Leben und Werk. Prestel, München 1993. , s. 52-57.
 Uwe M. Schneede: Edvard Munch. Die frühen Meisterwerke. Schirmer/Mosel, München 1988, , s. 7-9.
 Tone Skedsmo, Guido Magnaguagno: "Melancholie, 1891". I: Edvard Munch. Museum Folkwang, Essen 1988, uden ISBN. Kat. 25.

Eksterne henvisninger
 Om 'Melankoli' (NG.M.02813) hos Samling.nasjonalmuseet.no
 eMunch.no – digitalt arkiv fra Emunch.no
 'Edvard Munch og Danmark' fra Kunstonline.dk

Malerier af Edvard Munch

Melankoli (Munch)


Henry Somerset, 2nd Earl of Worcester (26 November 1549) was an English nobleman. He was the son of Charles Somerset, 1st Earl of Worcester and Elizabeth Herbert, 3rd Baroness Herbert. On his father's death on 15 April 1526, he succeeded as the second Earl of Worcester. From his mother, he inherited the title of Baron Herbert.

He was invested as a Knight on 1 November 1523 in Roye, France, by the Duke of Suffolk.

Somerset obtained Tintern Abbey after the Dissolution of the Monasteries.

Family
He married twice:
 Firstly, by papal dispensation dated 15 June 1514, to Lady Margaret Courtenay, daughter of William Courtenay, 1st Earl of Devon, by Catherine of York, daughter of Edward IV, King of England.  Margaret died before 15 April 1526. Some sources say the union produced no children.
 Secondly, before 1527, to Elizabeth Browne, daughter of Anthony Browne, Knt., by Lucy, daughter of John Neville, 1st Marquess of Montagu. Somerset died on 26 November 1549. The children of Henry Somerset and Elizabeth Browne were:
 Lady Lucy Somerset (152423 February 1583) who married John Neville, 4th Baron Latimer.
 William Somerset, 3rd Earl of Worcester (c. 1526/721 February 1589). Heir and successor of his father.
 Francis Somerset (By 153222 July 1563), often said to have died at the battle of Pinkie in 1547, but fought at the siege of Leith in 1560, and was Member of Parliament for Monmouthshire, 1558. He was killed in an attack on Le Havre in 1563
 Charles Somerset
 Thomas Somerset.
 Lady Anne Somerset (died 17 October 1596), married Thomas Percy, 7th Earl of Northumberland. Her husband was beheaded on 22 August 1572. They had four daughters and one son (died young).
 Lady Eleanor Somerset, married Henry Johns
 Lady Joan or "Jane" Somerset married Sir Edward Mansel.

Family tree

Ancestry

References

General
 G. E. Cokayne. The Complete Peerage of England, Scotland, Ireland, Great Britain, and the United Kingdom, Vol. VIII, G. Bell & sons, 1898. pg 200. Google eBook
 Burke, John, Burke's genealogical and heraldic history of peerage, baronetage and knightage, G. P. Putnam's Sons: New York, 1914.
 Questier, Michael C., Catholicism and community in early modern England, Cambridge University Press, 2006.

02
04
Worcester, Henry Somerset, 2nd Earl of
Worcester, Henry Somerset, 2nd Earl of
H
16th-century English nobility
Knights Bachelor

Henry Somerset, 2nd Earl of Worcester


Sara Serpa (Lisboa, 1979), é uma compositora, pianista e cantora de jazz portuguesa. Foi a primeira artista portuguesa a ser eleita como Rising Star pela revista de jazz Down Beat.

Biografia
Sara Serpa é natural de Lisboa, onde nasceu no dia 27 de Fevereiro de 1979.  Com 7 anos começa a aprender piano na Academia de Amadores de Música, segue-se o Conservatório Nacional de Lisboa, onde estuda não só piano como também canto.  Mais tarde, estuda pintura durante dois anos na Faculdade de Belas Artes de Lisboa que troca pelo ISPA, onde se licencia em Inserção e Reabilitação Social.

Após conhecer a pianista Paula Sousa, inscreve-se nas aulas do Hot Clube de Portugual e começa a usar a voz como instrumento e a improvisar.  Em 2005, vai estudar na Berklee College of Music, em Boston, três anos depois, muda-se para Nova Iorque onde fica a residir. Lá estuda com Ed Tomassi, Dave Santoro, Dominique Eade, Mili Bermejo, entre outros.

