An Platythelys vaginata in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni William Jackson Hooker, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Leslie Andrew Garay. An Platythelys vaginata in nahilalakip ha genus nga Platythelys, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platythelys

Platythelys vaginata


Răzuitorul este o unealtă de mână, care se folosește la netezirea suprafețelor de lemn sau metal moale. Funcționează asemănător unei rindele, care îndepărtează fibrele de lemn ce stau peste nivelul suprafeței dorite în final. Se folosește pentru netezirea cât și pentru a da o anumită formă suprafeței.
Răzuitorul se confecționează dintr-o lamă subțire de oțel de arc și are o formă dreptunghiulară, dar în construcția mobilei artizanale, poate avea diferite forme de florar. Prin răzuire se obține o suprafață mai netedă decât prin șlefuire iar porii lemnului nu se închid prin umplerea lor cu praf de lemn.

Ascuțirea răzuitorului se face cu un fier de ascuțit din oțel dur,  prin tragerea acestuia de-a lungul cantului răzuitorului, creîndu-se astfel o bavură care este muchia tăietoare a acestei unelte de mână.

Unelte
Unelte de mână

Răzuitor (unelte de mână)


La Coupe Davis 1947 est la  de ce tournoi de tennis professionnel masculin par nations. Les rencontres se déroulent du 2 mai au  dans différents lieux.

Les États-Unis (tenants du titre) remporte leur  grâce à leur victoire lors du "Challenge Round" face à l'Australie (finaliste sortante) par quatre victoires à une.

Contexte

Le tournoi se déroule au préalable dans les tours préliminaires de la "Zone Europe". Un total de 23 nations participent à la compétition :
 2 dans la "Zone Amérique",
 20 dans la "Zone Europe" (incluant l'Afrique),
 plus les États-Unis ayant remporté l'édition précédente, ainsi qualifiés pour le "Challenge round".

Déroulement du tournoi
Les États-Unis remportent un  titre grâce à leur victoire dans le Challenge Round face à l'Australie à Forest Hills.

Les Américains alignent la même équipe que l'année précédente tandis que chez les Australiens, Colin Long remplace Adrian Quist en double.

En finale interzone, l'Australie bat la Tchécoslovaquie de Jaroslav Drobný à Montréal.

Résultats

Tableau du top 16 mondial

Matchs détaillés

Huitièmes de finale
Les "huitièmes de finale mondiaux" correspondent aux quart de finales des zones continentales.

Quarts de finale
Les "quarts de finale mondiaux" correspondent aux demi-finales des zones continentales.

Demi-finales
Les "demi-finales mondiales" correspondent aux finales des zones continentales.

Finale du tout venant

Challenge Round
La finale de la Coupe Davis 1947 se joue entre les États-Unis et l'Australie.

Notes et références
 Feuilles de matches

 Autres références

Voir aussi

Articles connexes
 Coupe Davis
 Saison 1947 de tennis masculin

Liens externes
  Site officiel de la Coupe Davis
  Site officiel de l'ATP

Navigation

1947
Coupe Davis
Davis

Coupe Davis 1947


Al-Khayzuran bint Atta () (died 789) was the wife of the Abbasid Caliph Al-Mahdi and mother of both Caliphs Al-Hadi and Harun al-Rashid. She maintained de facto influence from 775 to 789 during the reign of her husband and sons and She is known for her immense influence on state affairs.

While not formally a ruler, al-Khayzuran was nevertheless the first woman in the history of Islam to rule de facto and was the first woman in the history of Muslims to have gold coins in her name. She became one of the most powerful women of her time under the name of her husband and sons, al-Mahdi, al-Hadi and al-Harun. During the reign of al-Mahdi, al-Khayzuran often appeared at the court when the caliph was present and also used great political power, and caliph sought her views on most matters before issuing orders.

Al-Khayzuran was also the first woman to have her own bureaucracy and court and accept petitions and the audience of officials and the people, and to command and forbid in the caliphate. Independent of the state treasury, she gained enormous wealth by having extensive trade relations with other countries. While al-Mahdi spent most of his time hunting and having fun, she, by influencing the court, was able to hold meetings in her house to run the caliphate. Even after his death, she continued to wield premiere power and influence during her sons' time.

At the time of al-Mahdi's untimely death, al-Khayzuran in the capital (Baghdad) had already taken over government affairs and by hiding his death and paying the salaries of army officers, she secured the allegiance of the soldiers for her son al-Hadi as the new caliph. but al-Hadi opposed his mother in sharing and partnership unquestionable power in the caliphate, and al-Khayzuran killed him after severe disputes. She brought Harun al-Rashid to power. Unlike his brother, al-Harun did not oppose his mother and officially handed over all power to his mother and relied upon his mother's advice.

Life
Al-Khayzuran was from Jorash, near modern Bisha, Saudi Arabia. She was kidnapped from her home by a Bedouin who then sold her in a slave market near Mecca to Al-Mahdi during his pilgrimage. Officially it was not legal for Muslims to enslave Muslims, however all sources are nevertheless adamant that she was a slave, and to break the official rule baring the enslavement of Muslims was not an unusual in practice in that context.

Reign of Al-Mahdi

Al-Khayzuran was described as beautiful, intelligent and gifted. At that time the woman slaves of the harem, called jarya or jawari, were famed for educating themselves in music, singing, astrology, mathematics and theology in order to keep their master's interest, and Al-Khayzuran took regular lessons in fiqh from the most learned qadis.

She eventually became the favorite of Al-Mahdi. Upon his succession as Caliph in 775, she convinced him to free and marry her; depriving his first wife, Princess Rayta (daughter of caliph Al-Saffah) of her privileges as well as demoting her son from the position of heir to the throne. Instead, Al-Mahdi name Al-Khayzuran's sons as his heirs, despite the fact that it went against custom for the sons of a slave to be so named. As a Queen, al-Khayzuran now holds supreme authority over the caliph's Harem, even the caliph had to live or behave in this area according to her wish.  She quickly took over the management of this complex institution, from social life to the planning of parties and ceremonies, including the management of the large sums of money that come in.

From that point on she was the most powerful and influential woman in the empire, accompanying Al-Mahdi whenever he held court; She hidden behind a curtain, if she did not agree with something, she would place her hand on his back, out of sight. Al-Khayzuran had direct access to the Caliph at all times: her suggestions were always adopted, individuals she recommended would be favored and promoted, and at her intercession he forgave enemies or commuted death sentences.

At court she was allied with the Barmakids. During Al-Mahdi's reign Al-Khayzuran held an extraordinary and unusually degree of power for anyone, let alone a woman: she discussed and helped decide all military and state affairs, she was not secluded in the harem, her influence over al-Mahdi allowed her to exercise political power outside of the harem over everyone and anything or everywhere, she met petitioners, both men and women, who asked her for favors or to intercede on their behalf with her husband, the caliph. These petitioners included court officials, military officers, nobles, and merchants, and she had her own court where she held audiences with generals, politicians and officials in her chambers, mixing with men and discussing state affairs or they passed her petitions of the state in envelopes. Al-Mahdi even allowed her to meet with foreign ambassadors and sign official papers for the administration of the empire. All these measures were innovations considered culturally inappropriate for a woman, underscoring her influence and power throughout the empire.

Al-Khayzuran's palace, like the Caliph's, was guarded by soldiers and her lands spread past the outskirts of the capital, and she also ran a number of enterprises and factories through agents who reported directly to her, she also  had a large business abroad and the much merchants and nobles of the capital and its suburbs depended on her; she owned hundreds of slaves, had many female attendants, and commanded a luxurious lifestyle.  Her annual income was one-third that of the caliphate, which amount doubled during the caliphates of her sons Al-Hadi and Harun al-Rashid, and accounted for more than half of the caliphate's total income. As her husband aged, her power at court grew and she even awarded some of her relatives with positions. While al-Mahdi was campaigning in the west and north or he traveled to around the empire for sightseeing, she managed affairs in Baghdad on his behalf. She also summond her mother, two sisters and two brothers to court, married her sister Salsal to Prince Ja'far, and named her brother Ghatrif Governor of Yemen.

In addition to their two sons the couple also had a daughter, named Banuqa. Al-Mahdi loved her so much that he had her dressed as a boy, so she could accompany him on his travels. When she died at age 16, her father caused a scandal by demanding public condolences, which was not deemed correct for a daughter.

One time when Khaizuran was in her flat encircled by other imperial women, a servant notificed her that Muznah, the widow of Marwan II, the last Umayyad caliph, was at the door. Muznah was impoverished and her story and situation moved Khaizuran's heart so much that she arranged for her to be provided for. When Khaizuran and Mahdi had dinner together that evening, she notified him what had happened. Mahdi praised her charity, and Muznah enjoyed royal patronage until her death in subsequent reign.

Reign of Musa al-Hadi
In 785, Al-Mahdi died during an expedition with his son Harun, who rushed back to Baghdad to inform her. Her two sons were also absent from the city, and to secure the succession for her son, she called upon the viziers and ordered them to pay the wages of the army to secure order, and then had them swear allegiance to her son as their new Caliph in his absence.

Al-Khayzuran reportedly wished to continue to engage in politics during the reign of her son: "Khayzuran wanted to dominate her son as she had previously dominated his father, al-Mahdi."
She continued to give audiences in her chambers and discuss state affairs during the reign of her son Al-Hadi:
"She continued to monopolize decision-making without consulting him [al-Hadi], Khayzuran in the first part of Hadi's reign used to settle his affairs and to deal with him as she had dealt with his father before him in assuming absolute power to command and forbid. She in the first part of Hadi's reign, behaved as she had before.... . During the reign of al-Mahdi people came and went through her door, and she settled the affairs of the state."

Al-Hadi, however, opposed her participation in state affairs, and he was not inclined to allow displays of authority by her and attempted to exclude her from them, reportedly saying: "it is not in the power of women to intervene .. . in matters of sovereignty. Look to your prayers and your prayer beads."
He disapproved of the fact that his mother gave audiences to supplicants, politicians, officials and generals and conferred with them and thus mixed with men, which he considered improper, and he publicly addressed the issue of his mothers public life by assembling his generals and asked them:
'Who is the better among us, you or me?' asked Caliph al-Hadi of his audience.
'Obviously you are the better, Commander of the Faithful,' the assembly replied.
'And whose mother is the better, mine or yours?' continued the caliph.
'Your mother is the better, Commander of the Faithful.'
'Who among you', continued al-Hadi, 'would like to have men spreading news about your mother?'
'No one likes to have his mother talked about,' responded those present.
'Then why do men go to my mother to speak to her?'
Until this time period, Muslim women had not yet been fully secluded from society in a harem, but harem system was to become fully institutionalized in the Islamic world under the Abbasid caliphate, when the Abbasid harem was established.

Despite his opposition, Al-Hadi did not manage to disturb his mother's extraordinary authority base, and she refused to retire from politics into the harem. The conflict was finally exposed in public when she interceded in favor of a supplicant, Abdallah ibn Malik, and publicly demanded a reply from her son, who lost his temper and openly yelled at her and said:
"Wait a moment and listen well to my words ... . Whoever from among my entourage - my generals, my servants - comes to you with a petition will have his head cut off and his property confiscated. What is the meaning of those retinues that throng around your door every day? Don't you have a spindle to keep you busy, a Koran for praying, a residence in which to hide from those besieging you? Watch yourself, and woe to you if you open your mouth in favour of anyone at all."

Al-Khayzuran is rumored to have had her eldest son Al-Hadi murdered after this incident. One reason given is that she learned that he was planning to kill his brother Harun al-Rashid, another that he attempted to poison her himself, which she discovered after first allowing her dog to eat of the dish he had sent to her. One version claims that she gave the task of killing him to one of his slave concubines, or jawari, to suffocate him with cushions.

Reign of Harun al-Rashid
Her second son, caliph Harun al-Rashid, in contrast to his brother, did not oppose to his mother participating in the affairs of state, but instead openly acknowledged her political ability and publicly trusted her advice, and governed the realm by her side. He was proud to point out that there was no reason for him to be ashamed of sharing his power with a woman, if she had such ability and brilliance as Al-Khayzuran.

Though it is difficult to say exactly in which issues she pressed her policy, it is nevertheless acknowledged that she participated in the decision making that formed the policy of the Caliphate. And at this time Al-Khayzuran retained all the powers of the empire and actually ruled instead of the caliph. She also legitimized her full-scale authority over her son by an old and popular saying "a mother's right is God's right".

