Democracia conservadora (em turco: muhafazakâr demokrasi) é um termo cunhado pelo Partido da Justiça e Desenvolvimento (AKP) da Turquia para descrever sua ideologia. A democracia conservadora do AKP foi descrita como um afastamento ou moderação da democracia islâmica e o endosso de valores mais laicos e democráticos. O sucesso eleitoral e a política externa neo-otomana do AKP, que visa ampliar a influência regional da Turquia, fizeram com que os ideais democratas conservadores do partido se espelhassem em outros países, como Marrocos (com o Partido da Justiça e Desenvolvimento) e Tunísia (com o Movimento Ennahda).

Em seu sentido mais amplo, o termo democracia conservadora destaca a compatibilidade do islã com a democracia, uma política externa orientada para o Ocidente, economia neoliberal e laicismo dentro do governo. Uma vez que a visão foi refletida em várias iniciativas de política econômica, externa, doméstica e social, o termo democracia conservadora tem sido referido como um significante flutuante que engloba uma ampla gama de ideias. Em contraste, e por causa de sua definição ampla, o termo também foi acusado de ser uma pista falsa destinada a esconder uma agenda islamista oculta, mas manter o apoio público.

Os principais ideais da democracia conservadora são mais bem identificados quando comparados com a ideologia islâmica defendida pelos partidos que precederam o AKP. Existe um contraste substancial entre os dois, como em sua posição em relação à União Europeia, a Israel, aos EUA, à política econômica e, em menor medida, à política social.

Desenvolvimento política
O AKP foi formado em 2001 depois que políticos moderados abandonaram o islamista Partido da Virtude para estabelecer um partido político modernista. Estes incluíram o ex-prefeito de Istambul, Recep Tayyip Erdoğan, e o parlamentar de Caiseri, Abdullah Gül. Ganhando o apoio de muitos membros do Partido da Virtude, o AKP também tirou muito do apoio de outros partidos economicamente liberais de centro-direita, como o Partido do Verdadeiro Caminho e o Partido da Pátria nas eleições gerais de 2002. O partido foi, portanto, descrito como uma "ampla coalizão de direita de islamistas, islamistas reformistas, conservadores, nacionalistas e grupos de centro-direita favoráveis aos negócios".

Como o secularismo está presente na Constituição da Turquia, vários partidos políticos abertamente islamistas, como o Partido da Ordem Nacional, o Partido da Salvação Nacional, o Partido do Bem-estar e, eventualmente, o Partido da Virtude foram extintos pelo Tribunal Constitucional por atividades antisseculares. Isso contribuiu para o subsequente abandono de uma ideologia abertamente islamista em favor de um ideal democrático conservador reformado e secular que seria aceito pelo Estado. Um processo pelo encerramento do AKP em 2008, alegando que o partido violou o secularismo, falhou, mas resultou na perda de 50% de seu financiamento estatal.

Agenda oculta
O termo "democracia conservadora" raramente foi definido pelos políticos do AKP. O fato do partido ter origem em organizações islamistas levanta especulações sobre se o ele de fato abriga uma agenda política islamista oculta e usa o termo "democracia conservadora" para ocultar tais intenções. Membros do Partido Republicano do Povo e jornalistas da oposição apresentaram a opinião de que o partido gradualmente trouxe mudanças sociais de orientação islamista, como limitar o consumo de álcool e iniciar uma repressão contra acomodações estudantis de sexo misto no final de 2013. Outras reformas, como a suspensão da proibição do uso do hijab no serviço público, foram rotuladas como questões de direitos humanos pelos apoiadores e como ataques abertos ao secularismo por rivais.

Um aumento substancial nas alegações de fraude eleitoral durante o governo do AKP, mais prevalente durante as eleições locais de 2014, bem como numerosos escândalos de corrupção do governo, levantaram especulações de que o AKP abriga uma agenda autoritária que visa uma eliminação gradual de freios e contrapesos democráticos. As reformas judiciais do governo em 2014, que foram criticadas como uma tentativa de politizar os tribunais, uma forte repressão policial após protestos antigovernamentais em 2013 e o aumento da censura da mídia também promoveram essa afirmação.

Valores
O ex-ministro Hüseyin Çelik reivindicou a democracia conservadora do AKP como sendo limitada a questões sociais e morais, rejeitando os rótulos de "islã moderado" e "democrata muçulmano", que foram usados para descrever o partido. Embora os políticos que se identificam como democratas conservadores geralmente endossem o secularismo, as disputas permanecem há muito tempo entre eles e os laicistas linha-dura, que defendem a proibição de atividades religiosas na esfera pública.

Gradualismo

Álcool
O alto imposto sobre as bebidas alcoólicas, chamado de imposto de consumo especial (em turco: Özel Tüketim Vergisi ou ÖTV), estabelecido pela primeira vez em 2002 e aumentado dramaticamente em 2010 pelo governo do AKP, cuja liderança é conhecida por sua aversão a álcool, levou a um aumento significativo do contrabando e fraude envolvendo bebidas alcoólicas no país. Aliás, o contrabando é responsabilizado pelo envenenamento em massa por álcool na Riviera Turca em 2011.

Em 2013, novas leis proibiram todas as formas de publicidade e promoção de bebidas alcoólicas, incluindo promoções, atividades patrocinadas, festivais e brindes. Muitas empresas de bebidas publicaram anúncios criticando a proibição.

Em 2013, o governo aprovou leis que limitam as licenças de varejo das 22h às 6h e proíbem dormitórios estudantis, instituições de saúde, clubes esportivos, todos os tipos de instituições de ensino e postos de gasolina de vender álcool.

A lei também incluiu a exigência de borrar a imagem de bebidas alcoólicas na televisão e em filmes.

Hijab
Em 2013, a proibição do uso do hijab em instituições públicas foi suspensa por meio de decreto, embora a proibição seja mantida oficialmente por meio de decisões judiciais. A proibição de usar hijab em escolas de ensino médio foi suspensa em 2014.

Evolução nas escolas
Em 2017, o Ministério da Educação da Turquia anunciou a remoção do ensino da evolução do currículo do ensino médio.

Adultério
Em 2018, Recep Tayyip Erdoğan disse que a Turquia deveria reconsiderar a criminalização do adultério e que a Turquia cometeu um erro ao não criminalizar o adultério para poder tentar ingressar na União Europeia em 2004.

Crítica
Além das acusações de ser uma pista falsa, o termo "democracia conservadora" foi criticado por um dos fundadores do AKP, Ertuğrul Yalçınbayır, que alegou que o programa partidário do AKP não foi inicialmente escrito em uma base democrata conservadora, mas sim focado simplesmente em proteger democracia. Ele argumentou que ao se identificar como democrata conservador, o AKP pressionou o eleitorado a endossar valores conservadores, o que prejudicou a unidade social e a liberdade de pensamento. Ele argumentou que o termo "democrata conservador" foi, de fato, cunhado pelo vice-primeiro-ministro Yalçın Akdoğan, em um livro intitulado AK Party and Conservative Democracy, em 2004. Yalçınbayır também afirmou que divergências sobre o termo contribuíram para outro vice-primeiro-ministro (Abdüllatif Şener) deixasse o AKP e estabelecesse o Partido da Turquia em 2009.

Ver também

 Democracia guiada
 Democracia iliberal

Conservadorismo
Recep Tayyip Erdoğan

Democracia conservadora


රයිගම් ටෙලීස් හොඳම ටෙලිනාට්‍ය තිර රචනය සම්මානය යනු රයිගම් සමාගම විසින් වාර්ෂිකව ශ්‍රී ලංකාවේ රූපවාහිනියේ හොඳම ශ්‍රී ලාංකීය පිටපත් රචකයා සඳහා පිරිනැමෙන රයිගම් ටෙලීස් සම්මානයකි.

මෙම සම්මානය ප්‍රථම වරට ලබා දුන්නේ 2005 වසරේදීය.

සෑම වසරකම සම්මාන ලැයිස්තුව

යොමු කිරීම්

රයිගම් ටෙලීස් හොඳම ටෙලිනාට්‍ය පිටපතට හිමි සම්මානය


O Campeonato Mundial de Ginástica Artística de 2023 foi realizado em Antuérpia, Bélgica, na Sportpaleis, de 30 de setembro a 8 de outubro de 2023. Esta foi a terceira vez que a Antuérpia sediou o evento seguindo as edições de 1903 e 2013.

O campeonato é um evento de qualificação para os Jogos Olímpicos de 2024 em Paris. As nove primeiras equipes nas qualificatórias masculinas e femininas (sem incluir equipes que se classificaram no Campeonato Mundial do ano anterior) obtiveram cinco vagas de cota para Paris como uma equipe. Além disso, muitos indivíduos se qualificaram para uma vaga nominativa para os Jogos Olímpicos.

Qualificação e cotas
O primeiro evento de qualificação para o Campeonato Mundial de Ginástica Artística de 2023 foi a edição de 2022 do evento em Liverpool, Reino Unido, onde as 8 melhores equipes avançaram tanto no lado masculino quanto no feminino. As 32 vagas restantes (16 por gênero) por equipe foram determinadas em vários campeonatos continentais em 2023. 20 vagas foram conferidas no Campeonato Europeu de Ginástica Artística de 2023; 4 no Campeonato Asiático de Ginástica Artística de 2023 e no Campeonato Pan-Americano de Ginástica Artística de 2023; e 2 no Campeonato de Ginástica Artística da Oceania de 2023 e no Campeonato Africano de Ginástica Artística de 2023. Assim, tanto a competição masculina quanto a feminina contarão com 24 equipes.

As vagas do individual geral foram concedidas aos ginastas com classificação mais alta de nações que não avançaram com uma equipe completa para o campeonato. Essas vagas foram determinadas através do processo de campeonatos continentais, com 40 vagas masculinas e 49 femininas sendo alocadas. Como a anfitriã Bélgica se classificou como uma equipe completa em ambos os eventos, suas vagas de anfitriã foram redistribuídas pelo ranking do Campeonato Europeu, sendo concedidas ao islandês Valgard Reinhardsson e a luxemburguesa Celeste Mordenti.

Os ginastas individuais também tiveram a oportunidade de avançar para os campeonatos como especialistas de eventos por meio da série da Copa do Mundo de Ginástica Artística da FIG de 2023. Havia 8 vagas disponíveis em cada evento para indivíduos também de nações que não classificaram uma equipe. No total, foram 48 vagas para homens em seis aparelhos e 32 para mulheres em quatro aparelhos. Através de todas as vias de qualificação possíveis, 208 homens e 201 mulheres estão programados para participar da competição.

Masculino

Feminino

Escalações de equipes

Masculino

Feminino

Calendário da competição

Resumo de medalhas

Medalhistas
Nomes com um asterisco (*) indicam o suplente da equipe.

Quadro de medalhas

Geral

Masculino

Feminino

Resultados masculinos

Equipes

Individual geral

Solo

Cavalo com alças

Argolas

Salto

Barras paralelas

Barra fixa

Resultados femininos

Equipes

Individual geral

Salto

Barras assimétricas

Trave

Qualificatória

Masculino

Equipes

Individual geral

Solo

Cavalo com alças

Argolas

Salto

Barras paralelas

Barra fixa

Feminino

Equipes

Individual geral

Salto

Barras assimétricas

Trave

Solo

Nações participantes

Referências

Ligações externas

2023
Mundial
Desporto na Bélgica em 2023
Ginástica
Competições internacionais de ginástica sediadas na Bélgica
Desporto da Antuérpia


بطولة آسيا لكرة القدم للسيدات 2003 أقيمت في بانكوك في تايلند في الفترة من 8 يونيو إلى 21 يونيو وقد حقق لقبها منتخب كوريا الشمالية للمرة الثانية في تاريخه.

المجموعات

مرحلة المجموعات

المجموعة أ

المجموعة ب

المجموعة ج

المتأهلون
هذه المنتخبات المتأهلة من مرحلة المجموعات:

نصف النهائي

تحديد المركز الثالث

النهائي

البطل

روابط إضافية
 Match results at the official AFC web site
 Results at RSSSF

أحداث يونيو 2003 الرياضية
أحداث يونيو 2003 الرياضية في آسيا
بطولات كأس الأمم الآسيوية لكرة القدم للسيدات
تصفيات كأس العالم للسيدات 2003
كأس آسيا لكرة القدم للسيدات
كرة القدم الآسيوية في 2003
كرة القدم التايلندية في 2003
كرة القدم للسيدات في 2003
منافسات كرة قدم دولية تستضيفها تايلاند
رياضة تايلندية نسائية في 2003

كأس آسيا لكرة القدم للسيدات 2003


Revivification des sciences de la religion (Iḥyā′ 'Ulūm al-Dīn ; ) est un livre du  siècle écrit par Abū Ḥāmid al-Ghazali.

Il est considéré comme une œuvre majeure de l'islam. S'étendant à l'origine sur plus de 40 volumes, il traite des principes et des pratiques de l'islam et démontre comment ceux-ci peuvent servir de base à une vie religieuse réfléchie, permettant ainsi d'atteindre les étapes supérieures du soufisme.

À tort, certains considèrent Kimiyā-ye Sa'āda comme une réécriture de cet ouvrage. Kimyā-ye Sa'ādat est plus court que celui-ci. Cependant, Al-Ghazali a dit qu'il avait écrit le premier pour refléter la nature du second et de quelques autres de ses écrits théologiques.

Contexte
Ghazali a été l'élève d'Al-Juwayni, sous la direction duquel il a étudié les sciences religieuses, notamment le droit islamique et la jurisprudence. Nizam al-Mulk, le vizir seldjoukide, a reconnu le grand potentiel de Ghazali en tant qu'érudit et l'a nommé à la tête de la prestigieuse madrasa Nizamiyya  à Bagdad.

