Societatea "Cercul artistic" a fost o organizație cultural artistică al cărei scop principal a fost promovarea artelor în România. Ea s-a înființat în ziua de 1 aprilie 1890,  activitatea derulându-se pe parcursul al 57 de ani, până în anul 1947 când s-a desființat din cauza schimbării orânduirii sociale. Un rol important în conducerea societății l-a avut sculptorul Ion Georgescu, Ștefan Ionescu-Valbudea, Constantin Artachino, Carol Storck, G.D. Mirea, Constantin Aricescu, Alexandru Paraschivescu, Titus Alexandrescu.

Analizând activitatea Societății "Cercul artistic" pe parcursul a 57 de ani de existență, se constată că în perioada 1890 - 1900 ea a ocupat un rol de primă importanță în arta din România. Ea a coagulat împrejurul ei toți artiștii și prin autoritatea destul de precară pe care a exercitat-o, a reușit să stimuleze viața artistică. De asemenea, prin activitatea independentă pe care a făcut-o cu expozițiile specifice pe care le-a organizat, a contribuit la decizia pe care autoritățile statului au luat-o privind reactivarea Expozițiilor artiștilor în viață în anul 1894.

În decada 1900 - 1910, influența exercitată de "Cercul artistic" s-a redus semnificativ, devenind aproape nulă, cu toate că rândurile membrilor ei s-au primenit cu venirea unor artiști de mare valoare artistică, așa cum au fost Dimitrie Paciurea, Gabriel Popescu, etc.

După anul 1910, "Cercul artistic" a devenit un bastion al artei academice, fapt care a transformat organizația într-un adăpost al pictorilor care au susținut în artă, - programe și ideologii ale partidelor de extremă dreapta.

Înființarea societății

Expoziția Universală de la Paris din anul 1889 la care a participat și România, a fost primită cu mare interes atât de industriași și moșieri, cât și de sculptorii și pictorii autohtoni, deoarece artele plastice erau deja o obișnuință culturală de reprezentare a delegațiilor prezente la astfel de evenimente internaționale. În ce privește participarea românească, nemulțumirile erau cvasiunanime vis-a-vis de expunerea nesatisfăcătoare a operelor artiștilor.

Au apărut critici furioase la adresa organizatorilor care au triat exponatele și au nedreptățit pe unii și i-a părtinit pe alții. Criticile vizau nu numai persoanele ale căror lucrări nu au fost eligibile, ci chiar și pe artiștii participanți, dintre care unii chiar primiseră și recompense, așa cum au fost Ștefan Ionescu-Valbudea și Ion Georgescu care obținuseră medaliile de argint.

În marea polemică care s-a iscat pentru curmarea favoritismului clientelar al autorităților, artiștii plastici au început să avanseze fel și fel soluții. Ideea lui Ion Georgescu de a se înființa o societate artistică care să le apere interesele a primit sufragiile majorității nemulțumiților. Astfel, în data de 19 mai 1890 cei 46 de membri fondatori, la care s-au alipit și 18 membri onorifici, au votat regulamentul și statutele Societății "Cercul artistic" care se înființase deja în ziua de 1 aprilie 1890. Conform articolului 7 din statut și a listei nominale a fondatorilor, printre aceștia s-au numărat și cei mai talentați elevi ai Școlii de Belle-Arte din București.

Societatea avea scopurile și misiunile cu caracter general pe care le enunțaseră și organizațiile artistice precedente - Societatea Amicilor Bellelor-Arte și Cercul artistic literar Intim Club. Elocventă este "... dezvoltarea gustului artelor frumoase în țară, organizarea de expoziții și înființarea unei reviste". Statutele aveau și stipulări cu caracter profesional ca "... Înlesnirea de mijloace de acțiune, împrumuturi societarilor și înființarea unui atelier în care să se predea cursuri și să se execute lucrări", "... formarea unei biblioteci de specialitate", precum și organizarea de "... excursii în comun prin localitățile însemnate din punct de vedere artistic".

Activități culturale

Perioada de apogeu (1890-1900)

Primele trei expoziții - 1890, 1891 și 1893

În iarna anului 1890 a fost organizată o expoziție în sălile Ateneului Român. Au fost expuse pasteluri și desene, 27 de acuarele, 112 de picturi și 23 de sculpturi. Cronica plastică a ziarelor din acel an a considerat expoziția un adevărat succes.

Anul 1891 a însemnat pentru societate mai mult o perioadă de discuții și organizare. Din când în când s-a mai organizat câte un bal în scopul de atragere de fonduri. Așa a fost balul organizat în data de 5 februarie de către doamnele Theodor Aman, Stolojan și multe altele. În luna februarie 1892, Comitetul de conducere a organizat la Ateneul Român o mare expoziție la care au fost prezente 170<ref>Arutnev: Expoziția artiștilor români, în Adevărulu, 29 februarie 1892.</ref> de lucrări realizate de Ștefan Ionescu-Valbudea, Alpar (Alexandru Paraschivescu), Ion Georgescu, Nicolae Vermont, Dimitrie Serafim, Titus Alexandrescu, Ion Voinescu, Menelas Michel Simonidy, Constantin Pascali, G. Popescu, Kimon Loghi, Nicolae Grant, G. Romeo, Iacovencu, Constantin I. Luncanu, Ludovic Dolinschi și o oarecare domnișoară Nina.

Cum expoziția din anul 1891 s-a bucurat de atenția oficialităților, publicului și a presei, societatea a organizat în anul 1893 o nouă expoziție în același loc. Au fost aduse circa 400 de exponate ce erau prea numeroase pentru spațiul în care s-a organizat evenimentul. Astfel, organizatorii au selectat doar 150 de lucrări. Pe lângă artiștii selectați s-au mai alipit Constantin Aricescu și Ștefan Luchian, care conform comentariilor unui cronicar era "... un artist original ca colorit, deși nu prea înțeles". Chiar dacă participanții erau entuziaști, autoritățile au tratat manifestarea cu indiferență. Un comentator a menționat că pictorii stăteau la sfat între ei în sala de expoziție, fiind uimiți de lipsa de interes pe care publicul o arăta realizărilor lor. Practic, la această manifestare, Societatea "Cercul artistic" a primit prima lovitură și primul insucces de ordin moral și nu în ultimul rând financiar. La toate acestea, autoritățile statului au anunțat că începând din anul următor intenționau să organizeze expoziții anuale. Ca urmare, mulți pictori au ales să nu-i mai intereseze activitatea societății.

În fapt, insuccesul înregistrat a dus la dezbateri intense în rândul membrilor organizației care s-au materializat într-un nou statut ce s-a votat în data de 29 octombrie 1893Statutele Cercului artistic din București votate în ședința de la 29 octombrie 1893, București, 1893. și la un nou Comitet de conducere. Astfel, s-a scos din statut unele puncte importante așa cum erau  "... înlesnirea de mijloace de acțiune (ajutoare) societarilor" și "... organizarea de excursii colective prin localitățile pitorești". În acest fel, principala activitate a organizației a rămas deschiderea de expoziții. S-au diminuat numărul de membri din comitetul de conducere și s-a facilitat obținerea statutului de membru al societății. Constantin I. Stăncescu a devenit președinte de onoare al Cercului artistic.

Expoziția din anul 1890
Cronica artistică a menționat că la acest eveniment au participat:

Secțiunea de pictură:
 Juan Alpar - cu numeroase de tablouri cu peisaje și flori: Pe marginea bălții, Turma de oi și apusuri de soare.
 Constantin Artachino - încă student la Belle-Arte din București, a expus o serie de studii: Interior de pădure, Trandafiri.
 Pictorul Bănulescu - cu Portretul sculptorului Valbudea.
 Pierre Bellet - a adus un tablou de mari dimensiuni (3x2m) - În serai.
 Ion Georgescu - a avut o serie numeroasă de acuarele și o pictură în ulei intitulată Un țăran.
 Nicolae Grant - cu acuarelele Prune și flori, Pepene, Cireși, Trandafiri tomnatici.
 Ștefan Nestorescu - cu naturi moarte cu vânat și fructe.
 Pictorul M. Spirescu - un Cap de turc și multe peisaje.
 Gheorghe Tattarescu - a venit cu portrete din care s-a remarcat Magdalena.
 Gheorghe Ionaid - cu portrete.
 I. Vermont - cu tipuri românești și vederi din România și străine: Peisaj cu stâncă, Peisaj nocturn, La fântână, Cap de țăgancă din Rucăr, Moară din Râmnicu Vâlcea și Babă în biserică.
 Eugen Voinescu - cu trei marine, remarcată fiind Furtună pe Marea Neagră.
 Titus Alexandrescu - venit de curând de la Paris, a avut un nud de femeie denumit Isvorul din stâncă.
 Constantin Pascali - cu două portrete realizate în tehnica pastelului.
 Ludovic Dolinschi - a expus Portretul unei domnișoare.
 mulți alții.
Secțiunea de sculptură:
 Ion Georgescu - cu busturi din marmură, apreciate fiind Portretul dlui colonel Gheorghiu și cel al dnei Gheorghiu.
 Carol Storck - a avut două busturi: Portretul colonelului Candiano-Popescu și Portretul profesorului Walch.
 M. Sucher - bustul lui Tattarescu.
 Ștefan Ionescu-Valbudea - a expus paisprezece sculpturi din marmură, teracotă și ghips, remarcate fiind  bustul din teracotă bronzată al lui Costică Niger și Copilul dormind.
 George Vasilescu - proaspăt venit din Veneția, a expus două busturi din marmoră: Cap de marinar și Portretul dnei X.