"The histories do not detail Khayzuran's political achievements, but coins were struck in her name, palaces were named for her, and the cemetery in which subsequent Abbasid rulers were laid to rest carries her name, all testifying not only to status but also to civic largesse."

When she died in 789, her son broke the rules which demanded that he show no sorrow, and instead publicly demonstrated his sorrow and participated in her funeral, which attracted much attention.

Family
Al-Khayzuran was the mother of caliphs Musa al-Hadi and Harun al-Rashid. She had another son named Isa, and a daughter named Banuqah or Banujah. She was born in Mecca and brought up in Jurash. She had two sisters, Salsal and Asma, and a brother Ghitrif. She was al-Mahdi's favourite wife.

In her parental home she had a brother named Ghitrif ibn Atta, two daughters of Ghitrif; Ubaidah and Azizah married Al-Khayzuran two son Musa and Harun respectively. Thus her two nieces became his Daughter-in-laws too.

Legacy
Al-Khayzuran and her strong personality is believed by many literary historians to be a key influence on Scheherazade, the main character in One Thousand and One Nights. Many of the stories were influenced by Harun al-Rashid and his fabulous court.

Al-Khayzuran was the second and last woman in the caliphate's history, who was the mother of more than one caliph (mother of two caliphs). The first woman was Wallāda, who was the mother of both Umayyad caliphs; al-Walid I and Sulayman.

See also
 Lubana bint Ali ibn al-Mahdi, was the wife of Abbasid Caliph Muhammad al-Amin.
 Umm Isa, Abbasid princess.

References

Bibliography
 Ibn Kathir, Al Bidayah wa al-Nihayah
 Al-Thahbi, Sirat Alam al-nubala
 Al-Zarkali, Al-Alam
 Ahmad Khalil Juma, Nesaa min al-tarikh
 Verde, Tom. 2016. "Malik I: Khayzuran & Zubayda". Saudi Aramco World. January–February 2016. Vol. 67, no. 1, pages 42–45.
 Zaynab Husayan, Majaam Alam ak-nesaa

8th-century Arab people
8th-century births
8th-century women from the Abbasid Caliphate
8th-century people from the Abbasid Caliphate
789 deaths
Arab Muslims
Wives of Abbasid caliphs
Arabian slaves and freedmen
8th-century slaves
Mothers of Abbasid caliphs
Harun al-Rashid

Al-Khayzuran


Južni vetar (izdavačka kuća)
 Južni vjetar (2018.), srbijanski film.
 Južni vetar (televizijska serija) (2020.), srbijanska televizijska serija, nastavak na film.
 Južni vjetar 2: Ubrzanje (2021.), nastavak filma i televizijske serije.

Južni vetar


Danska obrana jesu ujedinjene oružane snage Kraljevine Danske zadužene za obranu Danske i njenih konstitutivnih, samoupravnih jedinica Grenlanda i Farskih otoka. Danska obrana također promiče šire interese Danske, podržava međunarodne mirovne napore i pruža humanitarnu pomoć.

Od stvaranja stalne vojske 1510. godine, oružane snage sudjelovale su u mnogim ratovima, od kojih je većina uključivala Švedsku, ali i velike svjetske sile. Sukobi su uključivali Tridesetogodišnji rat, Veliki sjeverni rat i Napoleonske ratove.

Svrha i zadaće
Svrha i zadaće Danske obrane definirane su danskim zakonom 122 iz 2001. godine.

Osnovna je svrha Danske obrane spriječiti sukobe i ratove, očuvati suverenitet Danske, osigurati kontinuirano postojanje i cjelovitost neovisne Kraljevine Danske i pospješiti miran razvoj u svijetu s obzirom na ljudska prava.

Osnovne su zadaće sudjelovanje u NATO-u u skladu sa strategijom saveza, otkrivanje i suzbijanje svakog kršenja suvereniteta danskog teritorija (uključujući Grenland i Farske otoke), obrambena suradnja s nečlanicama NATO-a, posebice zemljama srednje i istočne Europe, međunarodne misije u području prevencije sukoba, kontrole kriza, humanitarne misije, misije stvaranja mira, misije održavanja mira.

Proračun za obranu
Godine 2006. danski vojni proračun bio je peti najveći pojedinačni dio ukupnog proračuna danske vlade, znatno manji od proračuna Ministarstva socijalnih pitanja (≈110 milijardi DKK), Ministarstva zapošljavanja (≈67 milijardi DKK), Ministarstva unutarnjih poslova i zdravstva (≈66 milijardi DKK) i Ministarstva obrazovanja (≈30 milijardi DKK) i samo malo veći od onog Ministarstva znanosti, tehnologije i inovacija (≈14 milijardi DKK).

Otprilike 95 % obrambenog proračuna ide na upravljanje danskom vojskom, uključujući domobranstvo. Ovisno o godini, 50 – 53 % otpada na plaćanje osoblju, otprilike 14 – 21 % na materijalne troškove, 2 – 8 % na veće brodove, građevinske projekte ili infrastrukturu i oko 24 – 27 % na ostale stavke, uključujući kupnju robe, iznajmljivanje, održavanje i usluge.

Budući da Danska ima malu i visoko specijaliziranu vojnu industriju, velika većina opreme danske obrane uvozi se iz NATO-a i nordijskih zemalja.

Danski obrambeni izdaci od 2010. godine

Grane

Kraljevska danska vojska
Danska kraljevska vojska sastoji se od 2 brigade, organizirane u 3 pukovnije, i više centara za potporu, kojima zapovijeda Stožer kopnene vojske. Vojska je mješavina mehaniziranog pješaštva i oklopne konjice s ograničenim sposobnostima u oklopnom ratovanju.

Kraljevska danska mornarica
Kraljevska danska mornarica sastoji se od fregata, ophodnih brodova, brodova za protuminske mjere i drugih raznih brodova, od kojih su mnogi opremljeni modularnim sustavom StanFlex. Glavna odgovornost mornarice je pomorska obrana i održavanje suvereniteta nad danskim, grenlandskim i farskim teritorijalnim vodama.

Kraljevske danske zračne snage
Kraljevske danske zračne snage uključuje zrakoplove i helikoptere.

Dansko domobranstvo
Domobranstvo je dobrovoljna služba odgovorna za obranu zemlje, ali od 2008. podržava i vojsku, u Afganistanu i na Kosovu.

Operacije

Izvori

Oružane snage Danske
Oružane snage

Danska obrana


Propaganda, 1999 yapımı Türk sinema filmi. Kemal Sunal'ın oynadığı son, oğlu Ali Sunal ile oynadığı tek filmdir.1948 yılında gerçek yaşanan bir hikâyeden yola çıkılarak çekilen Propaganda filminin çekimleri Aksaray'ın Yalman Köyü'nde yapıldı.

Konusu
Yıl 1948. Doğup büyüdüğü Hisli Hisar kasabasına, Gümrük Muhafaza Müdürü olarak dönen Mehdi ve çocukluk arkadaşı Rahim'in ailelerinin kasabanın ortasından geçen sınır telleri ile parçalanan hayatlarını anlatıyor. Neredeyse yüzyıllardır birlikte yaşayan Hisli Hisarlıların altüst olan sosyal yaşamlarını, aşklarını, ticaretlerinin önünde duran dikenli telleri ve merkezi otoriteye karşı hayatlarını nasıl savunduklarını görüyor, 1948'de yaşanan bu trajikomik öykünün yarım asırdır çok fazla değişime uğramadığına tanık oluyorsunuz. Bu arada Mehdi'nin oğlu Âdem ile Rahim'in kızı Filiz arasındaki tutkulu aşk, aralarından geçen sınır çizgisi nedeniyle iyice imkânsızlaşır.

Oyuncu kadrosu

 Kemal Sunal - Mehdi
 Metin Akpınar - Rahim
 Meltem Cumbul - Filiz
 Hasan Yurtseven - Mehdi'nin kocası
 Zeynep Yurtseven - Köylü
 Rafet El Roman - Âdem
 Meral Orhonsay - Şahane
 Ali Sunal - Mahmut
 Nazmiye Oral - Azamet
 Müge Oruçkaptan - Nazmiye
 Berfi Dicle - Melek
 Kenan Baydemir - Hamdi
 Nail Kırmızıgül - Kopuk Yaşar
 Turgay Aydın - Cemil
 Berna Laçin - Mehdi'nin annesi
 Sırrı Elitaş - Komutan
 Cem Safran - Abuzer
 Zaven Çiğdemoğlu - Deli Selami
 Baycan Baybur - Komutan
 Ayşegül Yurdakul - Köylü Kadın
 Cengiz Deveci - Belediye Başkanı
 Özcan Pehlivan - Asker
 Zafer Ergin - Bayer
 Bahar Uçan - Şadiye
 Erdal Özyağcılar - Mehdi'nin babası
 Sultan Yılmaz - Rahim'in Annesi
 Ahmet Tok - Genç Köylü
 Üzeyir Tok - Selçuk
 Turgut Giray - Cemil
 Sinan Çetin - Çoban

Dış bağlantılar

1999 çıkışlı Türk filmleri
1990'larda komedi-drama filmleri
Türk komedi-drama filmleri
Sinan Çetin'in yönettiği filmler
Hatay'da çekilmiş filmler
Kapadokya'da çekilmiş filmler
Türk ikili dram filmleri
Plato Film filmleri
1990'larda Türkçe filmler
Sinan Çetin'in senaryosunu yazdığı filmler
1999 çıkışlı dramatik filmler
1999 çıkışlı komedi filmleri
1948'de geçen filmler

Propaganda (film)


Le disque articulaire temporomandibulaire (ou ménisque interarticulaire temporomandibulaire) est une fine lame fibrocartilagineuse non vascularisé, située entre le processus condylien de la mandibule et la fosse mandibulaire.

Sa face supérieure est concavo-convexe d'avant en arrière, pour s'adapter à la forme de la fosse mandibulaire et du tubercule articulaire.

Sa face inférieure, au contact du condyle, est concave.

Sa circonférence est reliée à la capsule articulaire, et en avant au tendon du muscle ptérygoïdien latéral. Il est plus épais à sa périphérie, surtout en arrière, qu'en son centre.

Les fibres ont une disposition concentrique, plus apparente à la circonférence qu'au centre. Il divise l'articulation en deux cavités, dont chacune est munie d'une membrane synoviale.

Les points d'attache du disque sont :

 pour la partie antérieure du disque en bas le condyle antérieur et en haut à le tubercule articulaire ;
 pour la partie postérieure du disque en bas le condyle postérieur et en haut l'os temporal ;
 pour les bords latéral et médial,la capsule articulaire.

Le disque empêche la mandibule de se déplacer vers l'arrière.

Voir aussi

 Articulation temporo-mandibulaire
 Disque articulaire

Notes et références

Crâne

Disque articulaire temporomandibulaire


Imperiul colonial german (germană: Deutsches Kolonialreich) a constituit coloniile, dependențele și teritoriile de peste mări ale Germaniei imperiale. Unificat la începutul anilor 1870, cancelarul acestei perioade a fost Otto von Bismarck. Încercările de scurtă durată de colonizare de către statele germane individuale au avut loc în secolele precedente, dar eforturile coloniale cruciale au început abia în 1884, odată cu Lupta pentru Africa. Revendicând o mare parte din zonele necolonizate rămase din Africa, Germania a construit al treilea imperiu colonial ca mărime la acea vreme, după britanici și francezi. Imperiul Colonial German cuprindea părți ale mai multor țări africane, inclusiv părți din actualele Burundi, Rwanda, Tanzania, Namibia, Camerun, Gabon, Congo, Republica Centrafricană, Ciad, Nigeria, Togo, Ghana, Noua Guinee și multe altele din Pacificul de Vest.

Germania a pierdut controlul asupra imperiului său colonial când a început Primul Război Mondial în 1914, în care toate coloniile sale au fost invadate de forțele aliate în primele săptămâni de război. Cu toate acestea, o serie de forțe militare coloniale au rezistat mai mult timp, trupele germane din Africa de Sud-Vest și Kamerun capitulându-se în 1915 și, respectiv, în 1916. În timp ce forțele conduse de Paul von Lettow-Vorbeck care luptau într-o campanie de gherilă în Africa de Est au legat trupele aliate până în 1918, predându-se abia după sfârșitul războiului.