Al-Ghazali, au sommet de sa gloire et de son érudition, traverse une crise spirituelle et intellectuelle. Il quitte son poste à l'institution sur demande d'un pèlerinage. Il entreprend un long voyage, se rendant à Damas, à Jérusalem et enfin à la Mecque pour accomplir le pèlerinage.

Tout au long de ce voyage, Ghazali a vécu une lutte spirituelle intérieure et a été attiré par la voie des soufis. Ce voyage a conduit d'abord Ghazali à écrire son autobiographie, intitulée Délivrance de l'erreur, puis son magnum opus: Revivification des sciences de la religion, abordant en détail le mysticisme, la théologie, les rituels et les pratiques islamiques.

Structure

Le livre se subdivise en quatre parties, chacune contenant dix livres, traitant des doctrines et pratiques de l'Islam et montrant comment on peut en faire la base d'une vie pieuse profonde, conduisant aux étapes supérieures du soufisme.

Table des matières
Premier quart - Actes d'adoration (Rubʿ al-ʿibadāt)
 Livre 1 : Livre de la connaissance
 Livre 2 : Fondements de la croyance
 Livre 3 : Les Mystères de la Purification
 Livre 4 : Les mystères de l'adoration
 Livre 5 : Mystères de la Zakat (Charité)
 Livre 6 : Les mystères du jeûne (saoum)
 Livre 7 : Les mystères du pèlerinage (Hajj )
 Livre 8 : Ethique de la récitation coranique
 Livre 9 : Des invocations et supplications
 Livre 10 : Des arrangements des litanies et des divisions de la veillée nocturne

Deuxième quart - Normes de la vie quotidienne (Rubʿ al-ʿadat)
 Livre 11 : Les manières de manger

 Livre 12 : L'éthique du mariage
 Livre 13 : L'éthique de l'acquisition et du gain d'un moyen de subsistance
 Livre 14 : Le licite et l'interdit
 Livre 15 : Devoirs de la fraternité
 Livre 16 : L'éthique de la réclusion
 Livre 17 : L'éthique du voyage
 Livre 18 : La musique et du chant
 Livre 19 : La recommandation du bien et de l'interdiction du mal
 Livre 20 : L'éthique de la vie et la droiture du prophète

Troisième quart - Les chemins de la perdition (Rubʾ al-muhlikat)
 Livre 21 : Les merveilles du cœur
 Livre 22 : De la discipline de l'âme
 Livre 23 : Pour briser les deux désirs
 Livre 24 : Les défauts de la langue
 Livre 25 : Condamnation de la rancune et de l'envie
 Livre 26 : Condamnation du monde
 Livre 27 : Condamnation de la misère et condamnation de l'amour des richesses
 Livre 28 : Condamnation du statut et de l'ostentation
 Livre 29 : Condamnation de l'orgueil et de la vanité
 Livre 30 : Condamnation de l'illusion de soi

Quatrième quart - Les chemins du salut (Rubʿ al-munjiyat)

 Livre 31 : Sur le repentir

 Livre 32 : De la patience et de la reconnaissance
 Livre 33 : De la peur et de l'espoir
 Livre 34 : De la pauvreté et de l'abstinence
 Livre 35 : La foi en l'unité divine et la confiance en la providence divine
 Livre 36 : De l'amour, de la nostalgie, de l'intimité et du contentement
 Livre 37 : L'intention, la sincérité et la vérité
 Livre 38 : La veille et l'examen de conscience
 Livre 39 : De la méditation
 Livre 40 : Du souvenir de la mort et de l'au-delà

Influence
Seyyed Hossein Nasr affirme qu'il s'agit "peut-être de l'ouvrage sur l'éthique le plus influent de l'histoire de l'Islam". Il est devenu le livre islamique le plus lu après le Coran et les hadiths.

Sa grande réussite a été de réunir la théologie sunnite orthodoxe et le mysticisme soufi d'une manière utile et compréhensible pour éclairer chaque aspect de la vie et de la mort des musulmans.

Le livre a été bien accueilli par des érudits musulmans tels que Al-Nawawi qui a déclaré que : " Si tous les livres de l'Islam devaient être perdus, à l'exception de l' Ihya, il suffirait de les remplacer tous".

Minhaj al-Qasidin comme résumé du livre
Al-Ghazali, bien qu'étant un érudit, n'était pas un expert dans le domaine du hadith et les narrations de hadith contenues dans son livre ont donc été examinées minutieusement. Des experts en hadiths comme Ibn al-Jawzi et Ibn al-Qudamah al-Maqdisi ont recherché et trié les narrations de hadiths contenues dans le livre sur la base de leur authenticité. Ils ont ensuite rédigé le Minhaj-al-Qasidin et son aperçu intitulé Mukhtasar.

Le livre fut ensuite soigneusement retravaillé par Ibn al Jawzi et le résultat de son travail fut nommé Minhaj al-Qāsidīn wa Mufīd al-Shādiqīn. Les efforts d'Ibn al-Jawzi dans la réécriture du livre sont considérés comme importants et s'il avait des similitudes avec Al-Ghazali en termes de maîtrise de la mystique, il avait aussi la supériorité de l'expertise dans la connaissance des hadiths.

Le remaniement effectué par Ibn al-Jawzi s'est concentré sur le réexamen des hadiths existants, l'élimination des hadiths faibles et contestés et leur remplacement par des hadiths authentiques et solides afin que l'intégrité du livre ne soit pas compromise. Minhaj al-Qasidin était un livre assez épais et il a été résumé sous la forme de Mukhtasar par l'Imam Ibn Qudamah. Chaque fois qu'Ibn al Jawzi se concentrait sur l'étude du hadith, il trouvait le livre Mukhtasar conforme à son nom, visant à résumer et à rendre l'essence du livre précédent pour qu'il soit plus concis, organisé et facile à comprendre. Il a également ajouté des notes supplémentaires afin qu'il devienne un livre facile à lire pour les étudiants.

Ibn Qudamah a remarqué que chaque fois qu'il lisait le Minhajul Qasidin d'Ibn al Jawzi, il sentait que ce livre était très utile pour la société, donc il le lisait à nouveau afin d'absorber le sens profond pour la deuxième fois. Il a ajouté que son admiration pour le livre était telle qu'il a également ajouté certains sujets importants manquants qui étaient facilement disponibles dans d'autres livres importants de son époque avec des notes supplémentaires telles que des hadiths et des commentaires.

Traduction en français
Plusieurs livres parmi les quarante que contient "Revivification des sciences de la religion" ont été traduits en français:

 Comportements et traits de caractères du Prophète (Kitâb al-ma'îsha wa akhlâq al-nubuwwa), Beyrouth, Albouraq, 2012.
 De la condamnation de la vanité, Beyrouth, Albouraq, 2010.
 De la patience et de la gratitude, Beyrouth, Albouraq, 2012.
 De l'indigence et du renoncement, Beyrouth, Albouraq, 2013.
 Des convenances de l'alimentation, Beyrouth, Albouraq, 2015.
 Des litanies et des invocations, Beyrouth, Albouraq, 2013.
 Épître de ce qu'il faut garder à l'abri des gens inaptes, Beyrouth, Albouraq, 2017.
 Épître de la Science sacrée, Beyrouth, Albouraq, 2017.
 Épître sur la Tolérance - Suivi de Les règles de l'interprétation des textes religieux, Beyrouth, Albouraq, 2017.
 Initiation a la foi musulmane, Beyrouth, Albouraq, 2011.
 Autre éd: Initiation à la foi, Beyrouth, Albouraq, 1999.
 Intention, pureté et sincérité, Beyrouth, Albouraq, 2012.
 La Condamnation de l'orgueil et de l'infatuation, Beyrouth, Albouraq, 2013.
 La Maîtrise des deux désirs, Beyrouth, Albouraq, 2012.
 La Réprobation de l'avarice et de l'amour de l'argent, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Le Livre de l'Unicité divine et de la remise confiante en Dieu, Beyrouth, Albouraq, 2004.
 Le Livre de la méditation, Beyrouth, Albouraq, 2001.
 Le Livre de la réprobation des honneurs et de l'ostentation, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Le Livre de la science, trad. A. Gouraud, Beyrouth, Albouraq, 2010.
 Le Livre de la vie retirée (Kitâb adâb al-'Uzla), Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Le Livre de l'exhortation au bien et de l'interdiction du mal, Beyrouth, Albouraq, 2015.
 Le Livre de l´amour, Beyrouth, Albouraq, 2012.
 Livre de l'Amour, du Désir ardent, de l'intimité et du parfait contentement, introduction, traduction et notes par Marie-Louise Siauve. Préface de Roger Arnaldez. Librairie J. Vrin, Paris, 1986.
 Le livre de l'amour, trad. Antoine Moussali (1985) revue par Corentin Pabiot, Maison d'Ennour, 2009.
 Le Livre des bons rapports sociaux, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Le Livre des dévotions quotidiennes, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Le Livre des vices de la langue, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Le Livre du licite et de l'illicite, Beyrouth, Albouraq, 2008, 2015.
 Le Livre du mariage, Beyrouth, Albouraq, 2016.
 Le Livre du rappel de la mort et de l'au-delà, Beyrouth, Albouraq, 2013.
 Le Livre du Repentir, Beyrouth, Albouraq, 1999.
 Le Livre du voyage, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Les Auditions spirituelles et l'extase, Beyrouth, Albouraq, 2000.
 Les Dix règles du soufisme, Beyrouth, Albouraq, 1999.
 Les Joyaux du Coran, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Les Merveilles du cœur, Beyrouth, Albouraq, 2010.
 Les Mérites de la lecture du Coran, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Les Piliers de la Foi Musulmane, Beyrouth, Albouraq, 2009.
 Les Secrets de l'aumône légale et du don charitable, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Les Secrets de la prière en Islam, Beyrouth, Albouraq, 2001.
 Les Secrets de la purification, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Les Secrets du jeûne en Islam, Beyrouth, Albouraq, 2001.
 Les Secrets du Pèlerinage en Islam, Beyrouth, Albouraq, 2001.
 L'Apaisement du Cœur, Beyrouth, Albouraq, 2000.
 L'Éducation de l'âme, Beyrouth, Albouraq, 2011.
 Réprouver ce bas-monde, Beyrouth, Albouraq, 2013.
 Travail et moyens de subsistance, Beyrouth, Albouraq, 2014.
 Vigilance du cœur et examen de conscience, Beyrouth, Albouraq, 2012.
 Lire et comprendre le Coran, traduit, présenté et annoté par Tayeb Chouiref, édition bilingue, Ed. Tasnîm, 2014.
 Le Livre de la patience, traduit, présenté et annoté par Tayeb Chouiref, Éd. La Ruche, 2001.
 Le Livre du savoir, Éd. de l'Aire, 2010.
 Autre Éd.: Le Livre de la science, traduit, présenté et annoté par Tayeb Chouiref, Ed. la Ruche, 2000.
 Maladies de l'âme et maîtrise du cœur, «Livre de la discipline de l'âme, de l'éducation des comportements moraux et du traitement des maladies du cœur», préface par Maurice Borrmans, introduction, traduction et notes par Marie-Thérèse Hirsch, Collection "Patrimoines islam", Paris, Cerf, 2007, 192 p.

Notes et références

Soufisme
Livre paru au XIe siècle
Littérature de langue persane
Livre sur l'islam
Pages avec des traductions non relues


Das Helstorfer Moor ist ein Naturschutzgebiet in der niedersächsischen Stadt Neustadt am Rübenberge und der Gemeinde Wedemark in der Region Hannover.

Beschreibung
Das Naturschutzgebiet mit dem Kennzeichen NSG HA 056 ist 417 Hektar groß. Es ist Bestandteil des FFH-Gebietes "Helstorfer, Otternhagener und Schwarzes Moor". Das Naturschutzgebiet liegt unmittelbar nördlich des Naturschutzgebietes "Otternhagener Moor". Nach Westen grenzt es an das Landschaftsschutzgebiet "Moorgeest". Das Gebiet steht seit dem 9. Mai 1996 unter Naturschutz. Es ersetzt das im März 1980 ausgewiesene, gleichnamige Naturschutzgebiet. Zuständige untere Naturschutzbehörde ist die Region Hannover.

Das Naturschutzgebiet liegt nordöstlich von Neustadt am Rübenberge und westlich von Mellendorf in der Hannoverschen Moorgeest, einer eiszeitlichen Geest- und Grundmoränenlandschaft. Es stellt ein Hochmoorgebiet unter Schutz, das vor circa 4000 Jahren entstand.

Das Moor wurde in der Vergangenheit entwässert und durch bäuerliche Handtorfstiche teilabgetorft. Es wird von Moor- und Bruchwald, aber auch offenen Moorflächen mit Moorheide geprägt. In den ehemaligen Handtorfstichen haben sich ausgedehnte Torfmoos-Schwingrasengesellschaften gebildet, die langsam verlanden und Bult-Schlenken-Komplexe ausbilden. In den Randbereichen ist insbesondere im Nordosten und Südosten auch extensiv genutztes Grünland in das Naturschutzgebiet mit einbezogen. Der Nordwesten des Schutzgebietes ist Bestandteil des Standortübungsplatzes der Wilhelmstein-Kaserne in Luttmersen.

Das Gebiet entwässert über diverse Gräben nach Süden über den Negenborner Moorgraben im Osten und den Graben vor dem Moore im Westen zur Neuen Auter und nach Norden über die Ochsenbeeke zum Jürsenbach.