Expoziția a patra - 1894
În data de 1 mai 1894, autoritățile ce doreau să-și aproprieze breasla artiștilor din motive politice, au deschis Salonul oficial care a marcat reluarea Expozițiilor artiștilor în viață după o întrerupere de un deceniu. Participarea artiștilor nu a diminuat entuziasmul celor de la "Cercul artistic". Ei au deschis în 1894 o expoziție. Ca urmare a polemicilor și fricțiunilor generate de modul clientelar de stabilire a achizițiilor statului și a celui de acordare a premiilor de la Salonul oficial, i-a determinat pe unii dintre membrii societății să ceară Comitetului de conducere, organizarea unei expoziții anuale. În opinia celor ce au propus această soluție, "Cercul artistic" își putea impune superioritatea în fața Salonului oficial și a celor care erau protejați de oficialii statului.

În data de 15 mai 1894, s-a organizat o loterie și, ca urmare a ei, în luna noiembrie 1894, "Cercul artistic" a organizat o nouă expoziție. Au participat 18 expozanți care au adus 122 de lucrări. Unul dintre ei a fost Ștefan Luchian. De remarcat este diferența dintre această expoziție și cea organizată la Salonul oficial. La ambele au participat aceiași artiști. Dacă la Salonul oficial au fost prezente portrete și tablouri cu subiecte din mitologie de factură academistă, la "Cercul artistic" s-au văzut scene de gen și peisaje de originalitate creativă.

Expoziția Cercului artistic din anul 1894 a fost un real succes prin comparație cu Salonul oficial. Ca urmare, Comitetul de conducere al organizației a dorit înfăptuirea unui alt punct din statut "... cursul de desen cu aplicație la artele plastice" care avea drept scop "... să dezvolte cunoștințele de desen și gustul artistic al artizanilor și amatorilor în general". Cursul de desen a fost inaugurat în ziua de 17 aprilie 1895, în incinta clasei de desen a liceului Gheorghe Lazăr din București. Cursul se întindea pe o perioadă de un an de zile, la finele căruia se elibera un "certificat de capacitate". Este de menționat faptul că mai exista în București concurența educațională a unui curs similar, ce se făcea la Școala de Belle-Arte la secțiunea de antic și domnișoare, precum și un curs privat de desen, foarte la modă în epocă, făcut de baroana Paini, ce era și ea o pictoriță ale cărei lucrări erau foarte apreciate de amatorii de artă.

Disensiunile lui Constantin I. Stăncescu - (1894-1896)
Activitatea expozițională a membrilor societății din anul 1894, a fost puternic tulburată de atitudinea directorului Școlii de Belle-Arte - Constantin I. Stăncescu. Cum Stăncescu era în același timp și președintele Cercului artistic, ales în anul 1893, el a organizat Salonul oficial în stilul său caracteristic. În calitate și de președinte al juriului expoziției, acesta și-a protejat favoriții, le-a admis lucrări slabe, le-a oferit panouri avantajoase de expunere dar mai ales, i-a premiat la Salon.
Atitudinea lui Stăncescu a scindat membrii organizației în trei grupuri: simpatizanții și protejații acestuia, adversarii lui și moderații care căutau o cale de împăcare. Dezbaterile au fost lungi și furtunoase și, ca urmare, ele au dus aproape la desființarea Cercului artistic.

Salvarea organizației i s-a datorat lui Ion Georgescu care era președinte executiv. El a reușit să întrunească într-un nou Comitet de conducere pe membrii fiecărui grup. Comitetul a devenit statutar în luna octombrie 1895. Constantin I. Stăncescu a rămas în continuare președintele de onoare al societății și a fost cooptat arhitectul George Sterian ca membru de onoare și Ștefan Luchian ca vicepreședinte alături de Constantin Aricescu. Conflictul dintre părțile în dispută a fost aplanat, dar nu în totalitate și situația de pace nu a durat prea mult. Divergențele nu au aveau la bază doar atitudinea nedreaptă și foarte părtinitoare a lui Constantin Stăncescu. Totul izvora și din diferența dintre realizările plastice ale membrilor grupurilor aflate în polemică. Astfel, unii erau adepții academismului și-și luau tematicile din stilul idealizant și lipsit de viață al curentului și ceilalți care și-au căutat subiectele de inspirație în viața muncitorilor, țăranilor și a locurilor unde aceștia își duceau traiul de zi cu zi. Ultimii erau de fapt adepții plein-airismului.

O dată cu venirea anului 1896, în primele luni ale sale, a izbucnit un nou conflict între membrii societății. Stăncescu organiza în continuare Salonul oficial în același stil implacabil de sorginte clientelară, fapt pentru care adversarii lui dintre membrii Cercului artistic au propus ca artiștii organizației să nu participe la Expoziția artiștilor în viață din acel an. În propunerea lor, aceștia au specificat ca membrii să furnizeze exponate doar pentru expoziția Cercului artistic. În mod natural, partizanii lui Stăncescu au respins propunerea motivând că "Cercul artistic" nu ar mai trebui să cheltuiască fonduri pentru ca să deschidă o expoziție proprie, mai ales că Salonul oficial oferea recompense financiare și posibilitatea ca statul să le achiziționeze lucrările.

Moderații reprezentați de Carol Storck și Ion Georgescu, s-au pliat pe propunerea partizanilor lui Stăncescu deoarece ocupând funcții în instituțiile statului, nu au dorit să-și creeze probleme cu autoritățile. Astfel, adversarii lui Stăncescu au rămas în minoritate și au hotărât să nu participe la Salon și au deschis împreună "Expoziția Independenților".

În acest fel, Constantin I. Stăncescu a reușit din nou să dicteze după bunul plac la Salonul oficial. Faptul nu a rămas fără urmări. Grupul moderaților a rămas profund nemulțumit și, ca urmare, ei au propus Cercului artistic ca societatea să deschidă totuși o nouă expoziție care să le permită să expună lucrări spre vânzare. Demersul moderaților a avut efect și "Cercul artistic" a deschis în luna decembrie a anului 1896, expoziția societății la care au participat un număr foarte mic de membri, deoarece independenții au refuzat categoric să mai participe la manifestările organizației și partizanii lui Stăncescu s-au abținut. Expoziția a trecut neobservată, nu a trezit niciun sentiment de indignare sau de interes, ea a fost amintită în prea puține cronici laconice, sub formă de notițe, în presa timpului. Printre artiștii care au participat la eveniment au fost Alpar, Ion Georgescu, Dimitriu, Eugen Voinescu și Mărculescu. Cele mai interesante exponate au fost cele circa 40 de acuarele ale lui Ion Georgescu.

"Cercul artistic" și Societatea Ileana - 1897
Anul 1897 reprezintă în artele din România un moment cotitură, el fiind marcat de înființarea "Societății pentru dezvoltarea artelor în România — Ileana". "Cercul artistic" a primit o lovitură puternică prin faptul că dezidenților din societate, care erau adversarii declarați ai lui Constantin I. Stăncescu, li s-au alăturat și alti membri și au părăsit organizația pentru a se alătura Societății Ileana al cărei principal promotor a fost Ștefan Luchian.

Cei care au rămas, s-au hotărât să continue activitatea organizației printr-o mai mare participare în cadrul Cercului. Cu orgoliul rănit, aceștia au vrut să demonstreze celor de la Ileana viabilitatea propriei societăți și, ca urmare, au ales un nou Comitet de conducere al cărui principal obiectiv imediat a fost organizarea unei noi expoziții. În perioada de organizare a acesteia, "Cercul artistic" a primit în luna noiembrie o delegație a Ilenei care a propus societății contopirea celor două entități. În urma unor lungi deliberări, membrii Cercului au fost de acord cu fuzionarea celor două societăți, dar numai în ce privește organizarea expozițiilor. Dorind să asigure o mână întinsă celor de la Ileana, Comitetul de conducere a invitat membrii Ilenei să participe la expoziția pe care tocmai o organizau. Membrii Societății Ileana au declinat propunerea Cercului și au anunțat că la începutul anului 1898 vor deschide o expoziție proprie.

Ca urmare a eșecului negocierilor de funzionare între Cerc și Societatea Ileana, membrii organizației s-au grăbit să deschidă expoziția. Așa se face că la finele lunii decembrie a avut loc vernisajul manifestării în clădirea societății din strada Enei nr. 10. S-a dovedit în scurt timp că întreaga manifestare artistică a fost un fiasco cu toate că a avut un oarecare succes de vânzări. Văzând reușita în vânzări, Comitetul a hotărât imediat, ca activitatea expozițională să devină una permanentă și ca urmare a decis închirierea unui spațiu în acest sens. O dată deschisă, cei mai importanți artiști care au participat cu lucrări au fost Sava Henția, Ion Georgescu, Constantin Pascali, Gheorghe Ioanide, Petre Serafim, Dimitrie Serafim, Carol Storck, Eugen Voinescu și Ștefan Ionescu-Valbudea.

Cum planul s-a izbit de realitățile acelor timpuri, speranța de vânzare nu s-a realizat. Au apelat imediat la un artificiu comun al epocii și anume, organizarea unei loterii. Nici aceasta nu a avut succesul scontat. Aflați în febrilitatea găsirii unor soluții de finanțare, în data de 27 mai 1898 a avut loc o ședință a Comitetului de conducere care a enunțat măsurile necesare deschiderii unei școli de modelaj, pictură, desen, caligrafie și xilografie. Cursurile școlii au început în ziua de 1 iulie 1898. Profesorii școlii au fost Eugen Voinescu, Ion Georgescu, Titus Alexandrescu, Carol Storck, Alpar, Ștefan Ionescu-Valbudea, Ion C. Petrescu, Iuliu Popp și alții.

Perioada de regres - 1900-1910
Moartea subită a președintelui Ion Georgescu din anul 1898, a făcut ca vizibilitatea societății să intre într-un con de umbră pentru următorii ani. Noul Președinte al ei, Eugen Voinescu, ca și ceilalți președinți care i-au urmat nu au avut prestigiul și autoritatea predecesorului.