Ao longo da sua carreiro colaborou com diversos artistas e foi a primeira portuguesa a actuar em Nova York na Village Vanguard.

Prémios e Reconhecimento
A revista de jazz Down Beat elegeu-a Rising Star-Female Vocalist em 2019.

Discografia Seleccionada
A sua discografia é composta por:

 2005 - Sara Serpa Quintet
 2008 - Rosa-shock
 2011 - Mobile
 2014 - Sara Serpa & André Matos: Primavera
 2016 - All the Dreams
 2020 - Recognition: Music For A Silent Film
 2021 - Intimate Strangers

Ligações Externas
Site Oficial | Sara Serpa

Referências

Nascidos em 1979
Naturais de Lisboa
Pianistas
Cantoras de Portugal
Compositoras
Compositores de Portugal

Sara Serpa


Teoria geometrică a grupurilor este un domeniu matematic dedicat studiului grupurilor finit generate prin explorarea legăturilor dintre proprietățile algebrice ale unor astfel de grupuri și proprietățile topologice și geometrice ale spațiilor pe care  aceste grupuri (adică atunci când grupurile în cauză sunt realizate ca simetrii geometrice sau transformări continue ale unor spații).

O altă idee importantă în teoria geometrică a grupurilor este aceea de a considera grupurile finit generate ca obiecte geometrice. Aceasta se face de obicei prin studierea  ale grupurilor, care, pe lângă structura de graf, sunt dotate cu structură de spațiu metric, dat de așa numita .

Teoria geometrică a grupurilor, ca domeniu distinct, este relativ nouă și a devenit o ramură clar identificabilă a matematicii la sfârșitul anilor 1980 și începutul anilor 1990. Teoria geometrică a grupurilor interacționează îndeaproape cu , geometria hiperbolică, , teoria computațională a grupurilor și geometria diferențială. Există, de asemenea, legături substanțiale cu teoria complexității, logica matematică, studiul grupurilor Lie și subgrupurile lor discrete, sistemele dinamice, teoria probabilităților,  și alte domenii ale matematicii.

În introducerea cărții Topics in Geometric Group Theory, Pierre de la Harpe scria: "Una dintre convingerile mele personale este că fascinația față de simetrii și grupuri este o modalitate de a face față frustrărilor limitelor vieții: ne place să recunoaștem simetriile care ne permit să recunoaștem mai mult decât ceea ce vedem. În acest sens, studiul teoriei geometrice a grupurilor este o parte a culturii, și îmi amintește de mai multe lucruri pe care Georges de Rham le practica în mai multe rânduri, cum ar fi predarea matematicii, recitarea lui Mallarmé, sau salutul adresat unui prieten".

Istorie
Teoria geometrică a grupurilor a reieșit din , care studia în mare măsură proprietățile grupurilor discrete prin analiza  care descriu grupurile drept factori ai ; acest domeniu a fost mai întâi studiat sistematic de , student al lui Felix Klein, la începutul anilor 1880,  și formă timpurie se găsește în 1856 în  al lui William Rowan Hamilton, care a studiat grupul de simetrie icosaedrală, prin intermediul grafului muchiilor dodecaedrului. În prezent, teoria combonatorică a grupurilor este, ca domeniu, în mare parte subsumată teoriei geometrice a grupurilor. Mai mult, termenul "teoria geometrică a grupurilor" a ajuns adesea să studieze grupuri discrete folosind metode probabilistice, de teoria măsurii, aritmetice, analitice și alte abordări care se află în afara arsenalului tradițional de al teoriei combinatorice a grupurilor.

În prima jumătate a secolului al XX-lea, lucrările de pionierat ale lui , ,  și , , , printre alții, au introdus câteva idei topologice și geometrice în studiul grupurilor discrete. Alți precursori ai teoriei geometrice a grupurilor sunt  și . Prima a fost introdusă de Martin Grindlinger în anii 1960 și dezvoltată în continuare de  și .  Ea studiază , care corespund prezentărilor grupurilor finite, prin condițiile combinatorice de curbură și derivă proprietățile algebrice și algoritmice ale grupurilor din astfel de analize. Teoria Bass-Serre, introdusă în cartea lui Serre din 1977, oferă informații structurale algebrice despre grupuri prin studierea acțiunilor de grup pe arbori simpliciali. Printre precursorii externi ai teoriei geometrice a grupurilor se numără studiul laticelor în grupurile Lie, în special , studiul  și progresele realizate în  și în geometria hiperbolică în anii 1970 și la începutul anilor 1980 determinate, în special, de  lui .