Entwicklung des Gebietes

Im Rahmen des LIFE+-Projekts "Hannoversche Moorgeest" sollen bis 2023 mehrere Moore auf einer Fläche von 2.240 Hektar, darunter das Helstorfer Moor, ökologisch aufgewertet werden. Zur Optimierung der Regenwasserrückhaltung sollen bisherige Entwässerungen zurückgebaut und neue Dämme und Staue angelegt werden. Zusätzlich wurden schon Flächen entkusselt, Kleingewässer freigestellt und Grünlandbereiche extensiviert. Informationstafeln unterrichten Interessierte vor Ort.

Weblinks

Einzelnachweise

Naturschutzgebiet in der Region Hannover
Moor in Niedersachsen
FHelstorfer Moor
Geographie (Neustadt am Rübenberge)
Geographie (Wedemark)
Schutzgebiet (Umwelt- und Naturschutz) in Europa

Helstorfer Moor


Pilar "Pia" Juliana Schramm Cayetano–Sebastian (* 22. März 1966 in Michigan, Vereinigte Staaten) ist eine philippinische Rechtsanwältin, Moderatorin, Unternehmerin und Politikerin der Lakas-Kabalikat ng Malayang Pilipino-Christian Muslim Democrats (Lakas-CMD), die von 2004 bis 2016 Senatorin im Senat der Philippinen war. Seit 2019 ist sie erneut Mitglied des Senats.

Leben

Familie, Studium und berufliche Laufbahn
Pia Cayetano stammt aus einer politisch einflussreichen Familie der Zeit nach der Diktatur von Ferdinand Marcos. Sie ist die Tochter des Politikers Renato "Rene" L. Cayetano, der zwischen 1984 und 1986 Mitglied der Batasang Pambansa sowie von 1998 bis 2003 ebenfalls Senator war. Ihr jüngerer Bruder Alan Peter Cayetano war zwischen 1998 und 2007 Mitglied im Repräsentantenhaus und von 2007 bis 2017 ebenfalls Senator. Ein weiterer Bruder, Rene Carl Cayetano, engagiert sich politisch als Mitglied des Stadtrates von Muntinlupa.

Nach dem Besuch der Elementary School und der High School studierte Pia Cayetano zunächst Wirtschaftswissenschaft an der Universität der Philippinen und schloss dieses Studium 1985 cum laude ab. Ein anschließendes postgraduales Studium der Rechtswissenschaft an der Universität der Philippinen beendete sie 1991 mit Auszeichnung.

Nach der anwaltlichen Zulassung war sie zwischen 1992 und 1995 als Rechtsanwältin in der Anwaltskanzlei Castillo, Laman Tan and Pantaleon Law Offices tätig und danach bis 1999 Rechts- und Unternehmensberaterin der Belle Corporation. Im Anschluss war sie im Jahr 2000 kurzzeitig Chefrechtsberaterin der Philweb Corporation, ehe sie danach zusammen mit ihrem Bruder Peter Alan Cayetano die Kolumne Compañero y Compañera von People's Tonight betreute. Daneben war sie Radiomoderatorin beim Sender dzMM und Mitgastgeberin der Sendungen Ang mga Payo ni Compañero und Usapang de Kampanilla. 2001 gründete sie Maxi Group of Companies, einem Unternehmen zum Handel und Vertrieb von pädagogischem Spielzeug, Babybekleidung und Accessoires, und ist seither Präsidentin des Unternehmens.

Senatorin
Bei den Wahlen vom Mai 2004 wurde sie erstmals zur Senatorin gewählt und war damit die bisher jüngste Frau, die als Mitglied in den Senat gewählt wurde. Während ihrer ersten sechsjährigen Wahlzeit war sie unter anderem Vorsitzende des Senatsausschusses für Umwelt und natürliche Ressourcen (Committee on Environment und Natural Resources) sowie für Gesundheit und Demografie (Committee on Health and Demography).

In den folgenden Jahren widmete sie sich zahlreichen Gesetzentwürfen zum Schutz von Kindern, Senioren und Frauen sowie zum Verbraucherschutz wie Mandatory Infants and Children Health immunization Act (RA 10152), Expanded Breastfeeding Promotion Act (RA 10028), Establishment of Persons with Disability Affairs Office Act (RA 10070), Expanded Senior Citizens Act (RA 9994), Food and Drugs Administration Act (RA 9711), Magna Carta of Women (RA 9710), Universally Accessible Cheaper and Quality Medicines Act (RA 9502), National Anti-Rabies Act (9482), Environmental Awareness and Education Act (RA 9512) sowie Oil Pollution Compensation Act (RA 9483).

Des Weiteren war sie zwischen 2008 und 2010 Vorsitzende des Komitees weiblicher Parlamentarier der Interparlamentarischen Union und bekleidete damit das höchste Amt, das ein philippinischer Politiker bisher in der IPU bekleidete.

Bei den Wahlen zum Senat im Mai 2010 wurde sie mit dem sechstbesten Ergebnis als Senatorin wiedergewählt. Im 15. Kongress war sie wiederum Vorsitzende des Senatsausschusses für Gesundheit und Demografie sowie zugleich für Jugend, Frauen und Familien (Committee on Youth, Women and Family Relations). Am 30. Juni 2016 schied sie aus dem Senat aus, da sie nach zwei Amtszeiten nicht mehr wiedergewählt werden konnte. 2019 kandidierte sie erneut für den Senat und wurde mit 41,84 % der Stimmen erneut zur Senatorin gewählt.

Weblinks
 Homepage des Senats
 Eintrag (i-site.ph)
 Offizielle Homepage

Senator (Philippinen)
Rechtsanwalt (Philippinen)
Unternehmer (Philippinen)
Unternehmer (21. Jahrhundert)
Unternehmer (20. Jahrhundert)
Hörfunkmoderator
Philippiner
Geboren 1966
Frau

Pia Cayetano


කොම්ටන්-මිලර් පදක්කම යනු අළු බඳුන තරගාවලියේ තරගාවලියේ වීරයාට ලැබෙන පදක්කමය.

පදක්කම් ලාභීන්

මේවාද බලන්න
The Compton–Miller medal is born

කොම්ටන්-මිලර් පදක්කම


El Kinyeti es el pico más alto en el país africano de Sudán del Sur. Está ubicado en las montañas de Imatong en el condado de Ikotos, parte del estado de Ecuatoria Oriental, cerca de la frontera con Uganda. Kinyeti tiene una elevación de 3.187 metros (10.456 pies) sobre el nivel del mar. El grupo de montañas altas que incluyen Kinyeti, y que se extiende hasta la frontera con Uganda, a veces es llamado montañas Lomariti o Lolobai.

Véase también
 Geografía de África
 Geografía de Sudán del Sur

Referencias

Enlaces externos
Información sobre la Montaña

Montañas de Sudán del Sur
Picos ultraprominentes de África
Puntos más altos de los países de África

Kinyeti


Das Damendoppel der French Open 2000 war ein Tenniswettbewerb in Paris.

Titelverteidigerinnen waren Serena und Venus Williams. Das Finale bestritten Martina Hingis und Mary Pierce gegen Virginia Ruano Pascual und Paola Suárez, das Hingis und Pierce in zwei Sätzen gewann.

Setzliste

Hauptrunde

Viertelfinale, Halbfinale, Finale

Obere Hälfte

Obere Hälfte 1

Obere Hälfte 2

Obere Hälfte 3

Obere Hälfte 4

Untere Hälfte

Untere Hälfte 1

Untere Hälfte 2

Untere Hälfte 3

Untere Hälfte 4

Weblinks

Damendoppel
2000

French Open 2000/Damendoppel


Marchantiaceae, porodica jetrenjarnica u redu Marchantiales.  Ime je dobila po rodu Marchantia. Postoji 7 rodova.

Rodovi
 genus: Achiton Corda
 genus: Askepos Griff.
 genus: Bucegia Radian
 genus: Chlamidium Corda
 genus: Chomiocarpon Corda
 genus: Hygropyla Taylor
 genus: Marchantia L.
 genus: Marchantiolites Lundbl.
 genus: Marchasta E.O. Campb.
 genus: Preissia Corda

Izvori

Jetrenjarnice

Marchantiaceae


Frontiera între Republica Cehă și Germania este o frontieră internațională care delimitează teritoriile Republicii Cehe și Germaniei. Ea are o lungime de 815 km și se întinde dinspre Austria la sud către Polonia la nord.

Râuri
Mai multe râuri traversează frontiera sau constituie porțiuni ale acesteia. Printre acestea pot fi menționate:
 Chamb (în )
 Pfreimd
 Wondreb (în )
 Ohře (în )
 Regnitz
 Weisse Elster (în )
 Natzschung (în )
 Floha (în )
 Wilde Weißeritz (în )
 Müglitz (în )
 Biela
 Elba (în )
 Spree (în )
 Mandau (în )
 Lausitzer Neiße (în )

Istoric
Această frontieră a reprezentat până în 1918 vechea graniță între Imperiul German și Imperiul Austriac.

În perioada 1945-1990 o parte a acestei frontiere a făcut parte din Cortina de Fier și a fost demarcată cu garduri înalte și strict păzită.

Republica Cehă a aderat la spațiul Schengen în 2007. Acest lucru a însemnat că s-au eliminat verificările pașapoartelor de-a lungul frontierei în decembrie 2007. Limitările impuse cehilor care doreau să muncească în Germania au expirat în aprilie 2011.

Note

Bibliografie

Legături externe
 Border lines Germany – Czech Republic (railways)

Germania
Cehia


Meana Sardo (sardinski: Meàna) je grad i općina (comune) u pokrajini Nuoru u regiji Sardiniji, Italija. Nalazi se na nadmorskoj visini od 588 metara i ima 1 813 stanovnika. Prostire se na 73,8 km². Gustoća naseljenosti je 25 st/km².Susjedne općine su: Aritzo, Atzara, Belvì, Laconi i Samugheo.

Izvori

Gradovi na Sardiniji

Meana Sardo


Gerald Götting (født 9. juni 1923 i Halle, død 19. maj 2015) var en tysk politiker og formand for det østtyske blokparti Christlich-Demokratische Union (CDU) fra 1966 til 1989. Han fungerede som præsident for DDR's parlament Volkskammer fra 1969 til 1976 og var viceformand for DDR's Staatsrat fra 1960 til 1989.

Biografi
Götting blev født i Nietleben i den preussiske provins Sachsen, der i dag er en del af Halle. Efter endt skolegang i 1941 udførte han tjeneste i Reichsarbeitsdienst, en quasi-militaristisk organisation for unge arbejdere, og i 1942 blev han tilkyttet Luftwaffe med opgave at indhente efterretninger. I maj 1945 undslap han fra Den Røde Hærs fremrykning og tog hjem. Han sad i juni 1945 kortvarigt i amerikansk krigsfangeskab.

I 1946 blev Götting medlem af det nystiftede politiske parti Christlich-Demokratische Union (CDU). Han studerede herefter i to år tysk, historie og filosofi ved Martin-Luther-Universität Halle-Wittenberg.

I 1949 blev Götting generalsekretær i CDU, og efter etableringen af DDR i den sovjetiske besættelseszone medlem af DDR's parlament Volkskammer, hvor han sad i 40 år. Som loyal støtte at DDR's reelt ledende parti, Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (SED), medvirkede Götting ved udrensningerne i 1950'ene af CDU-medlemmer, der var i opposition til SED.

Gennem årene opnåede Götting indflydelsesrige stillinger indenfor DDR's statsapparat. Fra 1949 til 1963 fungerede han som formand for CDU i Volkskammer og fra 1958 til 1963 havde han posten som DDR's vice-premierminister og fra 1963 til 1989 var han viceformand i DDR's Staatsrat. Götting var endvidere formand for Volkskammer fra 1969 til 1976 og næstformand fra 1976 til 1989.

Götting blev formand for CDU på CDU's kongres i 1966. Som formand arbejdede han tæt sammen med de øvrige partier, der var en del af Nationale Front, en SED-domineret alliance, der regerede DDR.

Den 2. november 1989, få dage inden Berlinmurens fald, blev Götting tvunget til at træde tilbage som formand for CDU. Fem dage efter trådte han tilbage som medlem af Staatsrat. Han blev arresteret i december 1989, men løsladt igen i februar 1990.

Götting døde i Berlin den 19. maj 2015.

Referencer

Litteratur
 Kurt Nowak (1988) Paul Gerhard Braune. Ein Christ der Tat. .
 David Childs (1983): The GDR: Moscow's German Ally. London: George Allen & Unwin

Politikere fra DDR
Tyskere i 1900-tallet

Gerald Götting


El Club Social y Deportivo Gremio es un equipo profesional de fútbol de la ciudad de Echeandía, Ecuador. Fue fundado el 22 de septiembre de 1997. Se desempeña en la Segunda Categoría del Campeonato Ecuatoriano de Fútbol.

Está afiliado a la Asociación de Fútbol Profesional de Bolívar.