În ziua de 16 martie 1901 s-a ales noul Comitet de conducere care îngloba în structura sa atât membri consecvenți ai societății, cât și artiști reveniți de la Societatea Ileana. Consecvenții au fost nemulțumiți de rezultatul alegerilor deoarece au considerat că toate sarcinile societății trebuiau să le fie încredințate lor, ei fiind cei mai îndreptățiți să le preia datorită vechimii și renumelui lor în societate. Sprijiniți de președintele ales George Demetrescu-Mirea, care avea tacit mână liberă din partea lor în luarea măsurilor de conducere fără a mai face apel la Comitet, consecvenții au făcut opoziție ascunsă activității Cercului artistic. Întreaga situație de fapt din organizație, a făcut ca cei care au revenit de la Ileana să facă demersuri cu privire la înființarea unei noi societăți care să-i reprezinte.

La propunerea unor tineri artiști ce-și făceau studiile în Occident și care erau profund nemulțumiți de modul cum s-a prezentat România la Expoziția Universală de la Paris din anul 1900, s-a pus bazele Societății Tinerimea artistică care s-a înființat în ziua de 3 decembrie 1901.

La Tinerimea artistică s-au raliat cum era de așteptat o mulțime de membri ai Cercului artistic. Dezidenții au plecat și disputele a făcut ravagii. Cei care au rămas au adresat o cerere colectivă președintelui G.D. Mirea în care au cerut realizarea unei consfătuiri în care să se stabilească calea de urmat pentru viitor. Efectul ședinței care a avut loc, a fost organizarea unei expoziții la Ateneul Român. Comentariile din presă au fost foarte acide la adresa acestei manifestări, criticând-o în termenii cei mai aspri, menționând că la expoziția în cauză s-au adunat "... tot ce e mai nul în mișcarea noastră artistică" și că  actuala expoziție reprezintă ,,... tot ce putea da mai slab acest cerc în patenta sa slăbiciune".

Urmarea ultimei expoziții și a insuccesului de vânzări, a dus la încetarea activităților derulate de societate pentru o scurtă perioadă de timp. Cercul a mai organizat o expoziție în luna octombrie a anului 1903 care a fost tot un eșec. Ca și când nu era suficient, expoziția pe care a făcut-o în anul 1905 a fost la fel. La acest ultim eveniment artistic, lucrările pe care le-au expus membrii fondatori Titus Alexandrescu, Constantin Aricescu, Dimitrie Serafim, Pan Ioanid, Emil Sperlich, N. Angelescu, Jean Neyles, Ludovic Basarab, etc., au fost de un nivel foarte scăzut și frizau amatorismul. Trecând de acest impas, societatea a supraviețuit sub conducerea lui Titus Alexandrescu datorită legăturilor de prietenie și a viziunii artistice a membrilor ei. Mulți membri beneficiau de notorietatea pe care și-au câștigat-o cu premiile pe care le-au obținut la Saloanele oficiale folosindu-se de relațiile amicale cu unele autorități ale statului. Continuarea activității a beneficiat și de priza pe care artiștii o aveau la publicul și la amatorii de artă necultivați.

Societatea a mai organizat expoziții în luna iunie 1907 și luna octombrie 1910.

Perioada de stagnare și incoerență culturală - (1911-1947)
În anul 1912, Carol Storck a fost ales ca președinte al "Cercului artistic". Acesta a adus o înviorare a activităților oragnizației. El a reușit să organizeze expoziții regulate anuale, chiar dacă ele au ieșit din atenția cronicarilor și a presei. Evenimentele derulate de societate erau consemnate doar sporadic și doar în acele momente în care Societatea "Cercul artistic" trebuia dată ca exemplu de artă de proastă calitate. Excepție o făceau lucrările lui Dimitrie Paciurea, Gabriel Popescu, membri ai societății, și Ion Theodorescu-Sion, prezent doar de cîteva ori, după 1910, în expozițiile societății.

O dată cu alegerea ca președinte al Cercului a lui Ion Țincu, s-au atras noi cadre din rândurile bătrânilor obedienți ai academismului și a tinerilor lipsiți de orice talent. Astfel, societatea a fost propulsată  din nou după anul 1926. Expozițiile ei au devenit mai numeroase și artiștii participanți erau cel mai adesea pictorițele amatoare.

În anul 1932, la președinția societății a fost numit sculptorul Ion Iordănescu, fapt care a dus la o nouă epocă de înflorire a organizației. Cercul a coagulat în jurul lui numeroși artiști mediocri, dar și câțiva mai buni care aveau succes de vânzări în rândul amatorilor și al autorităților. Aceștia au adoptat într-un mod manifest în arta lor, ideile politicienilor de extremă dreapta. Această realitate a fost confirmată de expoziția pe care "Cercul artistic" a organizat-o în anul 1940 cu ocazia comemorării a 50 de ani de activitate în artele plastice din România.

"Cercul artistic" a devenit astfel, exponentul ideologiei cele mai reacționare. El a primit sprijinul oficialităților și a cercurilor politicienilor de extremă dreapta. În anul 1947, noua orânduire socială care s-a așezat în România a dus la încetarea definitivă a activității Societății "Cercul artistic".

Comitete de conducere
  După constituirea organizației, primul comitet de conducere a fost următorul: Președinte executiv - Ion Georgescu; Vicepreședinți - Ștefan Ionescu-Valbudea, Ion Bărbulescu și Ion Voinescu; Secretari - Alexandru Paraschivescu, V. Niculescu, G. Gr. Gorovei, Constantin Artachino; Membri - Ștefan Nestorescu, Athanase Constantinescu, Anton Constantinescu, Andrei Marian și Isidor Vermont; Casier - Dumitru Marinescu; Bibliotecar - Petre I. Ionescu.
  Un nou statut a fost votat la 29 octombrie 1893 și ca urmare noul comitet de conducere a avut doar 13 membri: Președinte de onoare - Constantin I. Stăncescu; Președinte executiv - Ion Georgescu; Vicepreședinte - Ștefan Ionescu-Valbudea; Consilieri - Dimitrie Serafim, Ion Vermont, Titus Alexandrescu, Constantin Aricescu, Iuliu Popp, Constantin Pascali și Sava Henția; Casier - Carol Storck; Secretar - M. Gheorghiu; Bibliotecar - Petre I. Ionescu.
  În luna octombrie 1895 s-a ales un nou comitet de conducere: Președinte de onoare - Constantin I. Stăncescu; Membru de onoare - George Sterian; Președinte executiv - Ion Georgescu; Vicepreședinți - Ștefan Luchian și Constantin Aricescu; Consilieri - Titus Alexandrescu și Iuliu Popp; Casier - Carol Storck; Secretar - Mihail Gheorghiu; Bibliotecar - Petre I. Ionescu.
  În anul 1897, cei care au hotărât să continuie activitatea Cercului artistic, au ales un nou comitet: Președinte - Ion Georgescu; Vicepreședinți - Constantin Ciocârlan și Ștefan Ionescu-Valbudea; Consilieri - Alpar și Iuliu Popp; Casier - Carol Storck; Secretar - Mihail Gheorghiu; Bibliotecar - Petre I. Ionescu.
  În 16 martie 1901 a fost ales comitetul format din: Președinte - George Demetrescu Mirea; Vicepreședinți - Alpar și Petre Antonescu; Consilieri - Ștefan Luchian, Costin Petrescu, Constantin Artachino; Casier - Carol Storck; Secretar - Mihail Gheorghiu.
  La 17 aprilie 1903 noul comitet de conducere, 15 membri, a fost ales cu următoarea componență: Președinte - Dimitrie Serafim; Vicepreședinți - Titus Alexandrescu și W. Hegel; Consilieri - Constantin Aricescu și P. Serafim; Casier - Carol Storck; Secretar - Ion Gheorghiu; Bibliotecar - N. Angelescu.
  La 10 octombrie 1905 noul comitet de conducere, (10 membri), a fost ales cu următoarea componență: Președinte - Dimitrie Serafim; Vicepreședinți - Constantin Aricescu, Emil Sperlich; Casier - Carol Storck; Secretar - Dimitrie Mihăilescu; Bibliotecar - N. Angelescu; Consilieri - Pan Ioanid, C. Gheorghiu.
  De la 29 ianuarie 1906 a fost ales un nou comitet de conducere: Președinte - Titus Alexandrescu; Vicepreședinte - V. Ștefănescu; Casier - Carol Storck; Secretar - D. Mihăilescu; Consilieri - Dimitrie Paciurea și Pan Ioanid.

Concluzii
Analizând activitatea Societății "Cercul artistic" pe parcursul a 57 de ani de existență, se constată că în perioada 1890 - 1900 ea a ocupat un rol de primă importanță în arta din România. Ea a coagulat împrejurul ei toți artiștii și prin autoritatea destul de precară pe care a exercitat-o, a reușit să stimuleze viața artistică. De asemenea, prin activitatea independentă pe care a făcut-o cu expozițiile specifice pe care le-a organizat, a contribuit la decizia pe care autoritățile statului au luat-o privind reactivarea Expozițiilor artiștilor în viață în anul 1894.

În decada 1900 - 1910, influența exercitată de "Cercul artistic" s-a redus semnificativ, devenind aproape nulă, cu toate că rândurile membrilor ei s-au primenit cu venirea unor artiști de mare valoare artistică, așa cum au fost Dimitrie Paciurea, Gabriel Popescu, etc.

După anul 1910, "Cercul artistic" a devenit un bastion al artei academice, fapt care a transformat organizația într-un adăpost al pictorilor care au susținut în artă - programe și ideologii ale partidelor de extremă dreapta.

Referințe

Bibliografie
Petre Oprea: Societăți artistice bucureștene'', Editura Meridiane, București, 1969, pag. 20 - 30

Legături externe

Organizații de artă din România
Evenimente în România
Fondări în 1890
Desființări în 1947

Societatea „Cercul artistic”


شركة بروتون هي الصانع الماليزي الرسمي للسيارات. يعود إنشاء الشركة لعام 1983 بناءً على توجيهات مباشرة من رئيس الوزراء الماليزي آنذاك، د. محاضير محمد. شركة DRB-HICOM القابضة هي الشركة الأم لبروتون.