Imperiul colonial al Germaniei a fost confiscat oficial prin Tratatul de la Versailles după înfrângerea Germaniei în război și unde fiecare colonie a devenit un mandat al Societății Națiunilor sub supravegherea (dar nu proprietatea) uneia dintre puterile învingătoare. Imperiul colonial german a încetat să mai existe în 1919.

Planurile de a-și recâștiga posesiunile coloniale pierdute au persistat pe parcursul celui de-al Doilea Război Mondial, mulți bănuind la acea vreme că acesta a fost un obiectiv al celui de-al Treilea Reich tot timpul.

Originea

Unificarea Germaniei
Până la unificarea lor din 1871, statele germane nu s-au concentrat pe dezvoltarea unei marine, iar acest lucru a împiedicat, în esență, participarea Germaniei la luptele imperialiste anterioare pentru un teritoriu colonial îndepărtat – așa-numitul "loc în soare". Fără o flotă de apă albastră, o potențială putere colonială nu ar putea apăra, furniza sau face comerț cu dependențe de peste mări în mod fiabil. Germania părea destinată să se recupereze. Statele germane înainte de 1870 au păstrat structuri și obiective politice separate, iar politica externă germană până în epoca lui Otto von Bismarck (1815-1898; în funcție ca ministru de externe prusac între 1862 și 1890): concentrată pe rezolvarea " problema germană" în Europa și privind asigurarea intereselor germane pe continent.Cu toate acestea, până în 1891 germanii erau în mare parte uniți sub stăpânirea prusacă.Ei au căutat, de asemenea, un stat "german" mai clar și au văzut coloniile ca pe o modalitate bună de a realiza acest lucru.

Luptă pentru colonii

Opinia publică germană de la sfârșitul secolului al XIX-lea a văzut achizițiile coloniale ca un adevărat indiciu al dobândirii națiunii depline.Opinia publică a ajuns în cele din urmă la înțelegerea faptului că prestigioasele colonii din Africa și Pacific au mers mână în mână cu visele unei flote de mare liberă. Ambele aspirații aveau să devină realitate, alimentate de o presă plină de Kolonialfreunde [susținătorii achizițiilor coloniale] și de o multitudine de asociații geografice și societăți coloniale. Bismarck și mulți deputați din Reichstag, totuși, nu aveau niciun interes în cuceririle coloniale doar pentru a dobândi mile pătrate de teritoriu.

În 1844, aristocrații renani au încercat să înființeze o colonie germană în statul independent Texas, cu aproximativ 7400 de coloniști implicați. Aproximativ jumătate dintre coloniști au murit, iar afacerea sa dovedit un eșec total. Lipsa constantă de provizii și pământ nu a ajutat, iar anul următor Texas s-a alăturat Statelor Unite.

În esență, motivele coloniale ale lui Bismarck erau obscure - el spusese în mod repetat "... Nu sunt un om pentru colonii"și "a rămas la fel de disprețuitor ca niciodată față de toate visele coloniale"Cu toate acestea, în 1884, a consimțit la achiziționarea de colonii de către Imperiul German, pentru a proteja comerțul, a proteja materiile prime și piețele de export și pentru a profita de oportunitățile de investiții de capital, printre alte motive. Chiar în anul următor, Bismarck a renunțat la implicarea personală când "și-a abandonat impulsul colonial la fel de brusc și de întâmplător cum a început-o" - ca și cum ar fi comis o eroare de judecată care ar putea încurca substanța politicilor sale mai semnificative. "Într-adevăr, în 1889, Bismarck a încercat să predea Africa de Sud-Vest germană britanicilor. A fost, a spus el, o povară și o cheltuială și ar dori să pună în șa pe altcineva cu ea."

Înainte de aceasta, germanii aveau tradiții de comerț străin pe mare, care datează din Liga Hanseatică; Emigranții germani curgeseră spre est în direcția litoralului baltic, Rusia și Transilvania și spre vest, spre Americi; iar comercianții și misionarii din Germania de Nord și-au arătat interesul pentru angajamentele de peste mări.Republicile hanseatice Hamburg și Bremen au trimis comercianți pe tot globul. Casele lor comerciale s-au comportat ca Privatkolonisatoren [colonizatori independenți] de succes, încheie tratate și achiziții de pământ în Africa și Pacific cu șefii și/sau alți lideri tribali. Aceste acorduri timpurii cu entitățile locale au stat mai târziu la baza tratatelor de anexare, sprijin diplomatic și protecție militară de către guvernul german.

Achiziționarea coloniilor
Imperiul colonial german a început în jurul anului 1884, iar în acei ani au invadat mai multe teritorii din Africa: Africa de Est germană (inclusiv actuala Burundi, Rwanda și partea continentală a Tanzaniei); Africa de Sud-Vest germană (actuala Namibia), Camerunul german (inclusiv părți ale Camerunului actual, Gabon, Congo, Republica Centrafricană, Ciad și Nigeria); și Togoland (actualul Togo și părți din Ghana). Germania a fost, de asemenea, activă în Pacific, anexând o serie de insule care aveau să fie numite Noua Guinee Germană (parte din Noua Guinee de astăzi și mai multe grupuri de insule din apropiere). Regiunea de nord-est a Noii Guinee a fost numită Kaiser-Wilhelmsland, Arhipelagul Bismarck la est, aceasta conținea și două insule mai mari numite Noua Mecklenburg și Noua Pomerania, au dobândit și Insulele Solomon de Nord. Aceste insule au primit statutul de protectorat.

Achiziții și administrare de terenuri ale companiei

Ascensiunea imperialismului și colonialismului german a coincis cu ultimele etape ale "Luptei pentru Africa" în timpul căreia indivizii germani întreprinzători, mai degrabă decât entitățile guvernamentale, au concurat cu alte colonii deja înființate și antreprenori colonialiști. Odată cu alăturarea germanilor în cursa pentru ultimele teritorii neexplorate din Africa și Pacific, care nu fuseseră încă rupte, competiția pentru colonii a implicat astfel națiuni europene importante și câteva puteri mai mici.

Efortul german a inclus primele întreprinderi comerciale în anii 1850 și 1860 în Africa de Vest, Africa de Est, Insulele Samoa și cartierul neexplorat de nord-est al Noii Guinee cu insule adiacente.Comercianții și comercianții germani au început să se stabilească în delta Camerunului african și pe coasta continentală vizavi de Zanzibar.[La Apia și așezările Finschhafen, Simpsonhafen și insulele Neu-Pommern și Neu-Mecklenburg, companiile comerciale nou fortificate cu credit au început extinderea în proprietatea de coastă.Au urmat mari achiziții interioare africane – mai ales în detrimentul locuitorilor nativi. În estul Africii, imperialistul și "omul de acțiune" Karl Peters a acumulat vaste suprafețe de pământ pentru grupul său de colonizare, "ieșind din tufiș cu semne X [apuse de șefii de trib fără litere] pe documente... pentru aproximativ 60 de mii. mile pătrate de proprietatea continentală a Sultanatului Zanzibar."Astfel de misiuni de explorare necesitau măsuri de securitate care puteau fi rezolvate cu mici contingente private, armate recrutate în principal în Sudan și conduse de obicei de fosti militari aventurieri de rang inferior. Brutalitatea, spânzurarea și biciuirea au predominat în timpul acestor expediții de acaparare a pământului sub controlul lui Peters, precum și al altora, deoarece nimeni "nu deținea monopolul în maltratarea africanilor".

Deoarece Bismarck a fost convertit la ideea colonială până în 1884, el a favorizat gestionarea terenurilor "închiriate" mai degrabă decât stabilirea unui guvern colonial din motive financiare.Deși cultivarea în zonele temperate a înflorit, dispariția și adesea eșecul întreprinderilor tropicale de teren joase au contribuit la schimbarea concepției lui Bismarck. El a acceptat fără tragere de inimă cererile de ajutor pentru a face față revoltelor și ostilităților armate ale conducătorilor adesea puternici ale căror activități lucrative de sclavie păreau în pericol. Forțele militare germane native s-au angajat inițial în zeci de expediții punitive pentru a-i reține și pedepsi pe luptătorii pentru libertate, uneori cu asistență britanică.Autorul Charles Miller oferă teoria conform căreia germanii aveau handicapul de a încerca să colonizeze zonele africane locuite de triburi agresive,în timp ce vecinii lor coloniali aveau să se confrunte cu popoare mai docile. La acea vreme, înclinația germană de a acorda prioritate mușchilor față de răbdare a contribuit la neliniștea continuă. Câteva dintre coloniile africane au rămas butoaie de pulbere în toată această fază (și mai departe). Tranziția la acceptarea oficială a colonialismului și la guvernarea colonială a avut loc astfel în ultimul trimestru al mandatului lui Bismarck.

Creștere

În primii ani ai secolului al XX-lea, liniile maritime au stabilit servicii regulate cu cale frigorifice și produse agricole din colonii, fructe exotice și mirodenii, au fost vândute publicului din Germania. Coloniile au fost romantizate. Geologii și cartografii au explorat care erau regiunile nemarcate pe hărțile europene, identificând munți și râuri și delimitând granițele. Hermann Detzner și un căpitan Nugent, R.A., s-au ocupat de un proiect comun de delimitare a frontierelor britanice și germane ale Camerunului, care a fost publicat în 1913.Călătorii și reporterii din ziare au adus povești despre băștinași negri și maro care servesc managerii și coloniștii germani. În unele protectorate au existat, de asemenea, suspiciuni și rapoarte de abatere colonială, corupție și brutalitate, iar misionarii luterani și romano-catolici au trimis rapoarte tulburătoare la sediul misiunii lor din Germania.

Eforturile diplomatice coloniale germane au rămas inspirate din punct de vedere comercial, "economia colonială prospera... iar drumurile, căile ferate, transporturile maritime și comunicațiile telegrafice erau la îndemână."Revizuirea aparatului administrativ colonial a pregătit astfel scena pentru finalul și cea mai promițătoare perioadă a colonialismului german.Declarația lui Bernhard Dernburg că populația indigenă din protectorate "era cel mai important factor din coloniile noastre" a fost afirmată de noi legi. Folosirea muncii forțate, neremunerate, a devenit o infracțiune penală.Guvernatorul Wilhelm Solf al Samoei i-ar numi pe insulari "unsere braunen Schützlinge" [protejații noștri maro], care ar putea fi îndrumați, dar nu forțați.Heinrich Schnee din Africa de Est a proclamat că "trăsătura dominantă a administrației mele va fi... bunăstarea nativilor încredințați în grija mea."Idealiștii s-au oferit adesea voluntari pentru selecție și numire în posturi guvernamentale, în timp ce alții cu un Înclinația antreprenorială s-a străduit să mărească dividendele acasă pentru casele comerciale și liniile maritime hanseatice. Istoricii ulterioare ar lăuda colonialismul german din acei ani drept "un motor al modernizării cu efecte de anvergură pentru viitor." Populația nativă a fost forțată să încheie tratate inegale de către guvernele coloniale germane. Acest lucru a făcut ca triburile locale și nativii să-și piardă influența și puterea și, în cele din urmă, i-a forțat pe unii dintre ei să devină muncitori sclavi. Deși sclavia a fost parțial scoasă în afara legii în 1905 de către Germania, aceasta a provocat o mare resentimente și a dus în cele din urmă la revolte ale populației native [necesită o explicație suplimentară]. Rezultatul au fost câteva campanii militare și genocide ale germanilor împotriva băștinașilor.A fost preconizată subjugarea politică și economică a lui Herero și Nama. Atât autoritățile coloniale, cât și coloniștii erau de părere că africanii nativi urmau să fie o clasă inferioară, pământul lor a fost confiscat și predat coloniștilor și companiilor, în timp ce populația rămasă urma să fie pusă în rezervații; germanii plănuiau să facă o colonie locuită predominant de albi: o "nouă Germanie africană".

Comercianții stabiliți și operatorii de plantații din coloniile africane au reușit frecvent să influențeze politicile guvernamentale. Investițiile de capital ale băncilor au fost asigurate cu fonduri publice ale trezoreriei imperiale pentru a minimiza riscul. Dernburg, ca fost bancher, a facilitat o astfel de gândire; și-a văzut însărcinarea de a transforma și coloniile în propuneri plătitoare. Fiecare protectorat african a construit linii de cale ferată către interior, fiecare colonie din Africa și Pacific a stabilit începuturile unui sistem de școli publice,și fiecare colonie a construit și a dotat spitale.Orice au construit germanii în coloniile lor a fost făcut să reziste.