Equipos de Segunda Categoría Ecuatoriana
Equipos de fútbol fundados en 1997

Club Social y Deportivo Gremio


ෆොරෙස්ට් විට්ටේක්‍ර් (උපත: ජූලි 15, 1961)ඇමෙරිකානු ජාතික නළුවෙකි, අධ්‍යක්ෂකවරයෙකි, නිෂ්පාදකවරයෙකි. භාර ගන්නා චරිත සඳහා ඉමහත් කැපවීමක් හා අධ්‍යයනයක් කොට රංඟනයේ යෙදෙන පුද්ගලයකු ලෙස ප්‍රසිද්ධයි. 2006 නිපදවු "The Last King of Scotland" චිත්‍රපටියේ ඉඩී ඇමින් චරිතයට ඇකඩමි සම්මානය හිමි විය. ඔහු ගෝල්ඩ්න් ග්ලෝබ් සම්මානය හා හොඳම නළුවාට හිමි බැෆ්ටා සම්මානය දිනා ඇත. හොඳම නළුවා සඳහා වු ඇකඩමි සම්මානයෙන් පුද ලද අප්‍රිකානු සම්භවයක් ඇති හතරවෙනි පුද්ගලයා වන්නේ ය. අනෙක් ශිල්පීන් වන්නේ සිඩ්නි පොයිටියර්, ඩෙන්සෙල් වොෂිංටන් සහ ජැමී ෆොක්ස් ය.

විට්ටේක්‍ර් උපත ලැබුවේ ලෝන්ග් වීව් ටෙක්සාස් දීය. ඔහු කුඩා කලම ඔවුන් ලොස් ඇන්ජලීස් වෙත සංක්‍රමණය වූයේ ජාතිවාදී අරගල නිසාය. ඔහුගේ පියා රක්ෂණ සමාගමක අලෙවි නියෝජිතයකු වූ අතර මව ලෝරා ෆ්‍රන්සිස් ගුරුවරියක් වූවා ය. ඇය තම දරුවන් හදා වඩා ගන්නා අතරම උපාධි දෙකක හිමිකාරියක් වූවාය. ඔහුට කෙන්, ඩෙමොන් ලෙස සහෝදරයන් දෙදෙනෙකු ද ඩෙබෝරහ්  නමින් සහෝදරියක් ද විය.

පාසැල් කාලය තුළදී ඔහු ෆූට්බොල් කණ්ඩායමේ සාමාජිකයකු විය. ඒ අතරම ඔහු ගායනා කටයුතු වලට ද සහභාගී විය. ඉන් පසුව ඔහු   California State Polytechnic University, Pomona ඇතුල් වූ නමුත් ක්‍රීඩා කිරීමේදී සිදුවු අනතුරක් නිසා ඔහු  University of Southern California (USC) ට ඇතුලත් වී තම කුසලතා වැඩි දියුණු කර ගත්තේය. ඔහු 1982  දී උපාධිධාරියකු ලෙස ඉන් පිට විය.

නළුවෝ
ඇමෙරිකානුවෝ
1961 උපත්

ෆොරෙස්ට් විට්ටේක්‍ර්


An Sarcochilus hirticalcar in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Alick William Dockrill, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Mark Alwin Clements och B.J.Wallace. An Sarcochilus hirticalcar in nahilalakip ha genus nga Sarcochilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Sarcochilus

Sarcochilus hirticalcar


نيكياس هو رسام من أتيكا عاش في القرن الرابع قبل الميلاد، وكان بليني قد أعطى قائمة بأعماله وكان شريكا للنحات براكسيتيليس الذي لون تماثيله مما أعطاها قيمة أكبر.

مصادر

رسامون يونانيون
رسامون يونانيون قدماء
مواليد في أثينا
وفيات في أثينا

نيكياس (رسام)


Harvey Lawrence Pekar (; October 8, 1939 – July 12, 2010) was an American underground comic book writer, music critic, and media personality, best known for his autobiographical American Splendor comic series. In 2003, the series inspired a well-received film adaptation of the same name.

Frequently described as the "poet laureate of Cleveland", Pekar "helped change the appreciation for, and perceptions of, the graphic novel, the drawn memoir, the autobiographical comic narrative." Pekar described his work as "autobiography written as it's happening. The theme is about staying alive, getting a job, finding a mate, having a place to live, finding a creative outlet. Life is a war of attrition. You have to stay active on all fronts. It's one thing after another. I've tried to control a chaotic universe. And it's a losing battle. But I can't let go. I've tried, but I can't."

Among the awards given to Pekar for his work were the Inkpot Award, the American Book Award, a Harvey Award, and his posthumous induction into the Eisner Award Hall of Fame.

Life
Harvey Pekar and his younger brother Allen were born in Cleveland, Ohio, to a Jewish family. Their parents were Saul and Dora Pekar, immigrants from Białystok, Poland. Saul Pekar was a Talmudic scholar who owned a grocery store on Kinsman Avenue, with the family living above the store. Although Pekar said he wasn't close to his parents due to their dissimilar backgrounds and because they worked all the time, he still "marveled at how devoted they were to each other. They had so much love and admiration for one another."

Pekar's first language as a child was Yiddish and he learned to read and appreciate novels in the language.

Pekar said he did not have friends for the first few years of his life. The neighborhood he lived in had once been all white but became mostly black by the 1940s. One of the few white children living there, Pekar was often beaten up. He later believed this instilled in him "a profound sense of inferiority." This experience, however, also taught him to become a "respected street scrapper."

Pekar graduated from Shaker Heights High School in 1957. He then briefly served in the United States Navy. After being discharged he attended Case Western Reserve University, where he dropped out after a year. He worked odd jobs before he was hired as file clerk at the Veterans Administration Hospital in 1965. He held this job after becoming famous, refusing all promotions, until he retired in 2001.

Pekar was married three times. He was married from 1960 to 1972 to his first wife, Karen Delaney. According to R. Crumb, who knew the couple socially, "She left him.... She took all the money out of their bank account and ran off.... Never heard from her again."

His second wife was Helen Lark Hall, who appeared (as "Lark") in a number of early issues of American Splendor. They married in 1977. According to Crumb again (and as dramatized in the American Splendor film), "...she was trying to have a career in academia and Harvey would embarrass her. They'd go to these academic cocktail parties and Harvey would deliberately antagonize these professors. He thought the whole academia thing was bullshit. So he used to embarrass her and she'd become angry at him until finally she gave up on him." They divorced in 1981.

Pekar's third wife, whom he married in 1984, was writer Joyce Brabner who became a regular character in American Splendor.

In 1990, as described by Publishers Weekly, "Pekar was diagnosed with lymphoma and needed chemotherapy. By the time the disease was discovered, the couple was in the midst of buying a house (a tremendous worry to Pekar, who fretted about both the money and corruptions of bourgeois creature comforts)." After Pekar's recovery, he and Brabner collaborated on Our Cancer Year (released in 1994), a graphic novel account of that experience, as well as his harrowing yet successful treatment.

Around this same time, Brabner and Pekar became guardians of a young girl, Danielle Batone, when she was nine years old. Danielle became the couple's foster daughter and eventually became a recurring character in American Splendor as well.

Pekar lived in Cleveland Heights, Ohio, with Brabner and Batone.

Career

Early comics work
Pekar's friendship with Robert Crumb led to the creation of the self-published, autobiographical comic book series American Splendor. Crumb and Pekar became friends through their mutual love of jazz records. It took Pekar a decade to do so: "I theorized for maybe ten years about doing comics." Pekar's influences from the literary world included James Joyce, Arthur Miller, George Ade, Henry Roth, and Daniel Fuchs.

Around 1972, Pekar laid out some stories with crude stick figures and showed them to Crumb and another artist, Robert Armstrong. Impressed, they both offered to illustrate. Pekar & Crumb's one-pager "Crazy Ed" was published as the back cover of Crumb's The People's Comics (Golden Gate Publishing Company, 1972), becoming Pekar's first published work of comics. Including "Crazy Ed" and before the publication of American Splendor #1, Pekar wrote a number of other comic stories that were published in a variety of outlets:
 "Crazy Ed", with Robert Crumb, in The People's Comics (Golden Gate Publishing Company, 1972)
 "A Mexican Tale," with Greg Budgett and Munan, in Flaming Baloney X (Propaganda Ink, c. 1975)
 "It Pays to Advertise" with Willy Murphy, in Flamed-Out Funnies #1 (Keith Green, Aug. 1975)
 "Ain' It the Truth" with Willy Murphy, in Flamed-Out Funnies #1 (Keith Green, Aug. 1975)
 "The Boys on the Corner: A Good Shit Is Best" with Willy Murphy, in Flamed-Out Funnies #1 (Keith Green, Aug. 1975)
 "The Kinsman Cowboys: How'd Ya Get Inta This Bizness Ennyway?" with Greg Budgett & Gary Dumm, in Bizarre Sex #4 (Kitchen Sink Press, Oct. 1975)
 "Famous Street Fights: The Champ" with Robert Armstrong in Comix Book #4 (Kitchen Sink Press, Feb. 1976)
 "Don't Rain on My Parade" with Robert Armstrong in Snarf #6 (Kitchen Sink Press, Feb. 1976)

American Splendor

The first issue of Pekar's self-published American Splendor series appeared in May 1976, with stories illustrated by Crumb, Dumm, Budgett, and Brian Bram. Applying the "brutally frank autobiographical style of Henry Miller," American Splendor documented Pekar's daily life in the aging neighborhoods of his native Cleveland.

Pekar and his work came to greater prominence in 1986 when Doubleday collected much of the material from the first ten issues in American Splendor: The Life and Times of Harvey Pekar, which was positively reviewed by, among others, The New York Times. (1986 was also the year Pekar began appearing on Late Night with David Letterman.)

Pekar self-published 15 issues of American Splendor from 1976 to 1991 (issue #16 was co-published with Tundra Publishing). Dark Horse Comics took on the publishing and distribution of Pekar's comics from 1993 to 2003.

In 2006, Pekar released a four-issue American Splendor miniseries through the DC Comics imprint Vertigo Comics. This was collected in the American Splendor: Another Day paperback. In 2008 Vertigo released a second four-issue "season" of American Splendor that was later collected in the American Splendor: Another Dollar paperback.

Pekar's best-known and longest-running collaborators include Crumb, Dumm, Budgett, Spain Rodriguez, Joe Zabel, Gerry Shamray, Frank Stack, Mark Zingarelli, and Joe Sacco. In the 2000s, he teamed regularly with artists Dean Haspiel and Josh Neufeld. Other cartoonists who worked with him include Jim Woodring, Chester Brown, Alison Bechdel, Gilbert Hernandez, Eddie Campbell, David Collier, Drew Friedman, Ho Che Anderson, Rick Geary, Ed Piskor, Hunt Emerson, Bob Fingerman, and Alex Wald; as well as such non-traditional illustrators as Pekar's wife, Joyce Brabner, and comics writer Alan Moore.

In addition to his autobiographical work on American Splendor, Pekar wrote a number of biographies. The first of these, American Splendor: Unsung Hero (Dark Horse Comics, 2003), illustrated by David Collier, documented the Vietnam War experience of Robert McNeill, one of Pekar's African-American coworkers at Cleveland's VA hospital.

Stories from the American Splendor comics have been collected in many books and anthologies.

American Splendor film

A film adaptation of American Splendor was released in 2003, directed by Robert Pulcini and Shari Springer Berman. It starred Paul Giamatti as Pekar, as well as appearances by Pekar himself (and his wife Joyce, foster daughter Danielle, and co-worker Toby Radloff). American Splendor won the Grand Jury Prize for Dramatic Film at the 2003 Sundance Film Festival, in addition to the award for Best Adapted Screenplay from the Writers Guild of America. At the 2003 Cannes Film Festival, the film received the FIPRESCI critics award. American Splendor was given the Guardian New Directors Award at the 2003 Edinburgh International Film Festival. It was also nominated for Best Adapted Screenplay at the 2003 Academy Awards. Pekar wrote about the effects of the film in American Splendor: Our Movie Year.

Other comics work

On October 5, 2005, the DC Comics imprint Vertigo published Pekar's autobiographical hardcover The Quitter, with artwork by Dean Haspiel. The book detailed Pekar's early years.

In 2006, Ballantine/Random House published his biography Ego & Hubris: The Michael Malice Story about the life of Michael Malice, founding editor of Overheard in New York. In June 2007, Pekar collaborated with student Heather Roberson and artist Ed Piskor on the book Macedonia, which centers on Roberson's studies in that country. In January 2008 the biographical Students for a Democratic Society: A Graphic History was published by Hill & Wang. In March 2009, he published The Beats, a history of the Beat Generation, including Jack Kerouac and Allen Ginsberg, illustrated by Ed Piskor. In May 2009 he published Studs Terkel's Working: A Graphic Adaptation.

In 2010, Pekar started the webcomic The Pekar Project with the online magazine Smith. In 2011, Abrams Comicarts published Yiddishkeit, co-edited by Pekar with Paul Buhle and Hershl Hartman. The book depicts aspects of Yiddish language and culture. Artists in this anthology include many of Pekar's previous collaborators.

Critical writing
Pekar was an assiduous record collector as well as a freelance book and jazz critic, focusing on significant figures from jazz's golden age but also championing out-of-mainstream artists such as Scott Fields, Fred Frith and Joe Maneri. He published his first criticism in The Jazz Review in 1959. Pekar wrote hundreds of articles for DownBeat, JazzTimes, The Village Voice, and The Austin Chronicle; as well as liner notes for Verve Records and other labels.

Pekar had a regular column, "Harvey Sez," in which he wrote about the contemporary comics scene, in the comics anthology Weirdo from 1986 to 1990. He reviewed literary fiction in the Review of Contemporary Fiction. Pekar won awards for his essays broadcast on public radio.

Theater, music and media appearances
Pekar's comic book success led to a guest appearance on Late Night with David Letterman on October 15, 1986. Pekar was invited back repeatedly and made five more appearances in quick succession. These appearances became notable for the increasing hostility and verbal altercations between Pekar and Letterman, particularly on the subject of General Electric's ownership of NBC. The most heated of these was in the August 31, 1988, episode of Late Night, in which Pekar accused Letterman of appearing to be a shill for General Electric and Letterman promised never to invite Pekar back on the show. Despite the ban, more than four years later Pekar appeared on Late Night again — on April 20, 1993, and he made a final appearance on Late Show with David Letterman on May 16, 1994. After Pekar's death, Letterman reflected in 2017 that...