Apariția teoriei geometrice a grupurilor ca domeniu distinct al matematicii este de obicei identificată la sfârșitul anilor 1980 și începutul anilor 1990. Ea a fost stimulată de monografia lui Mihail Gromov din 1987 "Grupurile hiperbolice" care a introdus noțiunea de , care surprinde ideea unui grup finit generat ca având curbură negativă pe scară largă, și monografia sa Invarianții asimptotici ai grupurilor infinite care rezuma programul lui Gromov de înțelegere a grupurilor discrete până la . Lucrarea lui Gromov a avut un efect transformator asupra studierii grupurilor discrete iar fraza "teoria geometrică a grupurilor" a început să apară imediat după aceea. (a se vedea, de exemplu,).

Temele și evoluțiile moderne
Temele notabile și evoluțiile teoriei grupurilor geometrice din anii 1990 și 2000 includ:

 Programul lui Gromov de studiu al proprietăților cvasiizometrice ale grupurilor.

 O temă larg răspândită în zonă este programul lui Gromov de clasificare a  în funcție de geometria lor la scară largă. Formal, aceasta înseamnă clasificarea grupurilor finit generate cu  până la cvasiizometrie. Acest program implică:
 Studiul proprietăților care sunt invariabile în raport cu . Exemple de astfel de proprietăți ale grupurilor finit generate sunt:  a unui grup finit;  sau  a unui ; numărul de capete ale unui grup; ; tipul de  al  a unui grup hiperbolic;  ale grupurilor finit generate (vezi, de exemplu,); și altele
 Teoremele care folosesc invarianți de cvasiizometrie pentru a demonstra rezultatele algebrice despre grupuri, de exemplu: ; Teorema capetelor a lui Stallings; .
 Variații de rigiditate cvasiizometrică, în care se clasifică algebric toate grupurile care sunt cvasiizometrice cu un anumit grup sau spațiu metric. Această direcție a fost inițiată de lucrarea lui  cu privire la rigiditatea cvasiizometrică a laticelor de rang unu și la lucrarea lui Farb și Mosher depre rigiditatea cvasiizometrică a .

 Teoria grupurilor  și . O dezvoltare deosebit de importantă este cea a lui Sela din anii 1990, din care a rezultat soluția problemei izomorfismului pentru grupurile cuvânt-hiperbolice. Noțiunea de grupuri relativ hiperbolice a fost la început introdusă de Gromov în 1987 și rafinată de Farb și Bowditch, în anii 1990. Studiul grupurilor relativ hiperbolice a devenit proeminent în anii 2000.
 Interacțiunile cu logica matematică și cu studiul teoriei de ordinul întâi a grupurilor libere. Progrese deosebit de importante s-au realizat pe marginea celebrelor , datorită activității lui Sela și a celei lui Harlampovici și Meanikov. Studiul grupurilor limită și introducerea limbajului și mecanismelor geometriei algebrice necomutative a ieșit la rampă.
 Interacțiunile cu informatica, teoria complexității și teoria limbajelor formale. Această temă este exemplificată de dezvoltarea teoriei , o noțiune ce impune anumite condiții geometrice și teoria limbajelor asupra operației de înmulțire într-un grup finit generat.
 Studoul inegalităților izoperimetrice, funcțiilor Dehn și generalizărilor lor pentru grupul finit prezentat. Aceasta include, în particular, activitatea lui Birget, Olșanski,  și Sapir care caracterizează esențialmente posibilele funcții Dehn ale grupurilor finit prezentate, precum și rezultate ce furnizează construcții explicite de grupuri cu funcții Dehn fracționare.
 Dezvoltarea teoriei descompunerilor JSJ pentru grupuri finit generate și finit prezentate.
 Legăturile cu , studiul  asociate cu grupurile discrete și cu teoria probabilității libere. Această temă este reprezentată, în particular, de progresul considerabil pe marginea  și  și de dezvoltarea și studiul noțiunilor asociate de teoria grupurilor (vezi, de exemplu,).
 Interacțiunile cu teoria analizei cvasiconformale a spațiilor metrice, în special în legătură cu  despre caracterizarea grupurilor hiperbolice cu  homeomorfe cu 2-sfera.
 , și ele în relație cu .
 Interacțiunile cu dinamica topologică în contextul studiului acțiunii grupurilor discrete asupra diferitelor spații compacte și compactificărilor de grupuri
 Dezvoltării teoriei acțiunilor de grup pe -arbori (în special pe mașina Rips), și aplicațiile ei.