Dar es Salaam a evoluat în "orașul vitrine al întregii Africii tropicale"Lomé a devenit "cel mai frumos oraș din vestul Africii", iar Tsingtao, China a fost "în miniatură, un oraș la fel de german ca Hamburg. sau Bremen".Pentru populațiile indigene din unele colonii au fost încurajate și sprijinite exploatațiile agricole native.

Sfășitul Imperiului Colonial German

Cucerirea în Primul Război Mondial

În anii dinaintea izbucnirii Războiului Mondial, ofițerii coloniali britanici îi considerau pe germani deficienți în "aptitudine colonială", dar "a căror administrație colonială era totuși superioară celei din celelalte state europene".[46] Problemele coloniale anglo-germane din deceniul de dinainte de 1914 au fost minore și ambele imperii, britanic și german, au luat atitudini conciliante. Secretarul de Externe Sir Edward Grey, considerat încă moderat în 1911, era dispus să "studieze harta Africii într-un spirit pro-german".Marea Britanie a recunoscut în continuare că Germania avea într-adevăr puțină valoare de oferit în tranzacțiile teritoriale; totuși, sfaturile lui Gray și primului ministru H. H. Asquith s-au întărit până la începutul anului 1914 "pentru a opri tendința a ceea ce consilierii considerau că a luat Germania și dăruirea Marii Britanii."

Odată ce războiul a fost declarat la sfârșitul lui iulie 1914, Marea Britanie și aliații săi s-au mutat prompt împotriva coloniilor. Publicul a fost informat că coloniile germane sunt o amenințare, deoarece "Fiecare colonie germană are o stație wireless puternică – vor vorbi între ei peste mări și, cu fiecare ocazie, [navele germane] vor fugi de pe acoperiș pentru a ne distruge comerțul. , și poate, pentru a ataca coastele noastre."Poziția britanică conform căreia Germania era o putere colonială unică brutală și crudă a apărut în timpul războiului; nu fusese spus în timp de pace.Coloniile germane de peste mări au început să cadă una câte una în fața forțelor aliate. Primul care a mers a fost Togoland la britanici, apoi Dahomey la francezi, apoi Camerunul la forțele aliate. Coloniile Germaniei au dus o luptă puternică, dar până în 1916 Germania și-a pierdut toate coloniile. Germania și-a pierdut toate coloniile de peste mări din cauza lipsei de forțe în comparație cu inamicul său.

În Pacific, aliatul Marii Britanii, Japonia, a declarat război Germaniei în 1914 și a capturat rapid câteva dintre coloniile insulare ale Germaniei, Insulele Mariana, Caroline și Marshall, fără o rezistență practic. Unul dintre motivele pentru care aceste colonii au căzut atât de ușor este din cauza plecării flotei amiralului von Spee. În alte părți ale Pacificului Samoa de Vest, o altă colonie germană a căzut fără luptă în fața unei forțe din Noua Zeelandă. Mai târziu, invazia australiană a Neu-Pommern i-a învins pe germani care au ocupat întreaga colonie în câteva săptămâni.

J.C. Smuts din Africa de Sud, aflat acum în micul cabinet de război al Marii Britanii, a vorbit despre scheme germane pentru puterea mondială, militarizarea și exploatarea resurselor, indicând că Germania amenința însăși civilizația occidentală. În timp ce se spunea propagandă despre ambele părți, aici, în Africa, Germania a văzut o înfrângere zdrobitoare. A fost în Togoland unde germanii au fost rapid depășiți numeric, lăsându-i să fugă din capitală, ceea ce a dus la o mare urmărire a forțelor germane de către armatele aliate, ducând la eventuala capitulare a forțelor germane pe 26 august 1914. Avertismentele lui Smuts au fost repetate în presă. . Ideea a început să nu fie returnate în Germania după război.[51] Aceste înfrângeri de pe tot globul unei puteri coloniale au dovedit oamenilor din lume că aceste imperii vaste nu erau invincibile și că într-o zi ar putea fi răsturnate. Această cădere a Germaniei imperiale a fost începutul sfârșitului pentru colonialism.

Confiscarea
Imperiul de peste mări al Germaniei a fost demontat în urma înfrângerii din Primul Război Mondial. Odată cu încheierea Tratatului de la Versailles, articolul 22, coloniile germane au fost transformate în mandate ale Societății Națiunilor și împărțite între Belgia, Regatul Unit și anumite dominioane britanice, Franța și Japonia cu hotărârea de a nu vedea niciunul dintre ei returnat  Germaniei— o garanție garantată de articolul 119.

În Africa, Regatul Unit și Franța au împărțit Kamerunul german (Camerun) și Togolanda. Belgia a câștigat Ruanda-Burundi în nord-vestul Africii de Est germane, Regatul Unit a obținut de departe cea mai mare masă de pământ a acestei colonii, câștigând astfel "veriga lipsă" în lanțul posesiunilor britanice care se întindea din Africa de Sud până în Egipt (Cap la Cairo) și Portugalia a primit Triunghiul Kionga, o fărâmă din Africa de Est germană. Africa de Sud-Vest germană a fost preluată sub mandat de către Uniunea Africii de Sud.În ceea ce privește populația de 12,5 milioane de oameni în 1914, 42 la sută au fost transferate în mandatele Marii Britanii și al stăpânirilor sale. 33% în Franța și 25% în Belgia.

În Pacific, Japonia a câștigat insulele Germaniei la nord de ecuator (Insulele Marshall, Caroline, Mariana, Insulele Palau) și Kiautschou în China. Samoa Germană a fost repartizată în Noua Zeelandă; Noua Guinee Germană, Arhipelagul Bismarck și Nauru au mers în Australia ca mandate.

Plasarea britanicilor a responsabilității surogat pentru fostele colonii germane pe stăpâniile coloniștilor albi a fost la acea vreme considerată a fi cea mai convenabilă opțiune pentru guvernul britanic - și o recompensă adecvată pentru că Dominions și-au îndeplinit "serviciul imperial mare și urgent" prin intervenție militară. la ordinul și pentru Marea Britanie.Însemna, de asemenea, că coloniile britanice aveau acum colonii proprii - care a fost foarte mult influențată la procedurile de la Paris de către W.M. Hughes, William Massey și Louis Botha, primii miniștri din Australia, Noua Zeelandă și Africa de Sud.Principiul "autodeterminării" încorporat în pactul Societății Națiunilor nu a fost considerat a se aplica acestor colonii și a fost "considerat ca lipsit de sens".Pentru a "atenua suspiciunile președintelui [Woodrow] Wilson asupra imperialismului britanic", sistemul de "mandate" a fost elaborat și aprobat de către Cabinetul de Război Britanic (cu francezii și italienii în remorche),un dispozitiv prin care a cucerit inamicul. teritoriul ar fi deținut nu ca o posesie, ci ca "trusturi sacre".Dar "departe de a avea în vedere eventuala independență a [fostelor] colonii germane, oamenii de stat aliați de la Conferința de la Paris au considerat anul 1919 ca reînnoirea, nu sfârșitul, a unei ere imperiale."În deliberări, "Cabinetul de război britanic a avut încredere". că nativii de pretutindeni ar opta pentru stăpânirea britanică"; totuși, cabinetul a recunoscut "necesitatea de a dovedi că politica sa față de coloniile germane nu a fost motivată de mărire", deoarece Imperiul era văzut de America ca o "caracatiță devoratoare de pământ"cu un "apetit teritorial vorace".

Epilog

Președintele Wilson a văzut în Liga Națiunilor "un "administrator rezidual" pentru coloniile [germane]" capturate și ocupate de "cuceritori rapitori".Învingătorii au păstrat posesiunile germane de peste mări și au făcut acest lucru cu convingerea că dominația australiană, belgiană, britanică, franceză, japoneză, neozeelandeză, portugheză și sud-africană era superioară celei Germaniei.Câteva decenii mai târziu, în timpul prăbușirii imperiilor coloniale existente atunci, africanii și asiaticii au citat aceleași argumente care au fost folosite de Aliați împotriva dominației coloniale germane - acum ei au cerut pur și simplu "să rămână de unul singur".

În anii 1920, unii indivizi și Societatea Colonială Germană au luptat pentru ideea de colonialism. Așezarea în Africa nu a fost populară și nu a fost un accent pentru Hitler. Înființată în 1936, Reichskolonialbund sub conducerea lui Franz Ritter von Epp a absorbit toate organizațiile coloniale și a fost menită să ridice sentimente pro-coloniale, interesul public pentru fostele colonii germane și să participe la agitația politică. Cu toate acestea, odată cu declanșarea celui de-al Doilea Război Mondial organizația a intrat într-un declin, înainte de a fi desființată prin decret în 1943 pentru "activitate irelevantă pentru război".

Nu există aproape nicio legătură specială între Germania modernă și fostele ei colonii; de exemplu, nu există o ligă postcolonială comparabilă cu Commonwealth-ul Britanic al Națiunilor sau cu Francofonia franceză. În contrast puternic cu franceza și engleza, ambele fiind vorbite pe scară largă pe continent de către cei de origine africană și europeană, limba germană nu este o limbă semnificativă în Africa, chiar și în fostele colonii - deși este vorbită de o minoritate semnificativă de populația Namibiei. Germania cooperează economic și cultural cu multe țări din Africa și Asia, independent de istoria colonială.

Administrație și politici coloniale

Succesorul lui Bismarck în 1890, Leo von Caprivi, a fost dispus să mențină povara colonială a ceea ce exista deja, dar s-a opus noilor întreprinderi.[66] Alții care l-au urmat, în special Bernhard von Bülow, în calitate de ministru de externe și cancelar, au sancționat achiziția coloniilor din Oceanul Pacific și au oferit o asistență substanțială de trezorerie protectoratelor existente pentru a angaja administratori, agenți comerciali, geodeți, "pășitori" locali și colectori de taxe. Kaiserul Wilhelm al II-lea a înțeles și a deplâns poziția națiunii sale ca adepți coloniali mai degrabă decât lideri. Într-un interviu cu Cecil Rhodes în martie 1899, el a afirmat clar presupusa dilemă: "... Germania și-a început foarte târziu întreprinderea colonială și, prin urmare, a fost în dezavantajul de a găsi toate locurile dezirabile deja ocupate."

Coloniștii germani au inclus oameni precum Carl Peters care au brutalizat populația locală.

Cu toate acestea, Germania a asamblat un imperiu de peste mări în Africa și Oceanul Pacific (vezi Lista fostelor colonii germane) în ultimele două decenii ale secolului al XIX-lea; "crearea imperiului colonial al Germaniei s-a desfășurat cu un minim de fricțiuni."  Achiziția și extinderea coloniilor s-au realizat într-o varietate de moduri, dar în principal prin dominație mercantilă și pretexte care au fost întotdeauna economice. Au urmat acorduri și tratate cu alte puteri sau interese coloniale și achiziții simple de pământ sau grupuri insulare.Doar Togolanda și Samoa germană au devenit profitabile și autosuficiente; bilanțul coloniilor în ansamblu a relevat o pierdere fiscală netă pentru imperiu.În ciuda acestui fapt, conducerea de la Berlin a angajat națiunea în sprijinul financiar, întreținerea, dezvoltarea și apărarea acestor posesiuni.

Populația colonială germană

Olandezii din Pennsylvania care au emigrat în America în secolele al XVII-lea și al XVIII-lea au fost refugiați religioși din Războiul de 30 de ani, care a devastat statele germane între 1616-1648, mai degrabă decât coloniștii coloniali. Germantown, Pennsylvania, a fost fondată în 1684 și 65.000 de germani au debarcat doar în Philadelphia între 1727 și 1775 și mai mult în alte porturi americane. Peste 950.000 de germani au imigrat în SUA în anii 1850 și 1.453.000 în anii 1880, dar aceștia erau migranți personali, fără legătură cu Imperiul German (creat în 1871) și cu planurile coloniale ulterior. Coloniile Imperiului erau în primul rând regiuni comerciale și de plantații și nu au atras un număr mare de coloniști germani.Marea majoritate a emigranților germani au ales America de Nord ca destinație și nu coloniile – din 1.085.124 de emigranți între 1887 și 1906, 1.007.574 s-au îndreptat către Statele Unite. Când guvernul imperial ia invitat pe cei 22.000 de soldați mobilizați pentru a-i supune pe hereros să se stabilească în Africa de Sud-Vest germană și a oferit ajutor financiar, doar 5% au acceptat.