Pekar appeared in Alan Zweig's 2000 documentary film about record collecting, Vinyl. In August 2007, Pekar was featured on the Cleveland episode of Anthony Bourdain: No Reservations with host Anthony Bourdain.

While American Splendor theater adaptations had previously occurred, in 2009, Pekar made his theatrical debut with Leave Me Alone!, a jazz opera for which Pekar wrote the libretto. Leave Me Alone! featured music by Dan Plonsey and was co-produced by Real Time Opera and Oberlin College, premiering at Finney Chapel on January 31, 2009.

In 2009, Pekar was featured in The Cartoonist, a documentary film on the life and work of Jeff Smith, creator of Bone.

Death and work released posthumously

Shortly before 1 a.m. on July 12, 2010, Pekar's wife found Pekar dead in their Cleveland Heights, Ohio, home. No immediate cause was determined. In October the Cuyahoga County coroner's office ruled it was an accidental overdose of antidepressants fluoxetine and bupropion. Pekar had been diagnosed with cancer for the third time and was about to undergo treatment.

Pekar was interred at Lake View Cemetery in Cleveland. His headstone features one of his quotations as an epitaph: "Life is about women, gigs, an' bein' creative."

Some Pekar works were to be released posthumously, including two collaborations with Joyce Brabner, The Big Book of Marriage and Harvey and Joyce Plumb the Depths of Depression, as well as a collection of the webcomics that ran as a part of The Pekar Project. As of 2019, however, none of those projects have yet seen print. Working with illustrator Summer McClinton, Pekar, politically a leftist, also finished a book on American Marxist Louis Proyect tentatively called The Unrepentant Marxist, after Proyect's blog. In the works since 2008, the book was to be published by Random House. After a conflict between Proyect and Joyce Brabner, Brabner announced that she would hold the book back indefinitely.

In December 2010, the last story Pekar wrote, "Harvey Pekar Meets the Thing", in which Pekar has a conversation with Ben Grimm, was published in the Marvel Comics anthology Strange Tales II; the story was illustrated by Ty Templeton.

Legacy

Frequently described as the "poet laureate of Cleveland," Pekar "helped change the appreciation for, and perceptions of, the graphic novel, the drawn memoir, the autobiographical comic narrative."

His American Splendor "remains one of the most compelling and transformative series in the history of comics." In addition, Pekar was the first author to publicly distribute "memoir comic books."  While it is common today for people to publicly write about their lives on blogs, social media platforms, and in graphic novels, "In the mid-seventies, Harvey Pekar was doing all this before it was ubiquitous and commercialized."

In October 2012 a statue of Pekar was installed at the Cleveland Heights-University Heights Library, a place he visited almost daily.

On July 25, 2015, the city of Cleveland Heights, Ohio dedicated the corner of Northwest Coventry Road and Euclid Heights Boulevard to the life and legacy of Harvey Pekar. This area is now known as Harvey Pekar Park.

Awards
 1986: Inkpot Award
 1987: American Book Award for American Splendor: The Life and Times of Harvey Pekar
 1995: Harvey Award Best Graphic Album of Original Work (for Our Cancer Year)
 2000: PRNDI (Public Radio News Directors Incorporated) Commentary/Essay first prize for the essay, "What's in a Name"
 2001: RTNDA (Radio-Television News Directors Association) Regional Edward R. Murrow Award for Best Writing for the essay, "Father's Day"
 2011: Eisner Award Hall of Fame

Bibliography

Comics format
 American Splendor: The Life and Times of Harvey Pekar  (Doubleday, 1986)
 More American Splendor (Doubleday, 1987)
 The New American Splendor Anthology (Four Walls Eight Windows, 1991)
 Our Cancer Year, with Joyce Brabner and Frank Stack (Four Walls Eight Windows, 1994)
 American Splendor Presents: Bob & Harv's Comics, with R. Crumb (Four Walls Eight Windows, 1996)
 American Splendor: Unsung Hero, with David Collier (Dark Horse Comics, 2003)
 American Splendor: Our Movie Year (Ballantine Books, 2004)
 Best of American Splendor (Ballantine Books, 2005)  Selections from his later, Dark Horse period.
 The Quitter, with Dean Haspiel (DC/Vertigo, 2005)
 American Splendor: Ego & Hubris - The Michael Malice Story, with Gary Dumm (Ballantine Books, 2006)
 Macedonia, with Heather Roberson and Ed Piskor (Ballantine Books, 2006)
 American Splendor: Another Day (DC/Vertigo, 2007)
 Students for a Democratic Society: A Graphic History, edited by Paul Buhle, with art (mostly) by Gary Dumm (Hill & Wang, 2008)
 American Splendor: Another Dollar (DC/Vertigo, 2009)
 The Beats: A Graphic History, mostly by Pekar with contributions by other writers (including Joyce Brabner). Art mostly by Ed Piskor, with additional art by Jay Kinney, Nick Thorkelson, Summer McClinton, Peter Kuper, Mary Fleener, Gary Dumm, Lance Tooks, Jeffrey Lewis, and others. Edited by Paul Buhle (Hill & Wang, 2009)
 Studs Terkel's Working: A Graphic Adaptation, edited by Paul Buhle . With art by Sharon Rudahl, Terry LaBan, Gary Dumm, Peter Gullerud, Pablo G. Callejo, et al. (The New Press, 2009)

Published posthumously
 Yiddishkeit: Jewish Vernacular and the New Land, co-edited with Paul Buhle. With art by Barry Deutsch, Peter Kuper, Spain Rodriguez, Sharon Rudahl, et al. (Harry N. Abrams, 2011)
 Huntington, West Virginia: "On the Fly", with Summer McClinton (Villard, 2011)
 Not the Israel My Parents Promised Me, with JT Waldman. Epilogue by Joyce Brabner. (Hill & Wang, 2012)
 Harvey Pekar's Cleveland, illustrated by Joseph Remnant. Introduction by Alan Moore. Edited by Jeff Newelt (Zip Comics and Top Shelf Productions, 2012)

Prose
 Circus Parade by Jim Tully.  Foreword by Harvey Pekar. Introduction by Paul J. Bauer and Mark Dawidziak. (Kent State Univ. Press, 2009) 978-1-60635-001-0

Further reading

References

External links

 Interview on The Sound of Young America: MP3 Link
 Article by James Hynes about Pekar's last appearance on Late Night with David Letterman
 "I Don't Know, Man — A Tribute to Harvey Pekar" at Scholars and Rogues, October 8, 2010
 Speaking Freely: Harvey Pekar & Joyce Brabner, Show #428, 26.46 min video YouTube, interview with Ken Paulson, Freedom Forum, www.newseuminstitute.org, Originally aired on November 14, 2003.
 November 10, 2005 Interview on Fresh Air with Terry Gross
 Boppin' With Pekar, a one-hour public radio program on jazz history with Harvey Pekar, Jerry Zolten, and Phoebe Gloeckner

 "Harvey Pekar dead: American Splendor comic writer was 70" Terence McArdle, The Washington Post, July 13, 2010

1939 births
2010 deaths
20th-century American male writers
21st-century American male writers
Accidental deaths in Ohio
American autobiographers
American Book Award winners
American comics writers
American music critics
Burials at Lake View Cemetery, Cleveland
Drug-related deaths in Ohio
Harvey Award winners
Inkpot Award winners
Jazz writers
Jewish American writers
Jews and Judaism in Cleveland
Journalists from Ohio
Military personnel from Cleveland
People from Cleveland Heights, Ohio
United States Navy sailors
Writers from Cleveland
Writers from Shaker Heights, Ohio
20th-century American writers

Harvey Pekar


Derk Jan van der Wijck (1760-1847), homme politique néerlandais.
 Frieda Van Wijck (1950(), animatrice de télévision belge.
 Harmen Jan van der Wijck (aussi Herman van der Wyck ; 1769-1847), baron, général, peintre paysagiste et écrivain néerlandais.
 Thomas Wyck ou Thomas Wijck ou Thomas Wijk (1616-1677), peintre néerlandais.

Wijck


Orijentalni institut u Sarajevu javna je znanstvenoistraživačka ustanova sa znanstvenim fokusom na orijentalne jezike, književnost i orijentalni utjecaj na tekovine bošnjačkoga jezika i stvaralaštva. Osnovan je 1950. godine Uredbom Vlade Narodne Republike Bosne i Hercegovine. Orijentalni institut dio je Sveučilišta u Sarajevu.

U okviru svoga rada Orijentalni institut povremeno organizira znanstvene skupove (domaćega, regionalnoga i širega međunarodnoga karaktera) kao jedan od oblika razmjene znanstvenih iskustava i upoznavanja s radom drugih znanstvenoistraživačkih ustanova i pojedinaca koji se bave sličnima problemima.

U ratu u Bosni i Hercegovini 17. svibnja 1992. godine zapaljena je zgrada Orijentalnoga instituta u Sarajevu. Tada su uništena brojna rukopisna djela neprocjenjive vrijednosti. Vrlo mali broj djela se sačuvao. Orijentalni institut danas je smješten u bivšoj Kasarni Maršal Tito (Kampus Sveučilišta Sarajevo), u Ulici Zmaja od Bosne 8b.

Funkcija Orijentalnoga instituta
Osnovni zadatci Orijentalnoga instituta su da:
prikuplja, obrađuje i objavljuje rukopisnu i arhivsku građu na arapskome, turskome i perzijskome jeziku,
proučava orijentalne jezike i njihove književnosti s posebnim osvrtom na stvaralaštvo Bošnjaka na orijentalnim jezicima,
proučava povijest, kulturnu povijest i orijentalnu umjetnost u Bosni i Hercegovini,
radi na usavršavanju znanstvenoga i stručnoga kadra u području orijentalistike,
surađuje sa srodnima institucijama u zemlji i inozemstvu,
objavljuje rezultate svoga znanstvenoistraživačkoga rada putem svojih izdanja.

Direktori Orijentalnoga Instituta u Sarajevu

U dosadašnjoj povijesti na čelu Orijentalnoga instituta nalazili su se kao direktori ili kao vršioci dužnosti direktora:

 Branislav Đurđev 		1950. – 1964.
 Nedim Filipović 		1964. – 1969.
 Avdo Sućeska 		1969. – 1974.
 Sulejman Grozdanić 	1974. – 1982.
 Muhamed Mujić 		1982. – 1984.
 Ahmed Aličić 		1984. – 1985.
 Sulejman Grozdanić 	1985. – 1989.
 Ahmed Aličić 		1989. – 1992.
 Lejla Gazić 		1992. – 1994.
 Fehim Nametak 		1994. – 1998.
 Behija Zlatar 		1998. – 2013.
 Adnan Kadrić              2013. – danas

Upravna struktura

Pored direktora upravnu strukturu Orijentalnoga instituta čine Naučno vijeće, Upravni odbor i Nadzorni odbor.

Znanstveno-stručni suradnici
Dosadašnji djelatnici Orijentalnoga instituta: Branislav Đurđev, Nedim Filipović, Hazim Šabanović, Hamid Hadžibegić, Ešref Kovačević, Fehim Spaho, Medžida Selmanović, Dušanka Bojanić, Teufik Muftić, Besim Korkut, Omer Mušić, Muhamed Mujić, Alija Bejtić, Džemal Ćehajić, Salih Trako, Ismet Kasumović, Sulejman Grozdanić, Avdo Sućeska, Adem Handžić, Ahmed Aličić, Fehim Nametak, Dr. Amir Ljubović,  Dr. Behija Zlatar, Dr. Lejla Gazić, Dr. Sabaheta Gačanin, Dr. Fazileta Hafizović, Dr. Adnan Kadrić, Dr. Aladin Husić.

Trenutačni djelatnici Orijentalnoga instituta:

Znanstveni radnici:
 Dr. Fazileta Hafizović
 Dr. Aladin Husić
 Dr. Elma Korić
 Mr. Muamer Hodžić
 Mr. Nihad Dostović
 Dr. Sabaheta Gačanin
 Dr. Adnan Kadrić
 Dr. Ahmed Zildžić
 Dr. Amina Šiljak-Jasenković
 Dr. Alma Omanović-Veladžić
 Dr. Dželila Babović
 Mr. Dženita Karić
 Mr. Berin Bajrić
 Mr. Madžida Mašić
 Mr. Aida Smailbegović

Ostali radnici
 Nenad Filipović
 Mubera Bavčić

Izdanja Orijentalnoga instituta

 Rezultate znanstvenoga rada djelatnici Orijentalnoga instituta objavljuju u časopisu Prilozi za orijentalnu filologiju (skraćeno: POF). Zastupljeni su radovi iz područja povijesti Bosne i Hercegovine u Osmanskome Carstvu, književnosti na arapskome, turskome i perzijskome jeziku, islamske arhitekture i umjetnosti, te prijevodi, ocjene, kritike i prikazi.

 Značajne radove Institut objavljuje u seriji Monumenta Turcica Historiam Slavorum Meridionalium Illustrantia. U ovoj seriji objavljuju se povijesni izvori značajni za izučavanje prošlosti Balkana.

 U izdanju Posebna izdanja objavljuju se monografije o pojedinim temama.