التاريخ

بدأ إنتاج سيارات بروتون باستخدام تقنيات وقطع غيار شركة ميتسوبيشي موتورز. بدء الإنتاج بطراز بروتون ساجا عام 1985، حيث تم التصنيع بمصنع الشركة في شه عالم، سلاغور دار الإحسان.

في بداية الأمر كانت قطع السيارة عبارة عن قطع منتجة من ميتسوبيشي ويتم تجميعها في بروتون، ومع نقل الخبرات والتقنيات تم دخول الإنتاج المحلى.
يناير 1989 شهد إنتاج السيارة رقم 100.000 من طراز بروتون ساجا. حتى نهاية عام 1990 كان شعار السيارة هو شعار الدولة، وغُيّر بعدها إلى شعار يحمل رأس ببر.
تم تقديم السيارة بروتون ويرا عام 1993، وهي مبنية على طراز ميتسوبيشي لانسر. بيعت 220.000 وحدة بين عامي 1996 و1998. بناء طراز Proton Perdana بناء على طراز ميتسوبيشي غالان عام 1995.
عام 2001 قدمت بروتون أول طرازاتها الخاصة بروتون واجا.

عام 2002 استحوذت بروتون على 60 % من السوق المحلي، تراجعت هذه النسبة إلى 30 % بعام 2005 وانخفضت هذه النسبة عام 2008 بعد إزالة الرسوم الجمركية بناءأً على اتفاقية دول الأسيان.

بعد الاستحواذ على شركة Lotus Cars الإنجلزية تمكنت بروتون من إضافة خبرات هندسية جديدة.
وأضافت إلى محركاتها تقنية CamPro بالاستفادة من خبرات Lotus Cars.
وبناءً على الاستحواذ الجديد أُنتج طراز بروتون جين-2 والذي جاء مستبدلا لطراز بروتون ويرا.

التصدير

بروتون تقوم بالتصدير لدول المملكة المتحدة، جنوب أفريقيا، أستراليا،تركيا,الصين كما تقوم بالتصدير بقوة إلى دول البحرين، المغرب، السعودية، الإمارات العربية المتحدة، مصر، العراق.

انخفاض المبيعات

عام 2006، انخفضت المبيعات بنسبة 30.4% من 166118 وحدة عام 2005 إلى 115538 وحدة.

مراجع

تأسيسات سنة 1983 في ماليزيا
تأسيسات سنة 1985 في ماليزيا
شركات أسست في 1983
شركات تصنيع مركبات أسست في 1985
شركات تصنيع مركبات أسست في 1983
شركات ماليزية أسست في 1983
شركات محاصة
شركات مشاريع مشتركة متعددة الجنسيات
شركات مصنعة لسيارات فارهة
علامات تجارية ماليزية
ماركات سيارات
مصنعو سيارات

بروتون (شركة سيارات)


Ali Muhammad Ali Abd-Al-Rahman (), comumente conhecido como Ali Kushayb (; também: Koship, Kosheib, Kouchib, Kosheb, Koshib), é um influente comandante da Janjaweed que apoiou o governo sudanês contra grupos rebeldes de Darfur durante a presidência de Omar al-Bashir. Ele foi indiciado pelo Tribunal Penal Internacional (TPI) por crimes de guerra. Era conhecido como  ("coronel dos coronéis") e era ativo em Wadi Salih, Darfur Ocidental.

Em 27 de fevereiro de 2007, o promotor Luis Moreno Ocampo indiciou Kushayb de crimes contra civis em Darfur durante 2003 e 2004, acusando-o de ordenar assassinatos, estupros e saques. Um mandado de prisão do TPI foi emitido para ele e Ahmed Haroun, seu co-réu, em 27 de abril de 2007. Em abril de 2008, ele foi libertado da custódia sudanesa. As autoridades sudanesas prenderam novamente Kushayb em outubro de 2008. No início de 2013, Kushayb era comandante das Forças de Reserva Central (Abu Tira) em Rahad el-Berdi, no Darfur do Sul. Relatórios sobre suas atividades continuaram esporadicamente de 2013 a 2017. Ele foi detido pelo Tribunal Penal Internacional em junho de 2020.

References

Conflito de Darfur
Pessoas indiciadas por crimes contra a humanidade

Ali Kushayb


Elmar Reinders (14 de março de 1992) é um ciclista profissional neerlandês que desde 2020 corre para a equipa Riwal Cycling Team.

Palmarés
 2014
 1 etapa do Tour de Berlim

 2015
 Ster van Zwolle

 2016
 Tour de Zuidenveld

 2021
 Skive-Løbet
 Tour de Zuidenveld
 1 etapa do Tour de Bretanha

 2022
 Bloeizone Elfsteden Fryslan
 1 etapa do Tour de Olympia
 1 etapa do Circuito das Ardenas
 Memorial Arno Wallaard
 1 etapa do Tour de Bretanha

Notas e referências

Ligações externas

Ciclistas dos Países Baixos

Elmar Reinders


El Campeonato de Verano 2012 fue la edición 98° del torneo de liga de la Primera División del fútbol costarricense, que concluyó la temporada 2011-12.

El Herediano se proclamó campeón por vigesimosegunda vez en su historia, al derrotar en los dos juegos de la final al Santos de Guápiles y así acabó con la racha de diecinueve años sin levantar un título.

Orión perdió la categoría tras finalizar de último en la tabla general y caer derrotado en el repechaje frente al subcampeón de Segunda División que fue Carmelita.

Sistema de competición
El torneo de la Primera División está conformado en dos partes:
 Fase de clasificación: Se integra por las 22 jornadas del torneo.
 Fase final: Se integra por las semifinales y final.

Fase de clasificación
En la fase de clasificación se observará el sistema de puntos. La ubicación en la tabla general está sujeta a lo siguiente:

 Por juego ganado se obtendrán tres puntos.
 Por juego empatado se obtendrá un punto.
 Por juego perdido no se otorgan puntos.

En esta fase participan los 11 clubes de la Primera División jugando en cada torneo todos contra todos durante las 22 jornadas respectivas, a visita recíproca, en la que un equipo tiene una fecha libre debido a la imparidad del número de clubes.

El orden de los clubes al final de la fase de calificación del torneo corresponderá a la suma de los puntos obtenidos por cada uno de ellos y se presentará en forma descendente. Si al finalizar las 22 jornadas del torneo, dos o más clubes estuviesen empatados en puntos, su posición en la tabla será determinada atendiendo a los siguientes criterios de desempate:
 Mayor diferencia positiva general de goles. Este resultado se obtiene mediante la sumatoria de los goles anotados a todos los rivales, en cada campeonato menos los goles recibidos de estos.
 Mayor cantidad de goles a favor, anotados a todos los rivales dentro de la misma competencia.
 Mejor puntuación particular que hayan conseguido en las confrontaciones particulares entre ellos mismos.
 Mayor diferencia positiva particular de goles, la cual se obtiene sumando los goles de los equipos empatados y restándole los goles recibidos.
 Mayor cantidad de goles a favor que hayan conseguido en las confrontaciones entre ellos mismos.
 Como última alternativa, la UNAFUT realizaría un sorteo para el desempate.

Fase final
Los cuatro clubes mejor ubicados en la tabla de posiciones clasifican a la fase eliminatoria. Los dos primeros puestos reciben la «ventaja deportiva», la cual se aplica en caso de un empate en los encuentros de ida y vuelta de las semifinales, así como terminar la serie de local. La primera etapa se desarrolla de la siguiente manera:
 1° vs 4° 2° vs 3°
En la final se reubican los clubes de acuerdo a su posición en la tabla, para determinar el conjunto local y visitante en los juegos de ida y vuelta, respectivamente. El vencedor se asegura un puesto a la fase de grupos de la Liga de Campeones de la Concacaf 2012-13.

Información de los equipos

Equipos por provincia

Fase de clasificación

Tabla de posiciones

Tabla acumulada de la temporada

Resumen de resultados

Resultados
 Los horarios corresponden al tiempo de Costa Rica (UTC-6).
{|class="wikitable collapsible collapsed" style="font-size:95%; text-align: center; width: 100%;"
|- align="center" style="color:black;" bgcolor="#ccddcc"
!colspan="5" style="with: 100%;" align=center | Primera vuelta
|- align=center
|

{| class="wikitable mw-collapsible mw-collapsed" style="font-size:95%; text-align: center; width: 100%;"
!colspan="12" style="with: 100%;" align=center | Fecha 22
|-
!width="150"|Local
!width="75"|Resultado
!width="150"|Visitante
!width="50"|Fecha
!width="50"|Transmisión por TV
|-align=center
|Pérez Zeledón
| 2 - 4
|bgcolor=#D0E7FF|Alajuelense
|rowspan=4|22 de abril
|Teletica
|-align=center
|Saprissa
| 1 - 3
|bgcolor=#D0E7FF|Herediano
|Teletica
|-align=center
|bgcolor=#D0E7FF|Limón
|1 - 0
|Cartaginés
|Repretel
|-align=center
|San Carlos
| 0 - 3
|bgcolor=#D0E7FF|Belén
|No hubo
|-align=center
|bgcolor=#D0E7FF|'''Santos
| 2 - 0
|Orión
|rowspan=1|23 de abril
|Extra TV42
|}
|}

Fase final

Cuadro de desarrollo

Serie por la permanencia
Disputaron la serie por la permanencia el equipo ubicado en la 11.° posición de la tabla acumulada de Primera División y el subcampeón de la Liga de Ascenso.

Carmelita vs. Orión

Semifinales

Pérez Zeledón vs. Herediano

Santos vs. Saprissa

Final

Santos vs. Herediano

Final - ida

Final - vuelta

Estadísticas

Tabla de goleadores
Lista con los máximos goleadores del torneo.