Exemple

  infinit Z

   (prin )

  (automorfismele suprafețelor)

 Grupuri Coxeter
  generale
  F

 , , și alte grupuri care acționează discontinuu pe spații simetrice, în particular  din grupurile Lie semisimple.

Bibliografie

Cărți și monografii
Aceste texte acoperă teoria geometrică a grupurilor și subiectele conexe.

 Michel Coornaert, Thomas Delzant și Atanasie Papadopoulos, "Géométrie et théorie des groupses   : les groupses hyperboliques de Gromov ", note de curs în matematică, vol. 1441, Springer-Verlag, Berlin, 1990, x + 165 pp.   ,
 Michel Coornaert și Athanase Papadopoulos, dinamica simbolică și grupurile hiperbolice. Note de curs în matematică. 1539. Springer-Verlag, Berlin, 1993, viii + 138 pp.
 P. de la Harpe, Subiecte în teoria grupurilor geometrice . Prelegeri Chicago în matematică. Universitatea din Chicago Press, Chicago, IL, 2000.

 DBA Epstein, JW Cannon, D. Holt, S. Levy, M. Paterson, W. Thurston. Procesarea de cuvinte în grupuri. Jones și Bartlett Publishers, Boston, MA, 1992.
 M. Gromov, Grupurile Hyperbolice, în "Eseuri în teoria grupului" (GM Gersten, ed. ), MSRI Publ. 8, 1987, p.   75-263.
 M. Gromov, invarianți asimptotici ai grupurilor infinite, în "Teoria grupului geometric", voi. 2 (Sussex, 1991), London Mathematical Society Lecture Note Series, 182, Cambridge University Press, Cambridge, 1993, pp.   1-295
 M. Kapovich, colecții hiperbolice și grupuri discrete . Progresul în matematică, 183. Birkhäuser Boston, Inc., Boston, MA, 2001
 R. Lyndon și P. Schupp, Teoria grupului combinatorial, Springer-Verlag, Berlin, 1977. Retipărită în seria "Classics in mathematics", 2000.
 A. Yu. Ol'shanskii, Geometria definirii relațiilor în grupuri. Traducere din originalul rusesc din 1989 de către Yu. A. Bakhturin. Matematica și aplicațiile sale (seria sovietică), 70. Kluwer Academic Publishers Group, Dordrecht, 1991
 J. Roe, Cursuri de geometrie grosieră. Seria de cursuri universitare, 31. Societatea Americana de Matematica, Providence, RI, 2003.

Teoria grupurilor

Teoria geometrică a grupurilor


بلانة، كانت مقبرة بلانة في النوبة السفلى، كان من قبل والتر بريان إيمري جنبًا إلى جنب مع قسطل القريبة بين عامي 1928 و1931كمشروع إنقاذ قبل الارتفاع الثاني لسد أسوان المنخفض. تم العثور على  مجموعه 122 مقبرة تحت أكوام صناعية ضخمة. ويعود تاريخها إلى الفترة التي أعقبت انهيار الدولة المروية ولكن قبل تأسيس الممالك النوبية المسيحية  بحوالي 350 إلى 600 بعد الميلاد. وعادة ما كانت تحتوي على غرفة واحدة أو عدة غرف تحت الأرض مع حجرة دفن رئيسية واحدة.  تم العثور على بعض المقابرغيرمسروقة  ولكن حتى المدافن المسروقة لا تزال تحتوي على العديد من مواد الدفن.

الأشياء التي تم العثور عليها من أصل نوبي بشكل رئيسي ولكن كان هناك أيضًا العديد من الأشياء المستوردة من مصر البيزنطية والبحر الأبيض المتوسط بشكل عام. وأكثر ما يلفت الانتباه هو مجموعة تيجان من مقابر مختلفة تظهر أن أغنى المدافن تنتمي إلى الملوك والملكات الحاكمة المحليين. وكان هناك خيل وخدام مدفونون مع سادتهم. هناك القليل من الأشياء المكتوبة في المدافن. وبالتالي  فإن تحديد أصحاب المقابر أمر مستحيل. كان من المفترض أن هذه هي مدافن الملوك محكمة نوباتيا.