Literatura
 Službena web stranica Orijentalnoga instituta u Sarajevu
 Orijentalni institut u Sarajevu 1950. – 2000. – The Institute for Oriental studies in Sarajevo, Orijentalni institut, Sarajevo 2000.
 ... Izdavačka djelatnost – The List of Publications (Prilozi za orijentalnu filologiju; Monumenta Turcica; Posebna izdanja; Ostala izdanja), "Orijentalni institut u Sarajevu 1950. – 2000. – The Institute for Oriental studies in Sarajevo", Orijentalni institut, Sarajevo 2000., 37–95.
 ... Radnici Orijentalnog instituta 1950. – 2000. – The Staff of the Institute for Oriental Studies, "Orijentalni institut u Sarajevu 1950. – 2000. – The Institute for Oriental studies in Sarajevo", Orijentalni institut, Sarajevo 2000., 97–172.
 Ahmed Aličić, Četrdeset godina postojanja i rada Orijentalnog instituta, "Širenje islama i islamska kultura u bosanskom ejaletu", Naučni skup, POF 41, Sarajevo 1991., 11–19.
 Nenad Filipović, Nad pepelom Orijentalnog instituta, Zemlja I/2, Sarajevo 1992., 30–31.
 Sabaheta Gačanin, Pregled izdanja Orijentalnog instituta 1986. – 1997. s bibliografijom radova u POF-u 35–45, POF 46 (1996), Sarajevo 1997., 151–173.
 Lejla Gazić, Stradanje Orijentalnog instituta u agresiji na Bosnu i Hercegovinu 1992. – 1995. –Destruction of the Institute for Oriental studies during the aggression against Bosnia and Herzegovina 1992. – 1995., "Orijentalni institut u Sarajevu 1950. – 2000. – The Institute for Oriental studies in Sarajevo", Orijentalni institut, Sarajevo 2000., 25-35.
 Rade Mihaljčić, Prilozi za orijentalnu filologiju, "Enciklopedija srpske istoriografije (Priredili Sima Ćirković i Rade Mihaljčić)", Knowledge, Beograd 1997., 98.
 Svetlana Milić, Pregled izdanja Orijentalnog instituta s bibliografijom radova u njima 1975. – 1985., POF 37 (1987), Sarajevo 1988., 211–240.
 Fehim Nametak, Orijentalni institut kao nacionalna institucija, "Ratni kongres bosanskomuslimanskih intelektualaca 22. decembar 1992.", VKBI, Sarajevo 1994., 113–114.
 Bisera Nurudinović, Bibliografija jugoslovenske orijentalistike 1961 – 1965, Orijentalni institut, Posebna izdanja 9, Sarajevo 1981., 181.
 Bisera Nurudinović, Bibliografija jugoslovenske orijentalistike 1918 – 1945, Orijentalni institut, Posebna izdanja 13, Sarajevo 1986., 296.
 Jasmina Tabaković, Orijentalni institut u Sarajevu potresaju novi problemi (S knjigama u podrumske prostorije), Dnevni avaz III/439, Sarajevo 28. 1. 1997., 13.
 Behija Zlatar, Orijentalni institut u Sarajevu 1950. – 2000 – The Institute for Oriental studies in Sarajevo 1950. – 2000., "Orijentalni institut u Sarajevu 1950. – 2000. – The Institute for Oriental studies in Sarajevo", Orijentalni institut, Sarajevo 2000., 9–23.

Vanjske poveznice

 Službena web stranica Orijentalnoga instituta u Sarajevu
 Orijentalni institut u Sarajevu, Hrvatska enciklopedija

Sveučilište u Sarajevu
Orijentalistika

Orijentalni institut u Sarajevu


Oscar Lemnaru (născut Oscar Holtzman; ) a fost un ziarist, nuvelist și traducător român.

Biografie
S-a născut într-o familie evreiască din București, părinții săi fiind Solomon Holtzman și soția lui, Sali. A urmat liceul la Brăila, unde și-a făcut debutul jurnalistic în 1927, în revista Florile Dunării. Atras de București, el s-a dedicat jurnalismului, scriind în revistele Facla a lui Ion Vinea, Lumea a lui George Călinescu, Azi, Reporter și Revista Fundațiilor Regale. Pe lângă activitatea de reporter, el a scris comentarii pe teme de filosofie și artă și a publicat eseuri literare și aforisme. A fost un participant activ la viața cafenelei bucureștene; vorbele sale spirituale erau comparabile cu cele ale lui Păstorel Teodoreanu, Tudor Mușatescu și Șerban Cioculescu. El a fost prieten cu acesta din urmă, precum și cu Ion Barbu și Camil Petrescu.

Nuvelele din volumul Omul și umbra (1946), singura carte a lui Lemnaru, au fost citite anterior în cenaclul literar Sburătorul, fără a stârni interes. În revista Azi, el a publicat în 1935 un fragment din romanul neterminat Adonis hâdul. În ultimii săi ani, el s-a retras discret din viața literară, stilizând traduceri ale unor opere rusești nesemnificative și traducând scrieri ale scriitorilor francezi Émile Zola, Romain Rolland și Robert Merle. Omul și umbra, care nu a putut fi publicat sub regimul comunist, (totuși, "Omul și umbra" a fost publicat în colecția "Restituiri" a editurii "Dacia" în anul 1975...) care se ferea de orice fel de fantezie, a fost reeditat în anul 2000.

Opera
 Omul și umbra, nuvele, București, 1946 (ed. îngrijită și prefațată de Mircea Braga, Cluj-Napoca, 1975; 2000).

Traduceri
 Romain Rolland, Jean-Christophe, I-III, București, 1957-1958;
 Émile Zola, Germinal, București, 1960 (altă ed., I-II, Craiova, 1994);
 Robert Merle, Insula, București, 1964;
 J. Villain, Și astfel zămisli Dumnezeu apartheidul. Șase mii de kilometri prin Africa de Sud, București, 1964.

Note

Nașteri în 1907
Decese în 1968
Traducători din secolul al XX-lea
Bucureșteni
Jurnaliști români
Jurnaliști evrei
Traducători români
Scriitori români de literatură fantastică

Oscar Lemnaru


was a town located in Naga District, Mie Prefecture, Japan.

As of 2003, the town had an estimated population of 11,590 and a density of 106.33 persons per km². The total area was 109.00 km².

On November 1, 2004, Aoyama, along with the city of Ueno, the towns of Iga (former) and Ayama, and the villages of Ōyamada and Shimagahara (all from Ayama District), was merged to create the city of Iga.

External links
 Official website of Iga

Dissolved municipalities of Mie Prefecture

Aoyama, Mie


Nikica Miličević (Gojevići, Fojnica, 18. rujna 1957. – Fojnica, 13. studenoga 1993.), hrvatski katolički svećenik iz BiH, franjevac. Ubijen je u ratnom zločinu koji su počinili pripadnici Armije BiH. Ubijen u istom napadu kad i fra Leon Migić.

Životopis
Nikica Miličević rođen je 18. rujna 1957. u selu Gojevići, općina Fojnica, u katoličkoj obitelji sa šestero djece. Otac Mato je radio u šumarstvu i drvnoj industriji u Fojnici, a majka Luca, r. Oroz, bavila se, kao i većina tadašnjih udanih žena, odgojem djece i kućanskim poslovima te radom u vrtu i brigom oko stoke.

Još kao dječak Nikica je pokazivao oštroumnost, brzinu u komuniciranju i spremnost na humor u svakoj prigodnoj situaciji. Nakon završene osnove škole i neuspješnog pokušaja da ode u vojsku, u jesen 1972. odlazi u sjemenište, gdje je bio dobar učenik, ali i veoma dobar suradnik u pomaganju svojim kolegama. Četiri godine kasnije oblači franjevački habit i pristupa godini kušnje (novicijat), koju sa svojom generacijom provodi u Visokom. Nakon godine novicijata odlazi na Franjevačku teologiju u Sarajevu, gdje je bio glavni organizator predstava. Svečane zavjete polaže 3. listopada 1982., a za svećenika je zaređen 5. srpnja 1984. u Nedžarićima.

Mladi fra Nikica je sa službom započeo u Rami, a onda nastavio u Busovači i Bugojnu da bi se vratio u rodnu župu Fojnicu, koja mu je bila i posljednja župa.

Ubojstvo
U ljeto 1991. došao je u Fojnicu, gdje je obnašao dužnost kapelana, vikara samostana i fojničke župe sve do nasilne smrti u studenom 1993. Ubio ga je vojnik Armije RBiH, Miralem Čengić rafalom u zatiljak. Njegov pretpostavljeni zapovjednik Hasib Mušinbegović je prilikom obljetnice zločina 2010, posjetio samostan u Fojnici zajedno s posrednicima među kojima je bio i fra Ivan Nujić, tajnik Franjevačke klasične gimnazije u Visokom, ispričao se za zločin te izjavio da nije naredio ubojstvo. Vrhovni vojni sud u Sarajevu u krivičnom predmetu (Broj: K-248/94) i Vrhovni sud Bosne i Hercegovine (Kž. 10/95) za ovaj zločin su procesuirali Miralema Čengića i osudili ga na 11, odnosno na 15 godina zatvora, a učesnike Nedima Zerdu, Samina Mušinbegovića i Vahida Begića na po šest mjeseci zatvora.

Svake godine, na godišnjicu zločina i ubojstva fratara u Fojnici 13. studenog, održava se komemoracija na koju dolaze brojni franjevci, fojnički vjernici kao i vjernici iz župa središnje Bosne. Ova komemoracija je trajna uspomena na žrtvu fojničkih fratara koji su svojim životom posvjedočili ljubav prema Bosni i svome narodu, ali i podsjećanje na činjenicu da do dana današnjega nisu pronađeni nalagodavci ubojstva fratara, niti pravilno sankcionirani počinitelji ubojstva.

Kada su ubijeni fratri fra Nikica i fra Leon, Hrvata nije bilo u Fojnici. U samostanu je 24 sata stanovala muslimanska policija u samostanu, jeli s fratrima, stanovnali u sobama zbog čega je sve sačuvano. Zločinac, neposredni izvršitelj ubojstva osuđen je na 15 godina zatvora. Trojica pomagača ubojici osuđena su na samo po šest mjeseci zatvora. Alija Izetbegović tri puta je pomilovao ubojicu. Kad je četvrti put pomilovan od tadašnjeg predsjednika FBiH Ejupa Ganića, oslobođen je.

Izvori

Vanjske poveznice
Hrvatsko nebo Alija Izetbegović tri puta pomilovao, a Ejup Ganić oslobodio ubojice fojničkih fratara
Osvrt u povodu XXII. godišnjice strijeljanja fojničkih fratara
Dvadeset prva godišnjica strijeljanja fra Nikice Miličevića i fra Leon Migića
Časnik Armije BiH: Žao mi je zbog ubojstva franjevaca!

Životopisi, Fojnica
Hrvatski katolički svećenici
Bosanskohercegovački franjevci

Nikica Miličević


La autovía MU-31 es una autovía perteneciente a la Red de Carreteras de España. Comunica la autovía MU-30 con la A-30 y tiene 5 km de longitud y 6,3 km contando los ramales de conexión.

Consta de un tramo, que comienza a la altura del p.k. 6 de la MU-30 y finaliza en el p.k. 150 de la A-30.

Se invirtieron más de 80 millones de euros en el proyecto y se comenzó a construir en el año 2007.

Inauguración

Se inauguró el día 13 de febrero de 2012 por la ministra de Fomento, Ana Pastor y por el presidente de la Comunidad Autónoma de la Región de Murcia, Ramón Luis Valcárcel.

Tramos

Tráfico

Se prevé que el tráfico diario sea de 18.700 vehículos y que se alcancen los 30.000 a medio plazo.

Se trata de un eje para mejorar la fluidez del tráfico de la Ronda Oeste (A-30) de Murcia y de la MU-30 y, por tanto, una mejora en las comunicaciones tanto a nivel regional como a nivel nacional.

Estructuras singulares

La autovía consta de varias estructuras para salvar el terreno.

La Pérgola del Reguerón, de 120 metros que permite cruzar el río y sus caminos de servicios con mayor seguridad hidráulica.
El viaducto de El Palmar, de 840 metros que cruza la A-30, la N-301a y la rambla del Puerto de La Cadena. Era la alternativa al soterramiento que pedían los vecinos (el cual era inviable debido al desnivel a salvar en el Puerto de La Cadena).

Referencias

Transporte en Murcia
Huerta de Murcia
Autovías urbanas de España
Autovías urbanas de Murcia

MU-31


El milagro de las rosas es un milagro católico en el cual las rosas anuncian la presencia o actividad de Dios. Es presentado como un milagro en varias hagiografías y leyendas de diversas maneras. Está relacionado con diferentes personajes tales como Santa Isabel de Hungría (1207-1231). Santa Isabel de Portugal (1271- 1336) o Nuestra Señora de Guadalupe (aparición de 1531).

Siendo ya un símbolo de amor en Grecia y en la literatura romana, en la edad media la rosa se convierte en parte de la simbología cristiana. En el  llega a ser parte de los placeres del Jardín del Edén, la rosa roja también simboliza el dolor de la Pasión de Cristo y el martirio en general. Es en este periodo, de la Edad Media, es en el que el milagro de las rosas aparece en sus diferentes variantes, comúnmente como un símbolo de feminidad, ya sea por la presencia de la Virgen María o porque las rosas aparecen en las manos de una mujer.

Santa Isabel de Hungría
En Europa Occidental, la versión más conocida del milagro de las rosas se le atribuye a Santa Isabel de Hungría (conocida también como Santa Isabel de Thuringia), la hija del rey Andrés II de Hungría, quien vivió la mayor parte de su vida con sus suegros en Alemania, los Condes de Thuringia, quienes se encargaban del tribunal en el castillo Wartburg.