Populația colonială germană era de 5.125 în 1903 și aproximativ 23.500 în 1913.[72] Populația colonială germană de dinainte de Primul Război Mondial era formată din 19.696 de germani din Africa și coloniile din Pacific în 1913, inclusiv peste 3.000 de polițiști și soldați, și 3.806 în Kiaochow (1910), dintre care 2.275 erau personal naval și militar.În Africa (1913), 12.292 de germani trăiau în Africa de Sud-Vest, 4.107 în Africa de Est germană și 1.643 în Camerun.În coloniile din Pacific, în 1913, erau 1.645 de germani.După 1905 a fost adoptată o interdicție a căsătoriei, interzicând cuplurile mixte între populația germană și populația nativă din Africa de Sud-Vest, iar după 1912 în Samoa.

După Primul Război Mondial, militarii și "persoanele nedorite" au fost expulzați din protectoratele germane. În 1934, fostele colonii erau locuite de 16.774 de germani, dintre care aproximativ 12.000 trăiau în fosta colonie din Africa de Sud-Vest. Odată ce noii proprietari ai coloniilor au permis din nou imigrarea din Germania, numărul a crescut în anii următori peste totalul de dinainte de Primul Război Mondial.

Medicină și știință

În coloniile ei din Africa și Marea de Sud, Germania a stabilit diverse stații biologice și agricole. Specialiștii personalului și grupul universitar ocazional în vizită au efectuat analize de sol, au dezvoltat hibrizi de plante, au experimentat cu îngrășăminte, au studiat dăunătorii legumelor și au susținut cursuri de agronomie pentru coloniști și nativi și au îndeplinit o serie de alte sarcini. Operatorii germani de succes în plantații și-au dat seama de beneficiile cercetării științifice sistematice și și-au instituit și întreținut propriile stații cu propriul personal, care s-a angajat în continuare în explorarea și documentarea faunei și florei native.

Cercetarea bacteriologilor Robert Koch și Paul Ehrlich și a altor oameni de știință a fost finanțată de vistieria imperială și a fost împărtășită în mod liber cu alte națiuni. Peste trei milioane de africani au fost vaccinați împotriva variolei.Medicii din întreaga lume au beneficiat de munca de pionierat în bolile tropicale, iar descoperirile farmaceutice germane "au devenit o terapie standard pentru boala somnului și febra recidivă. Prezența germană (în Africa) a fost vitală pentru realizări semnificative în medicină și agricultură.

Până la sfârșitul anilor 1880, medicii germani au identificat bolile venerice drept o amenințare pentru sănătatea publică pentru Germania și coloniile sale. Pentru a lupta împotriva ei în Germania, medicii au folosit biopolitica pentru a educa și a reglementa corpurile victimelor probabile. Campaniile de propagandă nu au funcționat bine în colonii, așa că au impus un grad mult mai mare de supraveghere și constrângere asupra unor grupuri vizate, cum ar fi prostituate.

Rebeliuni și genocide
Pentru a reprima disidența, Legea presei coloniale germane (intrată în vigoare între anii 1906 - 1912) a ținut presa colonială sub control, prin cenzură și interzicerea publicațiilor neautorizate. Cu toate acestea, în , scriitorii africani au evitat legea, publicând articole critice în colonia adiacentă a Coastei de Aur britanice. În acest proces, au construit o rețea internațională de simpatizanți. Au apărut în presa scrisă din toată Germania informații despre  dintre anii 1904 - 1908 în  (Namibia de astăzi), unde în intervențiile militare a pierit între 50% și 70% din populația  și , cunoscută sub numele de . Reprimarea  din Africa de Est Germană dintre anii 1905 - 1907 a fost documentată în mod activ. Un val de sentiment anticolonial a început să capete amploare în Germania și a dus la o mare prezență la vot la așa-numitele "alegeri hotentote" pentru Reichstag din anul 1906. Guvernul conservator Bülow abia a supraviețuit acestor alegeri, însă în ianuarie 1907, nou-alesul Reichstag a impus o "revizuire completă" a serviciului colonial. Bernhard Dernburg, un fost bancher din Darmstadt, a fost numit noul secretar al biroului colonial. Vinovații au fost înlăturați sumar din funcție și înlocuiți de o nouă generație de funcționari publici coloniali eficienți și mai umani. Însă în Togoland, germanii au continuat să folosească munca forțată a africanilor și pedepse dure pentru insubordonare.

În timpul genocidului Herero, Eugen Fischer, un om de știință german, a venit în lagărele de concentrare pentru a efectua experimente medicale pe rasă, folosind ca subiecți de testare copii de oameni Herero și Namaqua și copii mulatri ai femeilor Herero/Namaqua și ai bărbaților germani, majoritatea covârșitoare a lor fiind rezultați în urma violurilor. Împreună cu Theodor Mollison, el a experimentat și asupra prizonierilor de război Herero. Aceste experimente au inclus sterilizarea, injectarea cu variolă, tifos, precum și cu bacilii Koch ai tuberculozei. Numeroasele cazuri de descendență mixtă au iritat administrația colonială germană, care era preocupată de menținerea "purității rasiale". Eugen Fischer a studiat 310 copii mulatri, numindu-i "nemernicii Rehoboth" de "calitate rasială inferioară". Fischer i-a supus, de asemenea, la numeroase teste rasiale, cum ar fi măsurători ale craniului și a corpului și examinări ale ochilor și părului. În încheierea studiilor sale, el a susținut genocidul presupuselor "rase inferioare", afirmând că "oricine gândește temeinic noțiunea de rasă, nu poate ajunge la o concluzie diferită". Acțiunile științifice ale lui Fischer (la momentul considerat) și chinul copiilor făceau parte dintr-o istorie mai largă a abuzării africanilor pentru experimente și făceau ecoul acțiunilor anterioare ale antropologilor germani care furau schelete și cadavre din cimitire africane și le aduceau în Europa pentru cercetare sau vânzare. Se estimează că 3000 de cranii au fost trimise în Germania pentru studiu. În octombrie 2011, după 3 ani de discuții, primele cranii urmau să fie returnate în Namibia pentru înmormântare. Alte experimente au fost făcute de doctorul Bofinger, care i-a injectat pe prizonierii de război Herero suferinzi de scorbut cu diverse substanțe, inclusiv arsenic și opiu. Ulterior, a cercetat efectele acestor substanțe prin efectuarea de autopsii pe cadavre.

Darwinismul social

Darwinismul social este teoria "că grupurile și rasele umane sunt supuse acelorași legi ale selecției naturale pe care Charles Darwin le percepuse în plante și animale din natură."[84] Potrivit numeroși istorici, o componentă ideologică importantă a naționalismului german ca dezvoltat de elita intelectuală a fost darwinismul social.[85] A dat un impuls asertivității germane ca putere economică și militară mondială, având ca scop concurența cu Franța și Imperiul Britanic pentru puterea mondială. Stăpânirea colonială germană în Africa 1884-1914 a fost o expresie a naționalismului și a superiorității morale care a fost justificată prin construirea unei imagini a nativilor ca "Altul". Colonizarea germană a fost caracterizată prin folosirea violenței represive în numele "culturii" și "civilizației". Tehnicile au inclus genocidul în anumite părți ale Africii.[86] În plus, acceptarea largă în rândul intelectualilor a darwinismului social a justificat dreptul Germaniei de a dobândi teritorii coloniale ca o chestiune de "supraviețuire a celui mai apt", conform istoricului Michael Schubert.[87][88]

Hartă care arată locația diferitelor grupuri etnice Duala din Camerun
Pe de altă parte, proiectul cultural-misionar al Germaniei se lăuda că programele sale coloniale erau eforturi umanitare și educaționale. Medicii și administratorii germani coloniali au încercat să argumenteze pentru creșterea populației autohtone, pentru a crește și numărul lor de muncitori. Eugene Fischer, antropolog la Universitatea din Freiburg, a fost de acord cu această noțiune, spunând că ar trebui să fie susținute doar dacă este necesar și pe măsură ce se dovedesc a fi utile. Odată ce utilizarea lor dispare, europenii ar trebui să "permită concurența liberă, ceea ce în opinia mea (a lui Fischer) înseamnă dispariția lor". .[89]

Duala, un grup bantu din Camerun a salutat cu ușurință politicile germane Numărul africanilor vorbitori de germană a crescut în patru colonii germane din Africa de Vest înainte de 1914. Conducerea Duala în 1884 a plasat tribul sub stăpânire germană. Majoritatea s-au convertit la protestantism și au fost educați după linii germane. Oficialii coloniali și oamenii de afaceri i-au preferat ca funcționari ieftini birourilor guvernamentale germane și firmelor din Africa.

Colonii

Imperii coloniale
Istoria Germaniei

Imperiul colonial german


Walter Andrew Brennan (July 25, 1894 – September 21, 1974) was an American actor and singer. He won the Academy Award for Best Supporting Actor for his performances in Come and Get It (1936), Kentucky (1938) and The Westerner (1940), making him one of only three male actors to win three Academy Awards, and the only male or female actor to win three awards in the supporting actor category. Brennan was also nominated for his performance in Sergeant York (1941). Other noteworthy performances were in To Have and Have Not (1944), My Darling Clementine (1946), Red River (1948) and Rio Bravo (1959).

Early life
Brennan was born in Lynn, Massachusetts, less than two miles from his family's home in Swampscott, Massachusetts. His parents were both Irish immigrants. His father was an engineer and inventor, and young Brennan also studied engineering at Rindge Technical High School in Cambridge, Massachusetts.

While working as a bank clerk, he enlisted in the U.S. Army and served as a private with the 101st Field Artillery Regiment in France during World War I. He served in France for two years. "While there, he suffered an injury to his vocal cords from exposure to mustard gas that left him with his screen trademark: a distinctively reedy, high-pitched voice that became a favorite for celebrity impersonators for decades."

After the war, he worked as a financial reporter for a newspaper in Boston. During the early 1920s, he made a fortune in the real estate market, but lost most of his money during the 1925 real estate slump.

Career

Early work

Finding himself penniless, Brennan began taking parts as an extra in films at Universal Studios in 1925, starting at $7.50 [equivalent to $125.00 in 2022] a day. He wound up working at Universal off and on for the next ten years.

His early appearances included Webs of Steel (1925), Lorraine of the Lions (1925) and The Calgary Stampede (1925), a Hoot Gibson Western. Brennan was also in Watch Your Wife (1926), The Ice Flood (1926), Spangles (1926), The Collegians (1926, a short), Flashing Oars (1926, a short), Sensation Seekers (1927), Tearin' Into Trouble (1927), The Ridin' Rowdy (1927), Alias the Deacon (1927), Blake of Scotland Yard (1927) (a serial), Hot Heels (1927), Painting the Town (1928) and The Ballyhoo Buster (1928). The latter was directed by Richard Thorpe who would use Brennan as an extra several times on films.

Brennan had minor roles in The Racket (1928) from Howard Hughes, The Michigan Kid (1928), Silks and Saddles (1929), The Cohens and the Kellys in Atlantic City (1929) and Smilin' Guns (1929) and The Lariat Kid (1929) with Gibson. He also worked as a stand in.

Brennan was in His Lucky Day (1929), Frank Capra's Flight (1929), One Hysterical Night (1929) (a bigger role), The Last Performance (1929), The Long Long Trail (1929) with Gibson and The Shannons of Broadway (1929).

Other Brennan appearances included Dames Ahoy! (1930), Captain of the Guard (1930), King of Jazz (1930) (Brennan said he played nine parts but when he saw the film "I sneezed and I missed myself"), The Little Accident (1930), Parlez Vous (1930), (a short), See America Thirst (1930) with Harry Langdon and Slim Summerville and Ooh La-La (1930), (another short).

The following year Brennan had more small roles in Hello Russia (1931, a short with Slim Summerville), Many a Slip (1931) with Summerville, Heroes of the Flames (1931) a serial with Tim McCoy, Honeymoon Lane (1931), Dancing Dynamite (1931), Grief Street (1931) directed by Richard Thorpe and Is There Justice? (1931).

Brennan had a bigger role in Neck and Neck (1931), directed by Richard Thorpe. His parts tended to remain small, however: A House Divided (1931) for director William Wyler, Scratch-As-Catch-Can (1931, a Bobby Clark short directed by Mark Sandrich), and Texas Cyclone (1931, a Tim McCoy Western featuring a young John Wayne).