Regularidad de jugadores
Lista de los jugadores con más minutos en el campeonato.

Regularidad de jugadores extranjeros
Lista de los jugadores extranjeros con más minutos en el campeonato.

Árbitros
Lista de los árbitros con la cantidad de tarjetas amarillas y rojas en el campeonato.

Asistencia a estadios y recaudación

Véase también
 Torneo de Clausura 2012 de Segunda División

Referencias

Enlaces externos
 Temporada de fútbol de Costa Rica 2011-2012 en RSSSF
 Página oficial de la UNAFUT

2012
Deporte en Costa Rica en 2012
Fútbol en 2012

Campeonato de Verano 2012 (Costa Rica)


Phoronida, Platyzoa üstşubesine bağlı bir hayvan şubesidir.

Phoronidler (bilimsel adı phoronida, bazen at nalı solucanları olarak adlandırılır), bir lophophore (dokunaçların "tacı") ile filtre beslemesi yapan ve yumuşak vücutlarını desteklemek ve korumak için dik kitin tüpleri oluşturan küçük bir deniz hayvanları şubesidir . Arktik Okyanusu dahil, ancak Antarktika Okyanusu hariç, okyanusların ve denizlerin çoğunda ve intertidal bölge ile yaklaşık 400 metre derinlik arasında yaşarlar. Yetişkin phoronidlerin çoğu 2 cm uzunluğunda ve yaklaşık 1,5 mm genişliğindedir, ancak en büyüğü 50 cm uzunluğundadır.

Vücudun alt ucunda, hayvanı tüpün içine sabitleyen ve tehdit edildiğinde vücudunu çok hızlı bir şekilde geri çekmesini sağlayan bir ampulla (şişe benzeri bir şişlik) vardır. Lofofor vücudun tepesinde uzatıldığında, dokunaçların yanlarındaki kirpikler (küçük tüyler), lofofor tabanının içinde ve hafifçe bir tarafında bulunan ağza yiyecek parçacıklarını çeker. İstenmeyen malzeme, ağzın üzerindeki bir kapak kapatılarak dışarıda bırakılabilir veya kirpikleri tersine dönebilen dokunaçlar tarafından reddedilebilir. Yiyecek daha sonra ampullada bulunan mideye doğru hareket eder. Katı atıklar, lofoforun dışında ve biraz altında bulunan anüs yoluyla bağırsaktan yukarı taşınır .

Bir kan damarı vücudun ortasından mideden lophophore'un tabanındaki dairesel bir damara çıkar ve buradan her bir dokunaçtan tek bir kör damar geçer. Vücut duvarına yakın bir çift kan damarı, lofofor halkasından mideye ve ayrıca vücuttaki kör dallara doğru aşağı doğru iner. Kalp yoktur, ancak ana damarlar kanı hareket ettirmek için dalgalar halinde kasılabilir. Phoronidler, gövdelerini oksijenli suyla havalandırmazlar, ancak lophophore yoluyla solunuma güvenirler. Kan, bu tür küçük hayvanlarda alışılmadık bir durum olan ve anoksik ve hipoksik ortamlara bir adaptasyon gibi görünen hemoglobin içerir . Phoronis Architecta'nın kanı iki kat daha fazla oksijen taşır.aynı ağırlıktaki bir insan olarak. İki metanefridia vücut sıvısını filtreleyerek yararlı ürünleri geri verir ve kalan çözünür atıkları anüsün yanındaki bir çift gözenekten dışarı atar.

Bir tür tomurcuklanarak veya üst ve alt bölümlere ayrılarak koloniler oluşturur ve tüm phoronidler ilkbahardan sonbahara kadar eşeyli olarak ürerler . Çoğu türün yumurtaları, planktonla beslenen serbest yüzen aktinotrok larvalarını oluşturur. Bir aktinotrok yaklaşık 20 gün sonra deniz tabanına yerleşir ve ardından 30 dakikada radikal bir değişime uğrar: larva dokunaçlarının yerini yetişkin lofofor alır; anüs alttan lofoforun hemen dışına doğru hareket eder; ve bu, bağırsağı dik konumdan mide vücudun alt kısmında olacak şekilde U kıvrımına dönüştürür. Bir tür "sümüklüböcek benzeri" bir larva oluşturur ve birkaç türün larvaları bilinmemektedir. Phoronids yaklaşık bir yıl yaşar.

Bazı türler ayrı ayrı, yumuşak tortuya gömülü dikey tüplerde yaşarken, diğerleri kayaların ve kabukların içine gömülü veya bunları saran karışık kütleler oluşturur. Kireçtaşı ve ölü mercanlar gibi malzemeleri delebilen türler, bunu kimyasal salgılarla yapar.  Bazı habitatlarda, phoronid popülasyonları metrekare başına on bin kişiye ulaşır. Actinotroch larvaları, planktonlar arasında tanıdıktır ve bazen zooplankton biyokütlesinin önemli bir bölümünü oluşturur. Yırtıcı hayvanlar arasında balık, gastropodlar (salyangozlar) ve nematodlar (küçük yuvarlak solucanlar) bulunur. Bir phoronid türü, birçok epibentik avcı için tatsızdır . çeşitli parazitlerphoronidlerin vücut boşluklarını, sindirim sistemlerini ve dokunaçlarını istila eder. Phoronidlerin insanlar için herhangi bir önemi olup olmadığı bilinmemektedir. Uluslararası Doğayı Koruma Birliği, herhangi bir phoronid türünü nesli tükenmekte olan olarak listelememiştir.

2010 yılı itibarıyla, phoronidlerin tartışılmaz vücut fosilleri yoktur.  Phoronidlerin Silüriyen, Devoniyen, Permiyen, Jura ve Kretase dönemlerinde ve muhtemelen Ordovisyen ve Triyas'ta bulunan iz fosilleri oluşturduğuna dair iyi kanıtlar vardır . Phoronids, brachiopods ve bryozoan'lar (ectoprocts) topluca lophophorates olarak adlandırılmıştır, çünkü hepsi beslenmek için lophophores kullanır. Yaklaşık 1940'lardan 1990'lara kadar, embriyolojik ve morfolojik özellikler, kordalıları ve ekinodermleri içeren bir süper filum olan döterostomların arasına veya kardeş grubu olarak lofoforatları yerleştirdi . Bir azınlık bu görüşe bağlı kalsa da, çoğu araştırmacı artık phoronidleri protostom süper filumu Lophotrochozoa'nın üyeleri olarak görüyor.Moleküler soyoluş kullanan analistler,Lophotrochozoa üyelerinin, üye olmayanlara göre birbirleriyle daha yakından ilişkili olduğundan emin olsalar da, üyeler arasındaki ilişkiler çoğunlukla belirsizdir. Bazı analizler, phoronidleri ve brakiyopodları kardeş gruplar olarak kabul eder.Diğerleri ise phoronidleri brachiopoda içinde bir alt grup olarak yerleştirir.

Dış bağlantılar

Kaynakça

Platyzoa

Phoronida


Nikolaj Harlis Poulsen er bassist i det danske dødsmetal band Blood Label. Han har også fungeret som live-medlem i Hatesphere.

Udgivelser
 Blood Label - Existence Expires (2011)
 Blood Label - Skeletons (2013)
 Roam The Streets – Volume II (2016)

Referencer

Bassister fra Danmark

Nikolaj Harlis Poulsen


Crvena naranča, mediteranski grm, varijetet slatke naranče koji se odlikuje s plodom čije je meso tamnocrvene boje. Tradicionalno područja uzgoja su Sicilija, Španjolska i Maroko. Postoje tri najuobičajena tipa crvene naranče, to su 'Tarocco' (domovina mu je Italija), 'Sanguinello' (iz Špajolske) i 'Moro'.

Danas se uz sve veću potražnju ove naranče uzgajaju i u Hong Kongu, Pakistanu, Egiptu, Indiji, Novom Zelandu, Kini i Iranu. Njihov uzgoj privlači kako domaće uzgajivače tako i profesionalne proizvođače.

Kora ploda narančaste je boje, a crvenu boju mesa daje mu pigment antocijanin. Plodovi su slatki i sočni, a najnslađi ima varijetet 'Maltese'. Pored njihovog bogatog ukusa i mirisa istraživanja provedena 2003. godine pokazala su da sadržale znatno veće količine vitamina C (do 40%) i antioksidansa (do 300%), kao što su flavonoidi i antocijanini, nego obične slatke naranče, i time pokazuju značaj u prevenciji i liječenju nekoliko važnih bolesti u mnogim medicinskim područjima.

Huibridna vrsta Citrus × sinensis (L.) Osbeck), smatra se sinonim za Citrus × aurantium L. (gorka naranča).