Orígenes
La leyenda quizás se originó en la descripción de Caesarius von Heisterbach en el cual reflexiona sobre el traslado de los restos de Santa Isabel, en 1236. Caesarius habla de un dulce aroma que emanó de la tumba en el momento de ser abierta (tema común en la hagiografía).  Este aroma, metafórico o físico, fue traducido como un evento físico, el milagro de las rosas.

El primer milagro real parecido al de las rosas es descrito por los Franciscanos a mediados del , pero en su versión las rosas son flores de primavera y el milagro ocurrió en Hungría, en el hogar de Isabel cuando ella tenía solo cinco años de edad. El milagro como lo conocemos, con rosas y en Alemania, fue atestiguado por primera vez en 1332, en un libro de plegarias Franciscanas, aunque también existe la teoría de que este milagro fue trasladado de Santa Isabel de Portugal a Isabel de Thuringia en el siglo diecinueve.

La leyenda
En su versión más característica la leyenda lo cuenta así: un día la joven piadosa Santa Isabel, en compañía de una o más de sus sirvientas, descendió del Castillo Wartburg al poblado de Eisenach ubicado camino abajo del castillo. Cargaba carne, huevos y pan bajo su manto que lo había tomado del castillo para distribuirlos entre los pobres, aun en contra de los deseos de su familia, quienes no veían con buenos ojos ese comportamiento. A la mitad del camino e inesperadamente se encontró con su marido Ludwing IV de Thuringia quien le preguntó, viendo el bulto bajo su manto, qué estaba cargando. Ella apenada y sin palabras, acorde a su personalidad, no dijo nada. Ludwing abrió su manto y para su sorpresa (en algunas versiones esto ocurre en lo más crudo del invierno) sólo contenía un ramo de rosas.

Versiones similares

Santa Isabel de Portugal

Una historia casi idéntica se cuenta con Isabel de Portugal, también conocida como Isabel de Aragón (1271-4 de julio de 1336), quien fue la sobrina nieta de Santa Isabel de Thuringia. Casada con el libertino Rey Denis de Portugal. Ella, como su tía abuela, mostró gran devoción desde muy temprana edad y de igual manera era bondadosa y generosa con los pobres en contra de los deseos de su esposo. Sorprendida un día por su esposo llevando pan en su delantal este se convirtió en rosas. A partir de este incidente, ocurrido en el mes de enero, al cual su marido no encontró explicación alguna le permitió continuar con sus labores benéficas. Esta historia es un poco apócrifa; aunque se cuenta en las historias populares de los santos,

Santa Casilda de Toledo

Otra leyenda similar es la de santa Casilda de Toledo (d. ca. 1050), hija de un rey musulmán de Toledo, España durante el gobierno del Califato, quien mostraba especial simpatía por los prisioneros cristianos. Ella cargaba pan entre sus ropas para alimentar a los prisioneros; un día al ser sorprendida el pan se convirtió en rosas. En la famosa pintura de Santa Casilda por el pintor del siglo diecisiete Francisco Zurbarán, las rosas son visible en el regazo de la Santa; el milagro también es representado por el pintor del siglo diecinueve José Nogales. Aun cuando Santa Casilda murió durante el , mucho antes del nacimiento de Isabel de Hungría e Isabel de Portugal, su hagiografía no fue escrita sino hasta tres siglos después de su muerte, y está bastante influida por la de ambas.

San Diego de Alcalá.

En el  es contado el mismo milagro en el Franciscano San Didacus de Alcalá, también conocido como San Diego, quien regularmente tomaba el pan de la mesa del monasterio para dárselo a los pobres. Cierto día, partiendo del monasterio con su capa llena de alimento fue acusado y retado a desplegar su capa, milagrosamente los trozos de pan se habían convertido en rosas.

Nuestra Señora de Guadalupe

La historia de Nuestra Señora de Guadalupe es completamente diferente de las anteriores aunque en esta de nuevo la milagrosa presencia de las rosas, ahora en medio del invierno, es una señal divina. Esta historia narra una aparición mariana, Nuestra Señora de Guadalupe, encontrada en el cuadernillo Nican Mopohua de 1556, que supuestamente sucedió en 1531.
La historia habla de un indígena mexicano llamado Juan Diego, a quien la Virgen eligió para llevar un mensaje a un obispo indispuesto. "Aquí oiré su llanto, su dolor y remediaré y aliviaré todos sus múltiples sufrimientos, necesidades e infortunios". El obispo no creyó la historia de Juan Diego. El regresó al campo donde la Virgen apareció de nuevo dándole el mismo mensaje, Juan Diego volvió con el obispo obteniendo los mismos resultados y con la advertencia de que tenía que llevar pruebas si quería que le creyera. En su cuarta aparición, la Virgen guía a Juan Diego hasta unas "flores de Castilla", las cuales él recoge y guarda en su manto. (la idea de que eran rosas de Castilla se agrega posteriormente) esta vez el obispo se convence, especialmente cuando una imagen de la Virgen aparece milagrosamente impresa en el manto de Juan Diego.

Véase también
 Hagiografía
 Milagro

Referencias

Hagiografía
Leyendas
Milagros cristianos
Espiritualidad católica

Milagro de las rosas


Natalma (1957-1985) est un cheval de course pur-sang anglais né aux États-Unis, fille de Native Dancer et Almahmoud. Appartenant au grand éleveur canadien E.P. Taylor, elle est l'une des plus importantes poulinières de l'histoire de l'élevage mondial.

Carrière de courses
Acquise yearling par E.P. Taylor aux ventes de Saratoga pour , un prix conséquent à l'époque, justifié par le pedigree exceptionnel de la pouliche, Natalma est confiée à l'entraîneur argentin Horatio Luro, le futur mentor de Northern Dancer. Elle s'affirme à 2 ans comme l'une des meilleures pouliches de sa génération, et franchit en tête la ligne d'arrivée des Spinaway Stakes, avant d'être rétrogradé à la troisième place pour avoir gêné ses adversaires. L'année suivante, alors qu'elle s'entraîne en vue d'une participation aux Kentucky Oaks, on découvre qu'elle a des éclats d'os dans le genou droit. Sa carrière est terminée, et pourtant Natalma va passer à la postérité.

Au haras
Installée dans le haras de son propriétaire à Oshawa au Canada, Natalma est présentée en toute fin de la saison de monte au grand étalon maison, Nearctic, dont la victoire dans le Michigan Mile avait permis à E.P. Taylor de s'offrir Natalma aux ventes de Saratoga quelques jours plus tard. Nous sommes le 28 juin 1960, et Natalma est la dernière jument saillie par Nearctic cette année-là. Onze mois plus tard nait de cette union un poulain assez petit. Il est nommé Northern Dancer, trois ans plus tard il remporte le Kentucky Derby et les Preakness Stakes avant de bouleverser l'élevage mondial du pur-sang : c'est l'étalon du siècle, dont le sang coule dans les veines de la majorité des chevaux de haut niveau. Membre du Hall of Fame des courses américaines et du Panthéon des Sports Canadiens, il est le père d'une multitude de champions devenus à leur tour de grands reproducteurs, Nijinsky, Sadler's Wells, Danzig, Nureyev, Fanfreluche, El Gran Señor, Lyphard, Storm Bird, The Minstrel...

Mais ce n'est pas tout. Natalma, au fil des années, va donner de bons chevaux de course, mais surtout des poulinières qui vont brillamment tracer au haras, formant des lignées parmi les plus prestigieuses du stud et des étalons fondamentaux. Sa fille Arctic Dancer, par Nearctic, donne naissance à la championne La Prevoyante (par Buckpasser), pouliche de 2 ans de l'année aux États-Unis, cheval de l'année au Canada, membre du Hall of Fame des courses américaines et du Hall of Fame des courses canadiennes. Une autre de ses filles, Raise The Standard (par Hoist The Flag), a donné Coup de Folie, jument-base de l'élevage Niárchos d'où descend une multitude de champions et de grands reproducteurs. Une autre enfin, Spring Adieu, par Buckpasser elle aussi, est la mère de Razyana (par His Majesty), qui a son tour a donné Danehill (par Danzig, un fils de Northern Dancer), dont le pedigree recèle donc un inbreeding très serré (3x3) sur Natalma, c'est-à-dire qu'elle est deux fois son arrière-grand-mère. Une consanguinité payante puisque Danehill est devenu un chef de race, l'un des plus importants étalons de la seconde moitié du . Par son intermédiaire en particulier, mais aussi par celui de nombreux autres descendants de Northern Dancer, une multitude de champions se retrouvent donc inbred sur Natalma. Par exemple le crack Frankel, l'un des meilleurs chevaux de l'histoire des courses, est inbred 4x5x5 sur Natalma, ce qui signifie qu'elle apparaît trois fois dans son pedigree, une fois à la quatrième génération et deux fois à la cinquième, ou le champion Rock of Gibraltar, qui possède un inbreeding plus serré, 4x4x4.

Natalma fut euthanasiée le 29 janvier 1985 dans la succursale américaine de Windfields Farm dans le Maryland, après une crise de coliques. Elle est inhumée dans le cimetière équin du haras. Pour son exceptionnelle contribution à l'élevage mondial, elle est introduite au Hall of Fame des courses canadiennes en 2007. Une course de groupe 1 réservée aux pouliches de 2 ans, disputée à Woodbine, porte son nom : les Natalma Stakes.

Origines
Natalma est une fille de Native Dancer, crack sur les pistes (deux fois cheval de l'année aux États-Unis) et grand étalon. Elle a décuplé son influence, qui s'exprime aussi par son fils Raise a Native, le père du grand Mr. Prospector, qui s'est imposé comme l'une sinon la principale alternative au sang de Northern Dancer, avec lequel il partage pourtant au moins un quart de ses origines, ayant le même grand-père que lui. Ce grand-père en question, Native Dancer, est donc omniprésent via dans la plupart des pedigree des chevaux de haut niveau, ce qui n'a pas manqué de susciter des polémiques sur la consanguinité, notamment au moment de la tragique disparition de la célèbre pouliche Ruffian.

Décidément issu d'un croisement exceptionnel, Natalma est aussi la fille d'une matrone hors du commun, Almahmoud, dont l'influence incommensurable s'exprime elle aussi par deux de ses rejetons, Natalma et Cosmah, mère de Halo, un autre reproducteur de premier plan, père entre autres de Sunday Silence, champion et incontournable chef de race de l'élevage japonais, et de Coup de Folie, qui se trouve donc être inbred 3x3 sur Almahmoud.

Pedigree

Références

Cheval de course
Animal né en 1957
Cheval de course né en 1957
Animal mort en 1985
Cheval mort de coliques
Animal né aux États-Unis
Poulinière pur-sang anglais
Membre d'un Hall of Fame des courses hippiques
Famille 2-d

Natalma


Caspar von Eickstedt (auch Jasper von Eickstedt und Jaspar von Eickstedt) war ein Geistlicher im Bistum Cammin im 15. Jahrhundert.

Der Angehörige des pommerschen Adelsgeschlechts Eickstedt wird erstmals 1428 genannt. Von 1434 bis 1436 war er Dekan des Ottenstifts in Stettin.

Von 1440 bis 1456 war er Vizedominus des Bistums Cammin.

Als Vizedominus hatte er unter anderem die Aufgabe, bei einer Sedisvakanz des Bischofsstuhls die Aufgaben des Bischofs auszuüben. Diese Kompetenzen hat er im Jahre 1446 nach dem Tode von Bischof Siegfried II. Bock bis zur Wahl des neuen Bischofs Henning Iwen ausgeübt.

Literatur
 Carl August Ludwig Freiherr von Eickstedt: Familienbuch des dynastischen Geschlechts der von Eickstedt in Thüringen, Pommern, den Marken und Schlesien. Ratibor 1860, S. 104–105 ()
 Roderich Schmidt: Bischof Henning Iwen von Cammin (1446–1468). Studien zur Biographie. In: Baltische Studien. Band 53 NF (1967), S. 28–29 (). Neu abgedruckt in: Das historische Pommern. Personen – Orte – Ereignisse. Böhlau Verlag, Köln Weimar Wien 2007, ISBN 978-3-412-27805-2, S. 562–564 ().

Familienmitglied des Adelsgeschlechts Eickstedt
Person des Christentums (Pommern)
Geboren im 14. oder 15. Jahrhundert
Gestorben im 15. Jahrhundert
Mann

Caspar von Eickstedt (Geistlicher)


Martin Lefebvre (født 23. maj 1992) er en canadisk ishockeyspiller. Han spiller i øjeblikket for Aalborg Pirates.

Aalborg Pirates (2017-18)
Han spillede 69 kampe og scorede 20 mål.

Referencer

Eksterne henvisninger

Ishockeyspillere fra Canada
Ishockeyspillere fra Aalborg Pirates

Martin Lefebvre


Ætibláklukka, einnig nefnd ætiklukka eða næpuklukka, (fræðiheiti: Campanula rapunculus) er tvíær tegund af klukkuætt (Campanulaceae).

Útbreiðsla
Campanula rapunculus vex í V-Asíu, N-Afríku og mestallri Evrópu, að frátöldu Íslandi, Írlandi og Noregi. Hún er ílend í Svíþjóð, Danmörku og Bretlandi. Tegundin var áður víða ræktuð vegna blaðanna, sem eru notuð eins og spínat, og steinseljulíkrar rótarinnar sem var notuð eins og radísur.

Myndir

Tilvísanir

Bláklukkur

Ætibláklukka


හඟුරන්කෙත ප්‍රාදේශිය ලේකම් කොට්ඨාසයේ ගම නැගුම ව්‍යාපෘතිය යටතේ හප්පාවර සුලු ගොවි සංවිධාන මඟින් භාර ගෙන 2011 වසරේ සිට ක්‍රියාත්මක කරන්නාවූ නැණසලකි.