In 1932 Brennan was in Law and Order (1932) with Walter Huston, The Impatient Maiden (1932) for James Whale, The Airmail Mystery (1932, a serial) and Scandal for Sale (1932). He did another with John Wayne, Two-Fisted Law (1932) though the star was Tim McCoy.

Brennan was in Hello Trouble (1932) with Buck Jones, Speed Madness (1932), Miss Pinkerton (1932) with Joan Bennett, Cornered (1932) with McCoy, The Iceman's Ball (1932, another short for Sandrich), Fighting for Justice (1932) with McCoy, The Fourth Horseman (1932) with Tom Mix, The All American (1932), Once in a Lifetime (1932), Strange Justice (1932), Women Won't Tell (1932) for Richard Thorpe, Afraid to Talk (1932) and Manhattan Tower (1932).

Brennan was in Sensation Hunters (1933) for Charles Vidor, Man of Action (1933) with McCoy, Parachute Jumper (1933), Goldie Gets Along (1933), Girl Missing (1933), Rustlers' Roundup (1933) with Mix, The Cohens and Kellys in Trouble (1933) for director George Stevens, Lucky Dog (1933) and The Big Cage (1933). His scenes in William Wellman's Lilly Turner (1933) were deleted.

Brennan did another serial, The Phantom of the Air (1933), then Strange People (1933) for Thorpe, Meet the Champ (1933, a short), Sing Sinner Sing (1933), One Year Later (1933), Sailors Beware! (1933, a short), Golden Harvest (1933), Ladies Must Love (1933), Saturday's Millions (1933), Curtain at Eight (1933) and My Woman (1933).

James Whale gave him a bit part in The Invisible Man (1933) and he could be seen in King for a Night (1933), Fugitive Lovers (1933), Cross Country Cruise (1934), Beloved (1934), You Can't Buy Everything (1934), Paradise Valley (1934), Radio Dough (1934, a short), The Poor Rich (1934), The Crosby Murder Case (1934), George White's Scandals (1934), Good Girl (1934), Riptide (1934), Uncertain Lady (1934), I'll Tell the World (1934) and Fishing for Trouble (1934, a short).

Brennan was in the Three Stooges short Woman Haters (1934), then did Half a Sinner (1934), The Life of Vergie Winters (1934), Murder on the Runaway Train (1934), Whom the Gods Destroy (1934), Gentlemen of Polish (1934, a short), Death on the Diamond (1934), Great Expectations (1934), Luck of the Game (1934), Tailspin Tommy (1934, a serial), There's Always Tomorrow (1934) and Cheating Cheaters (1934).

Brennan was back with McCoy for The Prescott Kid (1934) and could be seen in The Painted Veil (1934), Biography of a Bachelor Girl (1935), Helldorado (1935), Brick-a-Brac (1935) an Edgar Kennedy short, Northern Frontier (1935), The Mystery of Edwin Drood (1935) and Law Beyond the Range (1935) with McCoy. He also had a brief uncredited role in Bride of Frankenstein (1935) starring Boris Karloff as Frankenstein's monster.

Around this time, Brennan received what he later described as "the luckiest break in the world." He was acting in a fight scene when an actor kicked him in the face and knocked out all of his teeth. As a result, Brennan wore false teeth. He said, "I looked all right off the set, but when necessary I could take 'em out and suddenly look about 40 years older."

Brennan appeared in another Three Stooges short, Restless Knights, and a short titled Hunger Pains in 1935.

Work at MGM
A break for Brennan came when he was cast in The Wedding Night (1935), produced by Sam Goldwyn, alongside Gary Cooper (it was actually their second film together). He was only an extra, but his part was expanded during filming and it resulted in Brennan's getting a contract with Goldwyn.

Goldwyn mostly loaned out Brennan's services to other studios. MGM put him in West Point of the Air (1935). He was reunited with Whale in Bride of Frankenstein (1935), in which he had a brief speaking part and also worked as a stuntman.

Brennan's parts remained small in Party Wire (1935), Spring Tonic (1935), The Gay Lady (1935), Man on the Flying Trapeze (1935) and Welcome Home (1935). He did a short, The Perfect Tribute (1935) and was in George Stevens' Alice Adams (1935), but his scenes were deleted.

He could be seen in We're in the Money (1935) and She Couldn't Take It (1935).

Move to supporting actor
Brennan finally earned significant roles with a decent part in Goldwyn's Barbary Coast (1935), directed by Howard Hawks and an uncredited William Wyler. "That really set me up", Brennan said later.

He followed with small appearances in Metropolitan (1935) and Seven Keys to Baldpate (1935).

He had one of the leads in Three Godfathers (1936) playing one of the title outlaws.

He had a small role in These Three (1936) with Wyler and a larger one in Walter Wanger's The Moon's Our Home (1936) and Fury (1936), directed by Fritz Lang.

First Oscar: Come and Get It (1936)
Brennan's breakthrough part came when cast by Howard Hawks as Swan Bostrom in the period film Come and Get It (1936), playing the sidekick of Edward Arnold who eventually marries the girl Arnold abandons (played by Frances Farmer). Producer Sam Goldwyn fired Hawks during filming and replaced him with William Wyler. Brennan's performance earned him the first Academy Award for Best Supporting Actor.

Brennan followed it with support parts in Banjo on My Knee (1936) at Fox, She's Dangerous (1937), and When Love is Young (1937). Goldwyn announced him for a role in The Real Glory in 1936, but he ended up not appearing in the final film.

Brennan had his first lead role in Affairs of Cappy Ricks (1937) at Republic Pictures. He followed it with the co-starring part in Fox's Wild and Woolly (1937), billed second after Jane Withers. He was in The Buccaneer (1938), directed by Cecil B. DeMille.

Brennan portrayed town drunk and accused murderer Muff Potter in The Adventures of Tom Sawyer (1938).

Brennan followed it with The Texans (1938), Mother Carey's Chickens (1938) and Goldwyn's The Cowboy and the Lady (1938) with Gary Cooper – the first time Brennan played Cooper's sidekick.

Second Oscar: Kentucky (1938)
Brennan won his second Best Supporting Oscar for Kentucky (1938), a horse racing film from 20th Century Fox with Loretta Young.

He supported Fred Astaire and Ginger Rogers in The Story of Vernon and Irene Castle (1939). Brennan also appeared in Melody of Youth (1939), and Stanley and Livingstone (1939) at Fox. At MGM he was in Joe and Ethel Turp Call on the President (1939).

Throughout his career, Brennan was frequently called upon to play characters considerably older than he was. The loss of many teeth in the 1932 accident, rapidly thinning hair, thin build, and unusual vocal intonations all made him seem older than he was. He used these features to great effect. In many of his film roles, Brennan wore dentures; in MGM's Northwest Passage (1940) – a film set in the late 18th century – he wore a dental prosthesis which made him appear to have rotting and broken teeth. Brennan was billed third in Northwest Passage after Spencer Tracy and Robert Young.

Zanuck at Fox announced he wanted to make The Man from Home, once a vehicle for Will Rogers, with Brennan. Instead Brennan was top-billed in Fox's Maryland (1940), an attempt to repeat the success of Kentucky. Brennan said he had been working constantly since Christmas 1937. "I'm just plain punch drunk", he said.

Third Oscar: The Westerner (1940)
Brennan had one of his best roles in Goldwyn's The Westerner (1940), playing the villainous Judge Roy Bean opposite Gary Cooper. William Wyler directed and the film earned Brennan his third Best Supporting Actor Oscar within a five-year span.

Goldwyn bought Trading Post as a vehicle for Brennan, but the film never materialized.

Brennan next supported Deanna Durbin in Nice Girl? (1941) and then Cooper again in Frank Capra's Meet John Doe (1941) and Hawks' Sergeant York (1941), a role that earned Brennan a fourth Oscar nomination. He could also be seen in This Woman is Mine (1941) as a sea captain.

Brennan played the top-billed lead in Swamp Water (1941), the first American film by director Jean Renoir. He appeared in Rise and Shine (1941) and then played reporter Sam Blake in Pride of the Yankees (1942).

Brennan appeared in the war films Stand By for Action (1942) and Hangmen Also Die! (1943), in which he played a Czech professor. He also appeared in Slightly Dangerous (1943), The Last Will and Testament of Tom Smith (1943) and Goldwyn's Russian war epic The North Star (1943).

He was top-billed in a follow-up to Kentucky and Maryland at Fox, Home in Indiana (1944).

Brennan was particularly skilled in playing the sidekick of the protagonist or the "grumpy old man" in films such as Hawks' To Have and Have Not (1944).

Brennan was a comic pirate in the Bob Hope film The Princess and the Pirate (1944). He was teamed with John Wayne for the first time since both men had obtained stardom in Dakota (1945), directed by Joseph Kane. He supported Bette Davis in A Stolen Life (1946) and appeared in the Fox musical Centennial Summer (1946).

Western roles
Brennan returned as a villain as Old Man Clanton in John Ford's My Darling Clementine (1946), opposite Henry Fonda. He followed this with parts in Nobody Lives Forever (1946) at Warner Bros. and Republic's Driftwood (1947).

He appeared in another Americana film at Fox, Scudda Hoo! Scudda Hay! (1948), and then in one of the greatest films in his career, Red River (1948), playing John Wayne's sidekick.

After supporting Robert Mitchum in Blood on the Moon (1948), he played another kindly father role in The Green Promise (1949). Brennan was billed second to Rod Cameron in Brimstone (1949), and he supported Gary Cooper in Task Force (1949).

Brennan focused on Westerns: Singing Guns (1950), A Ticket to Tomahawk (1950), Curtain Call at Cactus Creek (1950), The Showdown (1950), Surrender (1950), Along the Great Divide (1951), Best of the Badmen (1951) and Return of the Texan (1952).

He appeared in the war films The Wild Blue Yonder (1951) and Lure of the Wilderness (1952), a remake of Swamp Water in which he reprised his role, although with less screen time than in the original film.

Brennan was in Sea of Lost Ships (1953) with John Derek, Drums Across the River (1954) with Audie Murphy, The Far Country (1954) with James Stewart and Four Guns to the Border (1954) with Rory Calhoun. He also appeared in Bad Day at Black Rock (1955) for MGM.

Later work

Work on television
Brennan began to work on television, guest-starring on episodes of Screen Directors Playhouse, Lux Video Theatre, Schlitz Playhouse, Ethel Barrymore Theater, Cavalcade of America and The Ford Television Theatre. He played the old outlaw Joe in the 1956 episode "Vengeance Canyon" of Dick Powell's Zane Grey Theatre.

He appeared as himself as a musical judge in the 1953–1954 ABC series Jukebox Jury. Brennan later said that he preferred television to films because there were not "long layoffs between jobs."

He continued to appear in movies such as Gunpoint! (1955) and The Proud Ones (1956) and was in a short film about Israel, Man on a Bus (1955).

Brennan appeared in films such as Glory (1956), Come Next Spring (1956) and Batjac's Good-bye My Lady (1956) with 14-year-old Brandon deWilde, with whom he recorded The Stories of Mark Twain that same year.

He appeared in The Way to the Gold (1957) and played Debbie Reynolds' grandfather in the romantic comedy Tammy and the Bachelor (1957).

Brennan was given another lead role in God Is My Partner (1957), a low-budget film that became a surprise hit.

The Real McCoys

Brennan had resisted overtures to star in a regular TV series but relented for The Real McCoys, a sitcom about a poor West Virginia family that relocated to a farm in Southern California. It was a hit and ran from 1957 to 1963.

Brennan continued to appear in films and other TV shows during the series' run such as Colgate Theatre and another Howard Hawks picture, Rio Bravo (1959), supporting John Wayne and Dean Martin.

After five years on ABC, The Real McCoys switched to CBS for a final season. Brennan joined with series creator Irving Pincus to form Brennan-Westgate Productions. The series was coproduced with Danny Thomas's Marterto Productions. It also featured Richard Crenna, Kathleen Nolan, Lydia Reed and Michael Winkelman.

For Brennan Productions, Brennan starred in Shoot Out at Big Sag (1962). He appeared as a villainous river pirate in MGM's epic How the West Was Won (1963).