وتم اكتشاف قبر مهم هنا هو القبر 118 الذي يتكون من ثلاث غرف. ويمكن وصفه بأنه مثال على دفن ملكي في بلانة ويتألف من حجرة دفن رئيسية وغرفتي تخزين. وانهار سقف حجرة الدفن ونجا القبر من أعمال النهب. تم العثور على جثة الشخص المدفون هنا على النعش. كان على الأرجح ملكًا. وتم العثور على تاج على رأسه. وكان تحت النعش  كانت بقايا لوحة ألعاب خشبية كبيرة وأسلحة وكرسي حديدي قابل للطي. كانت هناك أيضًا هياكل عظمية لخادم شاب وبقرة. في المخزنين، تم اكتشاف المزيد من الهياكل العظمية للخدم، بالإضافة إلى الفخار وعدة مصابيح برونزية.

وتنتمي مقابر بلانة إلى مجمع الثقافي يسمى غالبًا X-Group.و بعد العثور على هذه المقابرغالبًا ما تسمى هذه الثقافة بثقافة بلانة. و مقبرة بلانة الأصلية تغمرها بحيرة ناصر الآن.

المراجع

الأدب
 التر ب . إيمري: النوبي الكنز.  لندن 1948 ، ص.  57-72

وصلات خارجية
 متحف النوبة: Ballana و Qustul
 متحف النوبة: X مجموعة أو Ballana الثقافة

اكتشافات أثرية في 1928
تاريخ النوبة
مبان ومنشآت اكتملت في القرن 1
مواقع أثرية في مصر

بلانة (النوبة القديمة)


José María Oliver y Casares (San Francisco de Campeche, Campeche, 5 de noviembre de 1817 - ibídem, 5 de octubre de 1887) fue un abogado, filólogo, profesor, historiador, escritor y académico mexicano.

Semblanza biográfica
Realizó sus estudios en el Seminario Clerical de San Miguel de Estrada y en la Escuela de Jurisprudencia en su ciudad natal. Ejerció su profesión como juez de primera instancia en el ramo criminal. Se desempeñó como fiscal del Juzgado de Distrito en Acapulco y como encargado de los Tribunales de Tierras en Veracruz.  De vuelta en Campeche, fue fiscal de los Tribunales Superiores. Al mismo tiempo que ejercía su profesión, impartió clases de gramática e historia. Fue elegido miembro correspondiente de la Academia Mexicana de la Lengua. Murió en su ciudad natal el 5 de octubre de 1887.

Obras publicadas
El plural de los nombres patronímicos, en 1880.
Examen crítico de algunas partes de la gramática castellana, en 1881.
"Actas de la Junta de Curiosos de Campeche", en El Semanario Yucateco de Mérida.
"Historia de la Cofradía y primer templo de San José de Campeche", en El Foro Industrial, en 1884.
"Historia del teatro en Campeche" en El Campechanito, en 1885.
Historia del Seminario Clerical de San Miguel de Estrada, obra inédita.

Referencias

Bibliografía

Enlaces externos

Nacidos en San Francisco de Campeche
Escritores de Campeche
Académicos correspondientes de la Academia Mexicana de la Lengua
Fallecidos en San Francisco de Campeche

José María Oliver y Casares


Jinsha es un yacimiento arqueológico en Sichuan, China. Localizado en el distrito Qingyang de la prefectura de Chengdu, a lo largo del río Modi (摸底河). El yacimiento de Jinsha fue descubierto accidentalmente en febrero del 2001 durante unas obras de construcción estatales. Localizado a 50 km de Sanxingdui, el sitio floreció en torno al  y comparte similitudes con objetos enterrados en Sanxingdui. En el yacimiento se han encontrado artefactos de jade, marfil, objetos de bronce, de oro y tallados en piedra. A diferencia del yacimiento de Sanxingdui, Jinsha no tenía una defensa amurallada. La cultura jinsha (1200-650 a. C.) fue una fase final de la cultura Sanxingdui y representa un relocalización del poder político central en el antiguo reino Shu. La ciudad fue construida a orillas del río Modi.

Imágenes

Véase también
 Cultura Baodun
 Sanxingdui
 Indumentaria en el Antiguo Shu

Notas

Referencias

Enlaces externos
 Sitio oficial del Museo Jinsha (en inglés)
 Hallazgo del Perdido reino del Sol (en inglés)

Cultura de Sichuan
Arqueología de China
Antigua China

Jinsha (yacimiento arqueológico)