2013 දෙසැම්බර් වන විට මෙහි සේවා ලාභින් 80 ක් පමණ ප්‍රතිලාභ ලබන අතර. සර්වෝදය ෆියුෂන් ආයතනය - සමඟ එක්ව පරිගණක DIPLOMA in Computer Application පාඨමාලාව මෙහෙයවනු ලබයි.

ප්‍රදේශයේ හොඳම නැණසල මධ්‍යස්ථානය බවට පත් විම අපගේ ඒකායන අරමුණ වන අතර පුද්ගලික ලාභ නොව සමාජයට මෙහෙවරක් කිරිම අප නැණසලේ එකම අභිමාර්ත යයි.

වික්ටෝරියා .රන්දෙණිගල ජලාශ ඉහළ මායිමේ පිහිටා ඇත. ලිහිණියාගල රජමහා විහාරය පිහිටා ඇත්තේ හප්පාවර ග්‍රාමයේය.
හඟුරන්කෙත ප්‍රාදේශිය ලේකම් කොට්ඨාශයේ ICTA ආයතනය මඟින් ලබා දෙන ලද නැණසල මධ්‍යස්ථාන 03 ( තුන ) අතුරින් ඉතාමත් දුෂ්කර ප්‍රදේශයක් වන හප්පාවර, ලැමසුරිය, ඉල්ලගොල්ල, හකුරුතලේ ආදි වු ග්‍රාම නිළධාරි වසම් හි සේවා ලාභින් සඳහා මෙම හප්පාවර නැණසල තුළින් විශාල මෙහෙයක් සිදු කරනු ලබයි.

ඒ අතර.
01- පරිගණක ආශ්‍රිත පුහුණුව
02- ගොවින් ගේ නිෂ්පාද පිළිබඳ ගැටලු සඳහා විසදුම් සෙවිම.
03- අන්තර් ජාලය මඟින් දුරකතන ඇමතුම් ( Skype )  ලබා දිම
04- සිසුන්ගේ අධ්‍යාපනික කටයුතු සඳහා අවශ්‍ය තොරතුරු අන්තර් ජාලය මඟින් සපයා දිම.

ආදි ලෙස කාර්යයන් රාශියක් මෙ වන විට අප සිදු කරනු ලැබේ.

නැණසල හප්පාවර- හඟුරන්කෙත


François Anus, de son nom complet François Léon Anus, né le  à Besançon et mort le  à Bordeaux, est un architecte et illustrateur français.

Biographie

François Léon Anus naît en 1897 de Napoléon Étienne Henri Anus et Marie Jeanne Claude Élise Françoise Fouin. Il marie Marguerite Marie Eugénie Philippe en 1929, avec qui il a cinq enfants. Il est étudiant de l'École nationale supérieure des beaux-arts de 1921 à 1930.

En décembre 1927, lui, l'historien Paul Deschamps et l'officier Frédéric Lamblin, qui agit en tant que photographe, séjournent au Krak des Chevaliers, en Syrie pour rédiger des plans du château qui figureront dans Les colonies franques de Syrie au douzième et treizième siècles (1883). Les dessins du château sont finis en 1930. Il effectue par la suite d'autres voyages avec Deschamps et l'architecte Pierre Coupel en Terre Sainte.

Il meurt en 1958 à l'âge de 60 ans.

Décorations

  (1957)

Œuvres
 .
 .

Notes et références

Notes

Références

Annexes

Articles connexes
 Liste d'artistes français

Bibliographie
 .

Liens externes

 Base Léonore

Architecte français du XXe siècle
Illustrateur français du XXe siècle
Chevalier de la Légion d'honneur décoré en 1956
Naissance en août 1897
Naissance à Besançon
Décès en mars 1958
Décès à Bordeaux
Décès à 60 ans
Chevalier des Arts et des Lettres
Architecte lié à Besançon

François Anus


Minaya es una estación ferroviaria situada en el municipio español homónimo en la provincia de Albacete, comunidad autónoma de Castilla-La Mancha. Dispone de servicios de Media Distancia operados por Renfe.

Situación ferroviaria
Se encuentra en el punto kilométrico 226,1 de la línea férrea de ancho ibérico Madrid-Valencia a 718,15 metros de altitud, entre las estaciones de Villarrobledo y de La Roda.

El tramo es de via doble y está electrificado.

Historia
La estación fue inaugurada el 18 de marzo de 1855 con la apertura del tramo Alcázar de San Juan-Albacete de la línea férrea entre Madrid y Almansa que prolongaba el trazado original entre Madrid y Aranjuez y que tenía por objetivo final llegar a Alicante. Fue construida por parte de la Compañía del Camino de Hierro de Madrid a Aranjuez que tenía a José de Salamanca como su principal impulsor. El 1 de julio de 1856 José de Salamanca, que se había unido con la familia Rothschild y con la compañía du Chemin de Fer du Grand Central obtuvieron la concesión de la línea Madrid-Zaragoza que unida a la concesión entre Madrid y Alicante daría lugar al nacimiento de la Compañía de los Ferrocarriles de Madrid a Zaragoza y Alicante o MZA. En 1941 la nacionalización de ferrocarril en España supuso la integración de MZA en la recién creada RENFE.

Desde el 31 de diciembre de 2004 Renfe Operadora explota la línea mientras que Adif es la titular de las instalaciones ferroviarias.

La estación
Se sitúa la suroeste del núcleo urbano. Sigue el peculiar estilo de la estación de Río Záncara. El edificio de viajeros es una construcción de base rectangular, de dos plantas con muros fragmentados de ladrillo y revestidos de piedra. Incluye también elementos de cerámica. Posee dos vías principales y una vía derivada a las que dan acceso un andén lateral y otro central. Los cambios de vía se realizan a nivel.

Servicios ferroviarios

Media Distancia
Renfe ofrece servicios de Media Distancia gracias a trenes Regional Exprés en el siguiente trayecto:

Referencias

Enlaces externos
 Media Distancia Castilla-La Mancha en la web de Renfe.

Minaya
Minaya
Minaya
Estaciones de ferrocarril de España inauguradas en 1855
Estaciones de ferrocarril de Castilla-La Mancha inauguradas en el siglo XIX

Estación de Minaya


"Galopa" (estilizada em letras maiúsculas) é uma canção do DJ e cantor brasileiro Pedro Sampaio, gravada para seu primeiro álbum de estúdio Chama Meu Nome (2022). A canção foi lançada para download digital e streaming através da Warner Music como primeiro single de Chama Meu Nome em 16 de setembro de 2021.

Lançamento e promoção
A divulgação do single começou com uma publicação de Pedro Sampaio nas redes sociais para anunciar a sua participação da décima terceira temporada do reality show A Fazenda da RecordTV, mas tudo não passava de uma brincadeira e marketing do artista para apresentar seu novo lançamento. Mais cedo, ele anunciou o seu retorno com o single "Galopa", que seria lançado em 16 de setembro. Assim como nas fotos promocionais da nova música, Pedro apareceu vestido de cowboy para brincar de ser um "peão" pouco antes da estreia do programa de TV. Galopa foi lançado para download digital e streaming como o primeiro single do álbum Chama Meu Nome em 16 de setembro de 2021.

Apresentações ao vivo
Sampaio cantou a música pela primeira vez em 23 de setembro de 2021 no MTV Millennial Awards 2021. Em 4 de março de 2022, Sampaio performou a canção na vigésima segunda temporada do Big Brother Brasil. Em 8 de novembro, Sampaio performou a canção no Música Boa Ao Vivo.

Faixas e formatos

Desempenho comercial
A faixa foi um sucesso comercial alcançando a posição #9 no Top 10 Brasil do Spotify, alcançou a posição #37 no Deezer, a posição #11 no Apple Music e em #43 na Amazon Music. Em 3 de novembro, a faixa estreou diretamente nas paradas da Billboard, ocupando a posição #188 da Global Excl. U.S. das canções mais escutadas do mundo.

Tabelas semanais

Histórico de lançamento

Singles de 2021
Canções de 2021
Canções gravadas por Pedro Sampaio

Galopa


Neće rijeka zrakom teći drugi je studijski album hrvatskog rock sastava Silente. Objavljen je 4. svibnja 2015. godine pod okriljem izdavačke kuće Aquarius Records.

Popis pjesama

Izvori

Vanjske poveznice
 Neće rijeka zrakom teći na mrežnim stranicama Aquarius Recordsa

Hrvatski glazbeni albumi
Albumi iz 2015.

Neće rijeka zrakom teći


القائمة التالية هي قائمة الفريق المشاركة في بطولة أمم أوروبا 1968 التي أقيمت في إيطاليا، وقد لعبت البطولة ما بين 5 يونيو و10 يونيو 1968.

إنجلترا

مدرب الفريق : ألف رامسي
 غوردون بانكس
 كيث نيوتن
 راي ويلسون
 ألان مولري
 برايان لابون
 بوبي مور
 ألان بول
 روجر هنت
 بوبي تشارلتون
 جيوف هورست
 مارتن بيترس
 أليكس ستيبني
 غوردون وست
 سيريل نوولز
 جاك تشارلتون
 تومي رايت
 نوبي ستايلس
 مايك سمربي
 نورمان هنت
 كولن بل
 جيمي غريفز
 بيتر تومبسون

إيطاليا

مدرب الفريق : فيروتشو فالكاريدجي
 إنريكو ألبرتوسي
 بييترو أناستازي
 أنجيلو أنكويليتي
 جيانكارلو برسيلينو
 تارسيزيو بورغنيتش
 جياكومو بولغاريلي
 إرنيستو كاستانو
 جيانكارلو دي سيستي
 أنجلو دومنغيني
 جياشينتو فاكيتي
 جيورجيو فيريني
 أريستايد غوارنيري
 أنتونيو جوليانو
 جيوفاني لوديتي
 ساندرو مازولا
 بييرينو براتي
 لويجي ريفا
 جياني ريفيرا
 روبرتو روساتو
 ساندرو سالفادوري
 ليدو فييري
 دينو زوف

الاتحاد السوفييتي

مدرب الفريق : ميكال ياكوشين
 يوري بيشنيكنيكوف
 فيكتور أنيتشكين
 فالنتين أفونين
 أناتولي بانيشفسكي
 أناتولي بيشوفتس
 فاليري فورونين
 غينادي يفريوزهيكين
 يوري إستومن
 أنزور كافازاشفلي
 فلاديمير كابليتشني
 إدوارد مالوفييف
 فلاديمير مونتيان
 غيفي نوديا
 إفيغيني روداكوف
 فلاديمير ليفتشينكو
 مورتاز خورتسيلافا
 إيغور تشيسلينكو
 ألبرت شيسترنيوف
 ألكساندر لينيف
 كاخي أساتياني
 غينادي لوغوفيت
 نيكولاي سمولنيكوف

يوغسلافيا

مدرب الفريق : رايكو ميتيتش
 إليا بانتيليتش
 ميرساد فازلاغيتش
 ميلان داميانوفيتش
 بوريفوي دورديفيتش
 بلاغوي باونوفيتش
 دراغان هولكر
 إليا بيتكوفيتش
 إيفيكا أوسيم
 فاهيدين موسيميتش
 رودولف بيلين
 دراغان دزاجيتش
 رادومير فوكسيفيتش
 راتومير دويكوفيتش
 رايكو أليكسيتش
 ميروسلاف بافلوفيتش
 جوفان أسيموفيتش
 ميلادين راملياك
 ليوبومير ميهايلوفيتش
 إيفيكا بريزيتش
 بوسكو أنتيتش
 دوبريفوي تريفيتش
 إدريس هوسيتش

بطولة أمم أوروبا 1968
تشكيلات بطولة أمم أوروبا

قوائم فرق بطولة أمم أوروبا 1968


බඩ ඉරිඟු () යනු ආහාරමය ඇට වර්ගයකි.

මෙහි බඩ ඉරිඟු සහ බඩ ඉඟුරු නමින් වර්ග දෙකක් ඇත , එහි මතුපිටින් සහ රසයෙන්ද වෙනස් ය. එහි ප්‍රමානයන්ගෙන්ද වෙනස්ක්කකම් තිබේ

ආශ්‍රිත
 ආහාරමය ඇට වර්ග

ආහාරමය ඇට වර්ග

බඩ ඉරිඟු


ألدو فان ايك (Aldo van Eyck) 16 مارس 1918 ، Driebergen ، أوتريخت، هولندا - 13 يناير 1999) مهندس معماري من هولندا.

كان عضوا في الس.أي.ي.م ( Congrès International d'Architecture Moderne- CIAM)، في عام 1954 شارك في تأسيس فرقة ال10. ألدو قام بجولة في أوروبا وأمريكا الشمالية للدعوة إلى ضرورة التخلي عن العمارة الوظائفية لصالح العودة إلى النزعة الإنسانية في التصميم المعماري. ألدو فان استلم الميدالية الذهبية من الربا (RIBA Royal Gold Medal) في عام 1990.

مراجع

أعضاء المؤتمر الدولي للعمارة الحديثة
أعضاء هيئة تدريس المعهد الفدرالي السويسري للتكنولوجيا في زيورخ
بنيوية
حائزون على جائزة وولف في الفنون
حاصلون على الميدالية الذهبية الملكية
كلية التكنولوجيا في جامعة دلفت
معماريون هولنديون في القرن 20
معماريون يهود
مواليد 1918
وفيات 1999
وفيات في أمستردام
يهود هولنديون

ألدو فان إيك