Singing career
Following Brennan's success with The Real McCoys, he performed on several recordings. The most popular of these was "Old Rivers", a song about an old farmer and his mule. It was released as a single in 1962 by Liberty Records with "The Epic Ride of John H. Glenn" on the flip side. "Old Rivers" peaked at #5 on the U.S. Billboard chart, making the 67 year-old Brennan the oldest living person to have a Top 40 hit at the time. At age 68, Brennan reached the Top 40 again, this time with "Mama Sang a Song" on November 17, 1962.

After The Real McCoys ended, Brennan provided the voice for a cartoon of The Shooting of Dan McGrew.

Other TV roles and Disney
Brennan starred as the wealthy executive Walter Andrews in the short-lived 1964–1965 ABC series The Tycoon, with Van Williams.

Brennan had a support part in Those Calloways (1965), his first Disney film, again paired with Brandon deWilde. He had a small role in The Oscar (1966).

In 1967, he starred in another ABC series, The Guns of Will Sonnett (1967–1969), as an older man in search of his gunfighter son. It ran for two seasons.

Brennan was top-billed in Disney's The Gnome-Mobile (1967) and made a pilot for the TV series Horatio Alger Jones, which did not become a series.

After a support role in Who's Minding the Mint? (1967), he returned to Disney for The One and Only, Genuine, Original Family Band (1968).

Brennan had a part as the villain in Support Your Local Sheriff! (1969) with James Garner.

Later career
Brennan received top billing over Pat O'Brien in the TV movie The Over-the-Hill Gang (1969) and Fred Astaire in The Over-the-Hill Gang Rides Again (1970).,

He joined the second season of the CBS sitcom To Rome with Love (1969–1971) with John Forsythe. This was Brennan's last television series as a member of the permanent cast, although he did make a number of appearances on Alias Smith and Jones.

Around this time he also starred in the TV movies The Young Country (1970), Two for the Money (1972) and Home for the Holidays (1972). He was announced for a Western that was not made, One Day in Eden.

He started filming Herbie Rides Again (1973) for Disney but fell ill and was replaced.

Brennan's last screen appearance was in the Western Smoke in the Wind (1975), directed by Joseph Kane.

Personal life

In 1920, Brennan married Ruth Caroline Wells. They had three children in their 54-year marriage: Arthur, Walter and Ruth.

In 1940, Brennan purchased the 12,000-acre Lightning Creek Ranch, 20 miles north of Joseph, Oregon. He built the Indian Lodge Motel, a movie theater and a variety store in Joseph, and continued retreating to the ranch between film roles until his death. Some members of his family continue to live in the area.

Brennan spent his last years mostly in retirement at his ranch in Moorpark in Ventura County, California. He died of emphysema on September 21, 1974, at the age of 80 in Oxnard, California. His remains were interred at San Fernando Mission Cemetery in Los Angeles.

Religious and political views
Brennan, a Roman Catholic, did not publicize his own religious affiliation, but declared in 1964, "I'm too old not to be a religious fella. ... It appears we are losing something a lot of people made a lot of sacrifices for." That year, Brennan spoke at Project Prayer, a rally attended by 2,500 at the Shrine Auditorium in Los Angeles. The gathering, hosted by Anthony Eisley, sought to flood Congress with letters in support of school prayer following two decisions by the Supreme Court in 1962 and 1963 that had invalidated the practice of mandatory prayer in public schools, which the court ruled to have conflicted with the Establishment Clause of the First Amendment to the United States Constitution.

According to his biographer Carl Rollyson, Brennan was fiercely opposed to communism and reportedly branded people as communists if they supported John F. Kennedy. Rollyson wrote that Brennan "thought that the Watts riots could have been stopped 'with a machine gun'." Rollyson also reported that Brennan's home "included a bunker stocked with weapons and food in anticipation of a Soviet invasion." Brennan reportedly expressed satisfaction at the murder of the Rev. Martin Luther King Jr., much to the shock of the cast and crew of The Guns of Will Sonnett, and also rejoiced in the assassination of Robert F. Kennedy. Everett Greenbaum, who wrote 32 episodes of The Real McCoys, described Brennan as a bigot who frequently uttered racist remarks.

A staunch conservative Republican and a member of the Motion Picture Alliance for the Preservation of American Ideals, Brennan supported Barry Goldwater in the 1964 United States presidential election because Goldwater had voted against the Civil Rights Act of 1964, but Brennan later endorsed George Wallace in 1968, believing that Richard Nixon was too liberal for a Republican. In 1972, Brennan endorsed far-right candidate John Schmitz, who like Brennan, was a member of the John Birch Society. Brennan served as finance chairman and narrated ads in support of Schmitz's campaign. Brennan also endorsed Ronald Reagan in the 1966 California gubernatorial election and in his reelection in 1970.

Legacy
Film historians and critics have long regarded Brennan as one of the finest character actors in motion picture history. While the roles that he played were diverse, he may be best remembered for his portrayals in Western films such as those of Judge Roy Bean in The Westerner, trail hand Nadine Groot in Red River and Deputy Stumpy in Rio Bravo. He was the first actor to win three Academy Awards and remains the only person to have won Best Supporting Actor award three times. However, he remained somewhat embarrassed about how he had won the awards; in the early years of the Academy Awards, extras could vote, and Brennan was popular with the extras' union. His third win prompted the disenfranchisement of the union from Oscar voting. Following this change, Brennan lost his fourth Best Supporting Actor nomination in 1941 for Sergeant York. (The award went to Donald Crisp for How Green Was My Valley instead.)

Brennan played more than 230 film and television roles during a career that spanned nearly five decades. For his contributions to the film industry, he has a star on the Hollywood Walk of Fame at 6501 Hollywood Boulevard. In 1970, he was inducted into the Hall of Great Western Performers at the National Cowboy & Western Heritage Museum in Oklahoma City, where his photograph hangs prominently.

Filmography

Film

Television

Radio

Discography
Albums
{| class="wikitable"
|-
! Year
! Album
! style="width:45px;"| US
! Label
|-
| 1960
| Dutchman's Gold
| style="text-align:center;"| —
| Dot
|-
| rowspan="3"| 1962
| Old Rivers
| style="text-align:center;"| 54
| Liberty
|-
| Mama Sang a Song
| style="text-align:center;"| —
| Liberty
|-
| Twas the Night Before Christmas... Back Home''
| style="text-align:center;"| —
| Liberty
|}Singles'''

Awards and nominations

See also
 List of actors with Academy Award nominations

References

(40) https://www.tcm.com/tcmdb/person/21833%7C153238/Walter-Brennan#overview

Further reading

External links

 Guide to Walter Brennan Papers  at Dickinson Research Centre
 Kinotv| Walter Brennan

1894 births
1974 deaths
20th-century American male actors
20th-century American singer-songwriters
American country singer-songwriters
American male film actors
American male silent film actors
American male television actors
American people of Irish descent
Best Supporting Actor Academy Award winners
Burials at San Fernando Mission Cemetery
California Republicans
Cambridge Rindge and Latin School alumni
Catholics from California
Catholics from Massachusetts
Catholics from Oregon
Country musicians from California
Deaths from emphysema
Dot Records artists
Liberty Records artists
Male Western (genre) film actors
Male actors from Cambridge, Massachusetts
Male actors from Oxnard, California
People from Malden, Massachusetts
People from Moorpark, California
People from Swampscott, Massachusetts
People from Wallowa County, Oregon
Singer-songwriters from California
United States Army personnel of World War I
United States Army soldiers
Vaudeville performers
Singer-songwriters from Massachusetts
Singer-songwriters from Oregon
Right-wing populism in the United States
John Birch Society members
New Right (United States)

Walter Brennan


Mændenes +100 kg i judo under sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro fandt sted den 12. august 2016 på Carioca Arena 2.

100 kg (herrer)

Judo under sommer-OL 2016 – +100 kg (herrer)


Filme sovietice din: 1973 — 1974 — 1975

Aceasta este o listă de filme produse în Uniunea Sovietică în 1974.

Referințe și note

Legături externe
 Filme sovietice din 1974 la Internet Movie Database

1974
Sovietică, Uniunea
Filme

Listă de filme sovietice din 1974


Kurimka este o comună slovacă, aflată în districtul Svidník din regiunea Prešov. Localitatea se află la , se întinde pe o suprafață de  și în 2017 număra 392 de locuitori.

Istoric
Localitatea Kurimka este atestată documentar din 1548.

Note

Legături externe

Localități din Slovacia

Kurimka


An Gymnadenia gabasiana in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Herwig Teppner ngan Erich Klein, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Herwig Teppner och Erich Klein. An Gymnadenia gabasiana in nahilalakip ha genus nga Gymnadenia, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Gymnadenia

Gymnadenia gabasiana


În energetică, releul Buchholz (numit și releu de gaze) este un dispozitiv de securitate, montat pe transformatoarele de putere cu răcire în ulei și care realizează oprirea acestuia în cazul anumitor defecte interne.
A fost creat în 1921 de inginerul german Max Buchholz.

Funcționarea acestui releu se bazează pe faptul că defecte ca: slăbirea izolației (principale sau dintre spire), deteriorarea miezului sau contacte imperfecte conduc creșterea temperaturii uleiului de transformator și care vor descompunerea uleiului și apariția unor gaze.
Gazele vor deplasa niște plutitoare (flotoare) din releu care vor acționa un contact de comutare.

Tipuri de relee Buchholz
 relee de gaze cu flotoare și posibilitatea reglării sensibilității echipajului de declanșare printr-un magnet mobil;
 relee de gaze cu flotoare deplasabile pe un ghidaj prevăzut cu întrerupătoare cu acționare magnetică;
 relee de gaze cu cupă și contacte necapsulate;
 relee de gaze tranzistorizate.

Protecția de gaze este realizată în trei variante:
 relee Buchholz cu un flotor: sunt semnalizate preventiv acumularea de gaze (ori aer provenit după umplerea cuvei transformatorului) provenite în urma defectelor din interiorul transformatorului;
 relee Buchholz cu două flotoare: flotorul superior semnalizează preventiv acumularea de gaze, iar cel inferior declanșează oprirea curentului;
 relee Buchholz cu clapetă: în calea circuitului creat de evacuarea gazelor din cuva transformatorului, nu se află flotor, ci clapetă, pe care sunt montate contatcte electrice.

Avantaje

 întreținere și exploatare simple: poate fi înlocuit fără a afecta sistemul de circulație a uleiului de transformator;
 rapiditate în cazul defectelor grave;
 în funcție de gravitatea defectului, poate avea ca opțiune semnalarea acestuia sau declanșarea opririi transformatorului;
 durată de viață lungă;
 poate fi prevăzut cu un dispozitiv de prelevare a gazelor pentru analiza acestora.

Legături externe
  Elektromotoren und Gerätebau Barleben GmBH: "Buchholzrelais"

Transformatoare electrice
Securitate electrică

Releu Buchholz


An Tillandsia bismarckii in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Werner Rauh ngan C.O.Lehm.. An Tillandsia bismarckii in nahilalakip ha genus nga Tillandsia, ngan familia nga Bromeliaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Tillandsia

Tillandsia bismarckii


Extremadura Avante, S.L.U. es una sociedad limitada unipersonal que nace el 31 de diciembre de 2010, con la entrada en vigor de la Ley 20/2010, de Concentración Empresarial Pública en la comunidad autónoma de Extremadura. Los objetivos principales de Extremadura Avante son:

 El servicio a los empresarios y al resto de agentes económicos que contribuyan al desarrollo económico y social de Extremadura.
 El acompañamiento a la Junta de Extremadura para la ejecución de su política empresarial.

Extremadura Avante presta servicio a los empresarios individuales, a las sociedades mercantiles, incluidas las sociedades cooperativas y a cualquier otro operador económico que participe en el mercado, poniendo a su disposición productos o prestando servicios, orientados al desarrollo empresarial y estratégico de nuestra Región.

Las actuaciones de Extremadura Avante pueden desarrollarse en todos los sectores económicos incluidos el comercial, industrial, servicios, agrícola, ganadero, minero y forestal.

El apoyo de Extremadura Avante a las empresas se enmarca en cinco bloques materiales: financiación, innovación, comercialización e internacionalización, dotación de infraestructura y promoción y formación.

En octubre de 2017 el consejo de Gobierno de la Junta de Extremadura autorizó la absorción de Sociedad de Fomento Industrial de Extremadura, S.A.U. (Sofiex) por Extremadura Avante S.L.U.

Referencias

Empresas públicas de España
Economía de Extremadura
Junta de Extremadura

Extremadura Avante


Diese Liste der Studentenverbindungen in Marburg verzeichnet die derzeit 29 Studentenverbindungen an der Philipps-Universität Marburg.