Varijeteti
 Svjetlocrvene
Citrus × sinensis 'Cara Cara', otkrivena 1976. na farmi hacienda Caracara u Venezueli
Citrus × sinensis 'Variegated Cara Cara'
Citrus × sinensis  'Maltaise Sanguine', nepoznatog podrijetla, velika vjerojatno da je s Malte. Važna je sorta u Tunisu i Maroku, a donekle i u Alžiru. Razvija snažnu pigmentaciju samo u povoljnim uvjetima. U većini rastućih područja Maltaise proizvodi samo likopen i zato se smatra svjetlocrvenom.
 Citrus × sinensis 'Rhode Red Valencia'
 Citrus × sinensis 'Ruby'
 Citrus × sinensis 'Vainiglia Sanguigno', Stablo je maleno do srednje veličine. plod je crven, vrlo sočan, s ružičastim mesom pigmentiranim likopenom i glatkom narančastom koricom srednje debljine.  Zbog nedostatka kiselosti plod se može jesti već krajem jeseni ili početkom zime.
  Citrus × sinensis 'Washington Sanguine', Washington Sanguine uzgaja se u većoj mjeri u Španjolskoj, Alžiru i Maroku i vrlo je cijenjena sorta u Europi. U lošim godinama potrošači ga jedu kao običnu naranču, a da nisu svjesni njenog pedigrea.
 Obične crvene
 Citrus × sinensis 'Delfino'
 Citrus × sinensis 'Doblefina'
 Citrus × sinensis ' Entrefina'
 Citrus × sinensis 'Sanguinello'
 Citrus × sinensis 'Sanguinello Moscato'
 Citrus × sinensis 'Sanguinello Moscato di Cuscuna'
 Citrus × sinensis 'Sanguinello a Pignu'
 Tamnocrvene
 Citrus × sinensis 'Moro'
 Citrus × sinensis 'Sanguinelli'
 Citrus × sinensis 'Smith Red Valencia'
 Citrus × sinensis 'Tarocco'
 Citrus × sinensis 'Tarocco del Muso'
 Citrus × sinensis 'Tarocco Rosso'
 Citrus × sinensis 'Bream Tarocco'
 Citrus × sinensis 'Thermal Tarocco'

Izvori

Voće

Crvena naranča


75. Ranger Regiment, også kendt som Army Rangers, er en let-infanteri special operationsstyrke i den amerikanske hærs elite-enhed, United States Army Rangers. Regimentet kaldes normalt US Army Rangers, eller bare Rangers.

Ranger-relationer er traditionelt tilbage til seks bataljoner, der blev oprettet under 2. verdenskrig. Første rangerbataljon, den første af disse bataljoner, blev indstillet 19. juni 1942. I Slaget om Cisternerne stod ved Cisterna di Latina 30. januar den 2. februar 1944 blev to af de første sætte rangerbataljoner (1. og 3.) helt udryddet af tyske faldskærmsjægere.

Rangers ledsagere blev derefter oprettet under Koreakrigen og Vietnamkrigen. Fra 1974 har rangerbataljoner været igen, og dagens eksisterende rangerforbund er organiseret i det 75. Ranger Regiment, som blev oprettet i 1986.

Referencer

Specialstyrker fra USA

75. Ranger Regiment


An Otatea aztecorum in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Mcclure ngan E.W.Sm., ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Cléofe Elsa Calderón och Thomas Robert Soderstrom. An Otatea aztecorum in nahilalakip ha genus nga Otatea, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Otatea

Otatea aztecorum


Michel Miguel Elias Temer Lulia (født den 23. september 1940) er en brasiliansk advokat, poet og politiker, som var den 37. præsident i Brasilien fra august 2016 til 31. december 2018, hvor han blev efterfulgt af Jair Bolsonaro. Han tiltrådte som fungerende præsident efter Dilma Rousseff blev suspenderet af sentatet i maj 2016.

Han tiltrådte som vicepræsident efter at have stået som makker af Partido dos Trabalhadores' kandidat Dilma Rousseff i valget i 2010.

Temer deltog som fungerende præsident i åbningsceremonien af Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro.

Priser og anerkendelse
Temer har været modtager af forskellige udenlandske hædersbevisninger, herunder:

Referencer

Brasiliens præsidenter

Michel Temer


A Sociedade Esportiva, Recreativa e Cultural Santa Maria, mais conhecida como SERC Santa Maria ou ainda Santa Maria/São Caetano, é um clube poliesportivo brasileiro sediado na cidade de São Caetano do Sul, no bairro de mesmo nome. Foi fundado em 7 de julho de 1973. Se destaca nas competições de ginástica rítmica, onde já foi campeão sul-americano, e na ginástica artística, modalidade na qual é o maior campeão nacional na disputa masculina. Entre os seus principais atletas está o campeão olímpico Arthur Zanetti.

Clubes esportivos fundados em 1973
Fundações em São Paulo em 1973

SERC Santa Maria


Regăsire este un film românesc din 1977 regizat de Ștefan Traian Roman. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Violeta Andrei, Florin Piersic, Emil Hossu.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Primire
Filmul a fost vizionat de 2.036.797 de spectatori în cinematografele din România, după cum atestă o situație a numărului de spectatori înregistrat de filmele românești de la data premierei și până la data de 31 decembrie 2014 alcătuită de Centrul Național al Cinematografiei.

Note

Legături externe

Vezi și
 1977 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1977
Filme regizate de Ștefan Traian Roman

Regăsire


Ag Apolloni (Kačanik, Kosovo, 13. lipnja 1982.), albanski pjesnik, pisac, kritičar, esejist i znanstvenik. Profesor je na Prištinskom sveučilištu. Književna djela ističu mu se po dramskoj dimenziji, filozofskoj promišljenosti i kritičkom stavu povijesti, politici i društvu.

Životopis
Rodio se je 13. lipnja 1982. u Kačaniku na Kosovu. U rodnom gradiću završio je osnovnu školu i gimnaziju. Studirao je dramaturgiju i književnost na Prištinskom sveučilištu koje je diplomirao 2005. godine. Zbog ekonomskih razloga prekinuo je studij filozofije 2006. te je proveo većinu od dvije godine u prištinskoj bolnici skrbeći za otca koji je bio slaba zdravlja, a koji je umro 2007. godine. Godine 2008. stekao je naslov magistra filoloških znanosti, a 2012. godine stekao je naslov doktora filoloških znanosti. Danas je profesor na Prištinskom sveučilištu na kojem radi od 2008. godine.

Radio je kao novinar, urednik i glavni urednik u nekoliko dnevnika i književnih i kulturnih časopisa u Prištini. Godine 2010. reaktivirao se na tom području i vodio je tri godine najstariji kosovski književni časopis Jeta e Re) (u slobodnom prijevodu Novi život; osnovan 1949.), koji je prestao raditi 2006. godine. Godine 2013. osnovao je kulturni žurnal Symbol, u kojem je vodio razgovore s osobama kao što su: Linda Hutcheon, Jonathan Culler, Rita Dove, Gottfried Helnwein, Andreas Huyssen, Mieke Bal, DM Thomas, Javier Cercas itd. Apollonijevi tekstovi i radovi prevedeni su na nekoliko jezika, poput engleskog, njemačkog, talijanskog, češkog, makedonskog, srpskog i inima. Apolloni je dobio nekoliko nacionalnih nagrada za umjetnički i znanstveni rad.

Radovi

Romani
 Ulurima e ujkut (2013.)
 Zazen (2014.)

Pjesme
 Zomb (2009.)
 Sandalet e Senekës (2020.)

Drame
Drama: Stefani, Halloween, Judita, Mat (2010.)
Hamleti simbas Horacit (2017.)
Skenderbeu: Manuskripti i Marlout (2018.)

Kritike
Parabola postmoderne (2010.)
Paradigma e Proteut (2012.)
Koferi i Konicës (2016.)
Commentum (2019.)

Ne-fikcija
Mesjeta ime, autobiografija (2019.)

Nagrade i priznanja

Dobio je više nacionalnih književnih nagrada:
 2010.: Najbolja knjiga poezije, dodijelilo Ministarstvo kulture Republike Kosova, za knjigu Zomb
 2013.: Najbolja knjiga književne kritike, dodijelilo Ministarstvo kulture Republike Kosova, za knjigu Paradigma e Proteut
 2013.: Najbolji roman godine (nagrada Rexhai Surroi), za knjigu Ulurima e ujkut
 2016.: Nagrada Katarina Josipi (Çmimi "Katarina Josipi")
 2017. Najbolja knjiga drame, dodijelilo Kosovsko narodno kazalište, za dramu Hamleti simbas Horacit

Izvori

Vanjske poveznice
WorldCat
VIAF
GND

Životopisi, Priština
Albanski umjetnici
Romanopisci
Pjesnici
Esejisti
Književni kritičari

Ag Apolloni


Gürsökü, Sinop ilinin Ayancık ilçesine bağlı bir köydür.

Tarihçe
Köy, 1925 yılından beri aynı adı taşımaktadır.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 78 km, Ayancık ilçe merkezine 23 km uzaklıktadır. Köy sınırları içinde bir nekropol bulunur.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Ayancık belde ve köyleri

Gürsökü, Ayancık


Den internationale Clearing-bank (, BIS) er en international bank, der varetager bl.a. clearing mellem centralbanker. Banken blev etableret i 1930 på baggrund af en aftale mellem regeringerne i Tyskland, Storbritannien, Frankrig, Italien, Belgien, Schweiz, Japan og USA. Banken blev oprindelig etableret for at understøtte betaling af internationale lån og krigsskadeerstatning jf. Versailles-traktaten fra 1919. Banken blev under 2. verdenskrig brugt af nazisterne til håndtering af krigsbytte fra bl.a. jøder. I 1946 blev det besluttet at nedlægge banken, men ordren blev aldrig ført ud i livet.

Referencer

Eksterne henvisninger
 BIS' hjemmeside

Banker
Finansiel økonomi

Den internationale Clearing-bank


İngiliz tilki tazısı (English foxhound); İngiltere kökenli, koşucu bir köpek ırkı. İlk olarak tilki avında kullanılmak üzere yetiştirilmiştir. 1700'lü yıllarda ortaya çıkmıştır ve daha sonra  İngiltere üzerinden dünyaya yayılmıştır. Bu ırkın kanında Bulldog, Tilki Terrier ve Greyhound cinslerinin kanı olmaktadır.

Fiziksel Özellikleri
Orta boylu, düşük kulaklı, beyaz üstüne kahverenkli bir köpek olan İngiliz fokshaundunun omuz başından yere yüksekliği 58 cm'yi bulur. Bacaklarının güçlülüğü nedeniyle tilki avında son derece başarılıdır.İngiliz tilki tazısı köpeklerinin yüksekliği erkeklerde ortalama 58–69 cm dişilerde ise  ortalama 58–59 cm  arasındadır, ağırlıkları ise erkeklerde ortalama 25–34 kg dişilerde ise ortalama 25–34 kg  arasında değişmektedir.