Liste

f.f. = farbenführend, wenn nicht angegeben dann farbentragend, v.u. = von unten getragen

Suspendiert
 Burschenbund Alsatia Leipzig (1893-1973) im BC, rekonstituiert sich 1958 in Marburg, das ehemalige Haus steht im Gisonenweg 9 in Marburg, 1968 Fusion mit Burschenbund Thuringia München zum Burschenbund Alsatia-Thuringia Marburg, 1973 vertagt.
 ADV Amazonia Nova 1986.
 Burschenschaft Askano-Silesia im ADB 1930-1934 Fusion mit Neogermania Berlin zu Bonn (heute Bonner B! Germania).
 Katholische Verbindung Borussia (04.02.1901) im CV durch VKDSt Rhenania gegründet. Am 26. Oktober 1903 verlegte sich diese nach Münster und heißt heute AV Zollern.
 DWV Markomannia Marburg (1878–1956), kurz darauf mit der Markomannia Halle (1867) zur Markomannia Halle-Marburg verschmolzen, 1972 suspendiert, 2018 aufgelöst.
 Jüdische Verbindung Hassia 24.01.1906-1933 im KC (bis 1919 Verein Jüdischer Studenten Marburg).
 Sängerschaft Hasso-Salia (1889–1999) in der DS, in die Sängerschaft Fridericiana Halle aufgegangen.
 Marburger Burschenschaft Hercynia (Alte Clausthaler Burschenschaft Allemannia) in der DB 1929-1950, aufgegangen 1950 in der Marburger Burschenschaft Rheinfranken.
 Wissenschaftliche Verbindung Hercynia (1878–1921), gegründet 1878 als Philologisch-Historischer Verein, aufgegangen 1921 in der Wissenschaftlichen Verbindung Rheinfranken.
 Corps Irminsul Marburg 26.06.1910 gegründet als "Verbindung für Deutschtum und Wissenschaft", 1913 freie Burschenschaft, 1920 Wehrschaft, 1923 bis 1934 Corps im RSC, aufgegangen in Corps Irminsul Hamburg.
 Corps Normannia Marburg 04.03.1908 gegründet als "Verein für Deutschtum Normannia Marburg", 1910 freie Burschenschaft, 1927 Corps im RSC, 1934 Corps im WSC, 1935 suspendiert, 1949 rekonstituiert, 1954 aufgegangen in Corps Cheruscia Berlin.
 Landsmannschaft Oppavia Wien-Prag (1877-1972), ab 1918 in Marburg, 1972 vertagt, 1990 Fusion mit Egerländer Landtag München zu Egerländer Landtag et Oppavia München (1998 vertagt).
 Landsmannschaft Rhenania zu Jena und Marburg im CC, von 1951 bis 2012. 1993 erfolgte die Rückkehr nach Jena. Die Aktivitas in Marburg blieb bis zum Hausverkauf 2012 bestehen.
 ADV Stella Orienta 1988.
 Corps Rhenania Straßburg im KSCV, von 1919 bis zur Suspendierung 1976 in Marburg.
 Burschenschaft Sigambria im ADB 1889-1930, Teile mit der Clausthaler Burschenschaft Allemannia (gegr. 1922) zur Marburger Burschenschaft Hercynia, Teile mit der Burschenschaft Askania Breslau zur Burschenschaft Askano-Silesia.
 KStV Teutonia-Rudelsburg im KV, von 1954 bis 1974 in Marburg, aufgegangen in KStV Thuringia Marburg.
 Turnerschaft Tuiskonia im VC 1880-1951 (bis 1924 Wissenschaftlich Theologischer Verein Marburg), aufgegangen in die Turnerschaft Schaumburgia.
 Verbindung jüdischer Studenten im KJV, 05.05.1919–1920.

Für bereits im 19. Jahrhundert erloschene Corps in Marburg siehe: Erloschene Corps in Marburg

Literatur
 Ernst Hans Eberhard: Handbuch des studentischen Verbindungswesens. Leipzig, 1924/25, S. 92–96.
 Ernst-Günter Glienke: Civis Academicus 2005/2006, SH-Verlag, Köln 2004, ISBN 3-89498-149-0.

Weblinks

Einzelnachweise

!
Marburger Verbindungen


5748 Davebrin este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
5748 Davebrin este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Palomar de Eleanor Francis Helin. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,56 ua, o excentricitate de 0,15 și o înclinație de 12,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 5001-6000
 Centura de asteroizi

Referințe

Familia Eunomia

Obiecte astronomice descoperite în 1991
Centura de asteroizi

5748 Davebrin


Stand-Up Raiz é um grupo paulista de stand-up comedy criado em outubro de 2020 pelos humoristas brasileiros Danilo Gentili, Oscar Filho e Diogo Portugal que são pioneiros do gênero no país. Juntaram-se novamente depois de anos participando juntos do Clube da Comédia Stand-Up.

Histórico

O grupo estreou em outubro de 2020 no Comedy Sampa Club, em São Paulo durante a pandemia de COVID-19.

O show

Diogo Portugal entra em cena como um mestre de cerimônias para fazer a abertura do show e interagir com o público antes de apresentar os humoristas do elenco e convidados.

Em 2021, o grupo se mudou para o My F... Comedy Club, casa de comédia de Danilo Gentili onde estão em cartaz desde então todas as quintas-feiras.

Também fazem turnês pelo país se apresentando juntos.

Vinhos

Em agosto de 2022, o grupo lançou uma linha de vinhos, o Putos.

No final de outubro, pouco mais de dois meses depois da importação dos vinhos, as vendas superaram as 40 mil garrafas no território nacional.

Humor
Espetáculos de stand-up comedy
Peças de teatro do Brasil
Humor do Brasil
Oscar Filho
Danilo Gentili

Stand-Up Raiz


Gørding Skole Fortuna er en afdeling af folkeskolen Fortunaskolen siden skolerne blev lagt sammen i 2015 beliggende i Gørding.

Skolen hed oprindeligt Gørding realskole. Skolen var den nyeste ud af 6 skoler i Gørding. Skolen blev hurtigt stor og i dag er det den eneste skole i Gørding.

Skolen er en del af Fortunaskolen som er 5 afdelinger i Esbjerg Kommune.

Før skolesammenlægningerne i Esbjerg Kommune hed skolen Gørding Skole.

Referencer

Eksterne henvisninger

Folkeskoler i Esbjerg Kommune

Gørding skole Fortuna


Die Abkürzung HTSV steht für:
 Hastedter TSV, einen Sportverein aus Bremen-Hastedt
 einen lokalen Sportverein in Hassel (Weser)
 Hessischer Tauchsportverband e.V. in Frankfurt am Main

HTSV

HTSV


Il existe plusieurs routes ayant comme numéro 479 dans le monde.

 Route fédérale 479 en Allemagne
 Route régionale 479 en Finlande
 Route nationale 479 en France

Route 479


Krsto Pavletić (pseud. Pavle Krstinić i Osman beg Štafić; Draga kraj Rijeke, 4. ožujka 1865. – Zagreb, 9. travnja 1919.) bio je hrvatski književnik.

Životopis
Rođen je u Dragi kraj Rijeke. U Zagrebu je završio studij klasične filologije. Nakon završenog studija kao profesor je službovao u Zagrebu, Gospiću, Požegi, Srijemskoj Mitrovici i Senju. Od 1908. do 1918. godine bio je urednik Nastavnog vjesnika, a od 1917. do 1919. godine bio je predsjednik Matice hrvatske. Bio je i član Hrvatskog sokola.

Pisao je pjesme, pripovijesti i drame u kojima opisuje događaje iz hrvatske prošlosti, te studije, prikaze i filološke i književne rasprave.

Djela
 Vjerne sluge (1898.), ep
 Petar Svačić (1903.), dramska trilogija
 Bratski inat (1911.), drama
 Život i pjesnička djela Franje Markovića (1917.), književna rasprava
 Čuvaj se senjske ruke, dramatizacija Šenoina romana
 Kruk, knez rujanski
 Jelena Zrinjska u Munkaču
 Katarina Zrinjska na umoru
 Ivaniš ban na stratištu
 Sudbina Mladena bana
 Marko Skoblić
 Krvavi sabor
 Filopoimenova zadnja zdravica
 Pribina, drama
 Stjepan Tvrtko, drama
 Tiberius Gracehus, drama
 Kobna oklada, drama
 Borba proti sitnicima, drama
 Riječi i djela, drama

Bibliografija
 Zlata Derossi, Pjesničke pripovijesti Krste Pavletića, Senjski zbornik 1/1991.

Izvori
Bilješke i literatura

 Pavletić, Krsto, Hrvatska enciklopedija, www.enciklopedija.hr, pristupljeno 18. prosinca 2021.
 Znameniti i zaslužni Hrvati te pomena vrijedna lica u hrvatskoj povijesti od 925–1925, Zagreb, 1925., str. 208
 Dubravko Jelčić, Sto pedeset godina Matice hrvatske, Radovi Leksikografskoga zavoda Miroslav Krleža 2/1992.
 Intelektualni krug Senja, Gradski muzej Senj, 1999.

Vanjske poveznice
Mrežna mjesta
 Krsto Pavletić, Pabirci po ˝Zrinijadi˝ Petra Zrinjskog, Nastavni vjesnik, knjiga VII./1899.
 Krsto Pavletić, Iz »Kralja Stjepana« (Drugoga dijela trilogije »Petar Svačić«), Spomen cvieće iz hrvatskih i slavenskih dubrava, Matica hrvatska, 1900.

Hrvatski književnici
Životopisi, Rijeka
Predsjednici Matice hrvatske

Krsto Pavletić


Martin Baturina (Split, 16. veljače 2003.) hrvatski je nogometaš koji igra na poziciji veznog igrača. Trenutačno igra za Dinamo Zagreb. Sin je Mate i brat Roka Baturine.

Klupska karijera

Rana karijera
Godine 2015. prelazi iz splitskog Hajduka u RNK Split. Dvije godine kasnije prelazi u zagrebački Dinamo.

Dinamo Zagreb
Za Dinamo Zagreb II debitirao je 14. veljače 2021. kada je druga momčad Dinama izgubila od Bijelog Brda 1:0. Za prvu momčad Dinama debitirao je 16. svibnja u utakmici 1. HNL u kojoj je Gorica poražena 0:3. U Hrvatskom nogometnom kupu debitirao je 22. rujna kada je Dinamo pobijedio riječki Orijent 1:4. Osam dana kasnije debitirao je u UEFA Europskoj ligi protiv Genka kojeg je Dinamo dobio 0:3. Svoj prvi gol za Dinamo postigao je 5. ožujka 2022. u utakmici 1. HNL u kojoj je Dinamo pobijedio Šibenik 3:0. U utakmici posljednjeg kola 1. HNL 2021./22. odigrane 21. svibnja protiv Hajduka Split, Baturina je ušao u 5. minuti sudačke nadoknade. Pet minuta kasnije asistirao je Mislavu Oršiću za 2:1, a u 12. minuti ujedno i posljednjoj minuti susreta, Baturina je postigao gol za konačnih 3:1. U UEFA Ligi prvaka debitirao je 6. rujna kada je Dinamo pobijedio Chelsea 1:0. Baturina je postigao gol i asistenciju u ligaškoj utakmici odigranoj 26. veljače 2023. protiv Hajduka kojeg je Dinamo dobio 4:0. Dvije asistencije postigao je 15. travnja 2023. kada je Slaven Belupo poražen 4:0. Dana 15. srpnja 2023. postigao je jedini gol na utakmici superkupa protiv Hajduka Split.

Reprezentativna karijera
Tijekom svoje karijere nastupao je za selekcije Hrvatske do 15, 16, 18, 19 i 21 godine.

Priznanja

Individualna
 Trofej Nogometaš – Najbolji mladi nogometaš HNL: 2022./23.
 Trofej Nogometaš – Najbolja momčad godine HNL: 2022./23.

Klupska
Dinamo Zagreb
 1. HNL/HNL (3): 2020./21., 2021./22., 2022./23.
 Hrvatski nogometni superkup (2): 2022., 2023.

Izvori

Vanjske poveznice

 Profil, Transfermarkt

Životopisi, Split
Hrvatski nogometaši
Nogometaši Hajduka
Nogometaši RNK Splita
Nogometaši Dinama
Aktivni nogometaši

Martin Baturina