Sağlık
Orta boylu ırklardan bir tanesi olan İngiliz Tilki Tazısı, ortalama 10 ila 13 yıl boyunca yaşamını devam ettirmektedir.

Ayrıca bakınız
 Köpek ırkları listesi

Dış bağlantılar
 İngiliz Fokshound Fotoğrafları

Kaynakça

Köpek ırkları
Tilki tazıları

İngiliz tilki tazısı


Die Transwaggon-Gruppe mit Sitz in Zug in der Schweiz ist ein Vermieter von schienengebundenen Güterwagen. Sie gehört über die Waggon Holding zu gleichen Teilen VTG und der Waggonconsult, die von der Gründerfamilie um den jetzigen CEO, Per-Anders Benthin, gehalten wird.

Geschichte und Aktivitäten

Das Unternehmen wurde 1965 gegründet. Der erste Wagen für Transwaggon wurde von Interconsult (Schweden) als dreiachsige Flachwageneinheit im Juni 1965 ausgeliefert. Die gewählte Konstruktion ermöglichte die Verladung von Fahrzeugen über die Mitte der Einheit (Kurzkupplung) und erhöhte dadurch die Auslastung um bis zu 50 %. Zusammen mit der abgesenkten Fußbodenhöhe von nur 1.000 mm war das eine bahnbrechende Entwicklung für die Schiene.
Die folgenden Jahre waren gekennzeichnet von vielen Neuentwicklungen sowie der Gründung weiterer Tochtergesellschaften. Vierachsige, kurzgekuppelte Flachwagen standen alsbald zusätzlich zur Verfügung, gefolgt von den ersten Typen gedeckter Wagen, derzeit noch ohne moderne Wandsysteme. Die Wagen wurden relativ bald durch Schiebewandwagen ersetzt, deren Öffnung auch die Schräge des Dachbereiches einschloss. Transwaggon war Pionier auf diesem Gebiet, auch als es galt, solche Wagen für das große Profil G2 zu entwickeln und zu beschaffen. Hinzu kamen Wagen, die sowohl mit Kran als auch mit Flurförderfahrzeugen be- oder entladen werden konnten.

Im Jahr 2006 wurde der 1984 gegründete schwedische Waggonvermieter Nordwaggon übernommen.

Für den Transport großvolumiger Maschinen und Fahrzeuge eröffnete der TWA 800 mit einer Fußbodenhöhe von nur 800 mm neue Möglichkeiten. Dieser Wagen wurde zusätzlich mit im Wagenboden versenkbaren Radvorlegern ausgerüstet, die eine einfache, sichere und kostengünstige Ladungssicherung von luftbereiften Räderfahrzeugen ermöglichten. Für den Wechselverkehr mit Spanien und zur Überwindung der unterschiedlichen Spurweite auf der iberischen Halbinsel wurde eine Transportlösung mit abnehmbaren, kranbaren Wagenkästen entwickelt.

Das Unternehmen bewirtschaftet eine Flotte von insgesamt ca. 13.500 Güterwagen (davon sind rund 1.700 Flachwagen und rund 11.800 gedeckte Hauben- bzw. Schiebewandwagen) und verfügt über Töchter in Deutschland, Frankreich, Italien, Schweden, Türkei, sowie Repräsentanzen in Polen und Tschechien. Die Gruppe erbringt ihre Leistungen im europaweiten Verbund der Betriebsstellen. Die Kunden der Gruppe können sich hinsichtlich Dauer und Art der Benutzung der Wagen entscheiden. Es ist grundsätzlich zu differenzieren zwischen Langzeitvermietung und Reise-Charter-Leistungen (Vermietung für einzelne Reisen). Dabei überlässt Transwaggon  die Auswahl des Eisenbahnverkehrsunternehmens (EVU) i. d. R. dem Auftraggeber bzw. Versender.

Sonstiges
Der 1929 geborene Gründer Udo-Wolfgang Benthin verstarb im April 2015.

Weblinks

 Website Transwaggon

Einzelnachweise

Bahngesellschaft (Schweiz)
Leasinggesellschaft für Schienenfahrzeuge
Unternehmen (Zug)
Gegründet 1965
Finanzdienstleister (Schweiz)

Transwaggon


Rudolf Stang, né le  à Düsseldorf et mort le  à Boppard, est un peintre et graveur allemand de portraits et de paysages.

Biographie
Rudolf Stang naît le  à Düsseldorf.
Il étudie sous la direction de Josef von Keller à l'académie des beaux-arts de Düsseldorf. Il est célèbre pour ses eaux-fortes et ses gravures au burin d'après les anciens maîtres italiens.

Rudolf Stang meurt le  à Boppard.

Œuvres
 Sposalizio, d'après Raphaël
 Jeune fille fellah, d'après Landelle, Paris
 Fornarina, d'après Raphaël

Notes et références

Annexes

Bibliographie
 .
 .
 .
  Rudolf Wiegmann, Die Königliche Kunst-Akademie zu Düsseldorf, Düsseldorf : Verlag der Buddeus'schen Buch- und Kunsthandlung (Ed. Schulte), 1856, p. 423.
  , « Der Kupferstecher Rudolf Stang ». In: Gesellschaft für Vervielfältigende Kunst (dir.), Die Graphischen Künste, vol. VI (1888), p. 21 (lire en ligne).
  « Stang, Rudolf ». In: Meyers Großes Konversations-Lexikon, vol. 18, Leipzig, 1909, p. 847.
  « Stang, Rudolf ». In: Pieter A. Scheen, Lexicon Nederlandse beeldende kunstenaars, 1750–1880. Den Haag, 1981, p. 493.

Liens externes

Graveur allemand du XIXe siècle
Graveur sur cuivre
Aquafortiste allemand
Dessinateur de timbres
Peintre allemand du XIXe siècle
Naissance en novembre 1831
Naissance à Düsseldorf
Naissance dans la province de Rhénanie
Décès en janvier 1927
Décès à Boppard
Décès à 95 ans

Rudolf Stang


Fabiane dos Santos (* 30. Mai 1976) ist eine ehemalige brasilianische Leichtathletin, die im 800-Meter-Lauf aktiv war.

Sie gewann die Silbermedaille bei den Südamerika-Meisterschaften der Junioren 1994 in Santa Fe. Bei den brasilianischen Meisterschaften 1995 wurde sie positiv auf das anabole Steroid Nandrolon getestet und für vier Jahre gesperrt. Sie profitierte aber von einer Änderung der IAAF-Regeln, wodurch sich die Sperre auf zwei Jahre verkürzte.

Nach ihrer Rückkehr steigerte dos Santos im Jahr 2000 in Barcelona ihre persönliche Bestleistung auf 2:01,70 Minuten. Im Februar 2001 verbesserte sie bei einem Hallenwettkampf in Stockholm den brasilianischen Landesrekord auf 2:00,98 Minuten. Kurz danach startete sie bei den Hallenweltmeisterschaften 2001 in Lissabon, erreichte aber nicht das Finale.

Im Juli 2001 stellte sie beim Herculis, dem Golden-League-Meeting in Monaco, auch im Freien mit 1:57,16 Minuten einen neuen brasilianischen Landesrekord auf. Mit dieser Zeit war dos Santos Zweite in der Weltbestenliste und galt als eine der Favoritinnen für die Weltmeisterschaften in Edmonton. Kurz davor stellte sich jedoch heraus, dass ein Dopingtest vom Mai positiv auf Testosteron war. Dos Santos wurde als Wiederholungstäterin lebenslang gesperrt und alle Ergebnisse ab Mai annulliert.

Einzelnachweise

Weblinks
  bei der IAAF (englisch)

800-Meter-Läufer (Brasilien)
Dopingfall in der Leichtathletik
Doping in Brasilien
Brasilianer
Geboren 1976
Frau

Fabiane dos Santos


An Pennisetum foermeranum in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Georg Gustav Paul Leeke. An Pennisetum foermeranum in nahilalakip ha genus nga Pennisetum, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Pennisetum

Pennisetum foermeranum


José del Olmo (Pastrana, Guadalajara, 1638 - Madrid, 1702) fue un arquitecto español. Fue el hermano menor del también arquitecto Manuel del Olmo, con el que tuvo una estrecha colaboración personal y profesional. El estilo de José se engloba dentro del Barroco. Su carrera estuvo ligada al éxito y caída de Fernando de Valenzuela, ministro de Carlos II. Obtuvo el cargo de Aparejador de las obras reales primero y Maestro de Obras Reales posteriormente. Desde su posición en la Corte recibió encargos de la aristocracia, como los palacios del Duque de Segorbe y del Duque del Infantado.

Carrera
De la mano de su hermano mayor aprende el oficio de la arquitectura, y se introduce en la Corte con el apoyo del Duque de Pastrana. En 1667, justo con el puesto de maestro arquitecto aprobado, una de las primeras obras arquitectónicas en las que interviene en Madrid es en el diseño y ejecución, junto a su hermano de la iglesia del convento de las Comendadoras de Santiago, cuyas obras finalizan en 1675. Se trata de uno de los pocos templos madrileños concebidos con planta centralizada; en este caso, una gran cruz griega con los extremos terminados en forma semicircular, que aporta gran dinamismo al espacio interior.

Atiende también a las reparaciones de los desperfectos causados por un incendio en el Monasterio de El Escorial; realiza el túmulo funerario para honrar la muerte de la emperatriz Claudia Margarita y en honor al trabajo realizado se le concede el título de Maestro de Obras Reales (a su muerte el cargo recayó en Teodoro de Ardemans). Se le encargaron obras de arquitectura efímera, como la dirección de la construcción en la Plaza Mayor de Madrid de las gradas del teatro que serviría para celebrar el auto de fe del año 1680, sobre el que él mismo escribió y publicó ese mismo año una breve Relación histórica del auto general de fe, que se celebró en Madrid Este Año de 1680, con la descripción de las obras del tablado y el ceremonial, y la inclusión de una estampa del desarrollo del auto, obra de Gregorio Fosman. Este grabado fue tomado como fuente tres años después por Francisco Rizi para pintar un gran lienzo del mismo tema (Museo del Prado).

Una de sus obras más conocidas es el diseño y ejecución del retablo de la Sagrada Forma de Gorkum, que preside la sacristía mayor del monasterio escurialense y que constituye una de las obras maestras del Barroco español, tanto por los efectos escenográficos (se trata de un retablo con elementos móviles, a modo de transparente o expositor) como por su cuidada ejecución, con un gran cuadro central pintado por Claudio Coello.

Referencias

Arquitectos de España del siglo XVII
Nacidos en Pastrana
Fallecidos en Madrid

José del Olmo


Alfonso Andrés Obregón Cancino (Portoviejo, Ekvador, 12. svibnja 1972.) je bivši ekvadorski nogometaš i nacionalni reprezentativac.

Cijelu svoju klupsku karijeru proveo je u rodnom Ekvadoru, ponajviše nastupajući za LDU Quito. S tim klubom je osvojio pet nacionalih prvenstava a najveći podvig je ostvaren 2008. godine osvajanjem kontinentalne Cope Libertadores protiv brazilskog Fluminensea.

S nacionalnom reprezentacijom je nastupio na Svjetskom prvenstvu 2002. gdje je odigrao sve tri utakmice skupine kao član prve postave. Također, na rosteru izbornika Gómeza bio je na dvije Copa Américe i jednom CONCACAF Gold Cupu.

Osvojeni trofeji

Klupski trofeji

Izvori

Ekvadorski nogometaši

Alfonso Obregón


Sofia Ameli Gojić (Sisak, 5. veljače 1968.) hrvatska je mezzosopranistica, prvakinja Opere Hrvatskog narodnog kazališta u Zagrebu i profesorica pjevanja.

Životopis
Glazbeno obrazovanje započela je u Sisku, gdje je u dobi od trinaest godina praizvela ciklus pjesama Vlade Rakijaša koji je skladan za nju, a kojega je i snimila za HRT.

Diplomirala je solo pjevanje na Muzičkoj akademiji u Zagrebu u klasi profesorice Nade Puttar-Gold 1990. godine i stekla zvanje profesora solo pjevanja. Dobitnica je Rektorove nagrade Sveučilišta u Zagrebu. Usavršavala se na Hochschule für Musik und darstellende Kunst u Beču u klasi profesora Leopolda Spitzera kao stipendistica Ministarstva kulture Republike Hrvatske, a potom Ministarstva znanosti i istraživanja Republike Austrije. Usavršavanje je nastavila kod pedagoga Stojana Stojanova.

Prvakinja je Opere HNK u Zagrebu,  a kao solistica Opere angažirana je 1991. godine. Profesionalnu opernu karijeru započinje 1990. kao sopran. U prvih dvanaest godina otpjevala je široki raspon naslovnih i glavnih uloga, kao što su Rosina, Mimì, Musetta, Violetta Valery, Hanna Glawary, Marēnka, Abigaille, Suor Angelica, Santuzza i dr. 2002. nakon interpretacije uloge Santuzze, dobiva ponude uloga u mezzosopranskom fahu. Od 2002. do danas otpjevala je veliki broj mezzosopranskih i altovskih opernih uloga, a neke od njih su Amneris, Azucena, Carmen, Eboli, Fenena, Ulrica, Princess Clarice, Zia Principessa i dr. Također je poznata i kao izvođač suvremene glazbe, a interpretirala je uloge u suvremenim operama, kao što su Greta (Preobražaj), Marianne (Priče iz bečke šume), Djevojka (Govori mi o Augusti), Gospođa Steel (Pingvini). Nastupala je u opernim kućama i koncertnim dvoranama u Austriji, Bosni i Hercegovini, Crnoj Gori, Italiji, Mađarskoj, Njemačkoj, Sjevernoj Makedoniji, Sloveniji i Srbiji. Njezino umjetničko djelovanje uključuje nastupe sa Zagrebačkom filharmonijom, Simfonijskim orkestrom Hrvatske radiotelevizije, Simfonijskim puhačkim orkestrom OSRH, Orkestrom Opere iz Ljubljane, Hrvatskim komornim orkestrom, Cantus ansamblom, Crnogorskim simfonijskim orkestrom, Orkestrom Dušan Skovran itd.

Sudjelovala je na brojnim opernim festivalima i festivalima suvremene glazbe: Muzički biennale Zagreb, Gostičevi Dani, Dani hrvatske glazbe, Festival u Grossetu, Majske operne večeri u Skoplju, Kampnagel u Hamburgu, Internacionalni operni festival u Miskolcu.

Godine 2005. dodijeljena joj je nagrada Mare Nostrum Croaticum za životno djelo, kao najmlađoj opernoj pjevačici koja je primila ovu nagradu.

Godine 2014. započinje s radom i kao službeni pedagog pjevanja u Hrvatskom narodnom kazalištu u Zagrebu za operne pjevače i glumce. U sezoni 2017/18 pripremila je umjetnike Baleta HNK u Zagrebu za pjevanje u baletnoj predstavi Apoksiomen. Autorica je metode pjevanja The Spheretongue Singing Method.

Uloge

Izvori

Hrvatski operni pjevači
Životopisi, Sisak

Sofia Ameli Gojić


An Danthoniopsis chevalieri in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Aimée Antoinette Camus ngan Charles Edward Hubbard. An Danthoniopsis chevalieri in nahilalakip ha genus nga Danthoniopsis, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Danthoniopsis

Danthoniopsis chevalieri


ෆිච් රේටිංස් ඉන්කෝපරේෂන් () යනු ඇමරිකානු ණය ශ්‍රේණිගත කිරීමේ ආයතනයක් වන අතර එය "බිග් ත්‍රී ණය ශ්‍රේණිගත කිරීමේ ආයතන" වලින් එකකි. අනෙක් දෙක මූඩීස් සහ ස්ටෑන්ඩර්ඩ් ඇන්ඩ් පුවර්ස් වේ.

ඉතිහාසය
නිව් යෝක් සහ ලන්ඩන් වල මෙහි මූලාස්ථාන ද්විත්ත්වය පිහිටා ඇත.

ආශ්‍රිත
 FIMALAC
 Kroll Bond Rating Agency
 List of countries by credit rating
 මූඩීස් ඉන්වෙස්ටර් සර්විස්
 Spread Research
 ස්ටෑන්ඩර්ඩ් ඇන්ඩ් පුවර්ස්

මූලාශ්‍ර

භාහිර සබැඳි
 ෆිච් රේටින්ග්ස්
 ෆිච් සොලියුෂන්ස්
 ෆිච් ල'නින්ග්ස්
 U.S. Credit: Fitch Ratings

ණය ශ්‍රේණිගත කිරීමේ ආයතන
Financial services companies established in 1914
Financial services companies of the United States
Companies based in New York City
Financial services companies based in New York City
1914 establishments in New York City

ෆිච් රේටිංස්


Most slobode (Zagreb)
 Most slobode (Novi Sad)
 Ponte della Libertà, Venecija

Most slobode


El Léon Gambetta fue un crucero acorazado de 12 400 toneladas de la Marina Francesa. Fue el buque cabeza de su clase. En su momento, los Gambetta fueron los cruceros más grandes de su tipo, en la Marina Francesa, pero carecían de gran potencia de fuego y eran vulnerables a ataques submarinos.

Botadura
El crucero fue botado el 26 de octubre de 1901, en los astilleros del Arsenal de Brest (Francia).

Historia operacional
Durante unas pruebas de maquinaria, en diciembre de 1903, tocó fondo con un pico de roca desconocido, cerca de Brest (Francia) y sufrió daños considerables. Las reparaciones no finalizaron hasta mediados de 1904.Más tarde, participó en la Primera Guerra Mundial, en el teatro de operaciones del Mediterráneo.

Hundimiento
En la noche del 27 de abril de 1915, a 15 millas al sur del Cabo de Santa Maria di Leuca, El Léon Gambetta fue impactado por dos torpedos lanzados por el submarino austro-húngaro SM U-5, bajo el mando del Korvettenkapitän Georg Ludwig von Trapp, patriarca de la familia de cantantes Von Trapp.

El Léon Gambetta formaba parte de la flota francesa basada en Malta para bloquear a la Flota Austro-Húngara en el Adriático. En aquellos momentos, la línea de bloqueo se había movido más al norte del Estrecho de Otranto a la espera de actividad naval austriaca.

Los aliados estaban negociando con los italianos para que estos declararan la guerra a Austria-Hungría.A pesar de la creciente amenaza de los submarinos austriacos y alemanes en el Mediterráneo, el crucero acorazado patrullaba, sin escolta y a 7 nudos de velocidad, en una clara y calmada noche al sur del Canal de Otranto , cuando fue torpedeado por el SM U-5 a 15 millas del cabo Santa María de Leuca .

El Léon Gambetta se hundió en 10 minutos. De los 821 hombres a bordo, se perdieron con el buque 684, incluidos el Contraalmirante Victor Baptistin Senes, Comandante de la 2ª División Ligera, y todos los oficiales; solo hubo 137 supervivientes.

La línea de bloqueo de los cruceros franceses fue movida hacia el sur, a la altura de Cefalonia, al oeste de Grecia.

Referencias

 Chesneau, Roger, Eugène M. Koleśnik, and N. J. M. Campbell. Conway's All the World's Fighting Ships, 1860-1905. New York: Mayflower Books, 1979.
 Moore, John Evelyn. Jane's Fighting Ships of World War I. New York: Military Press, 1990.
 French warship launched.; The Leon Gambetta to be One of a Hundred Fighting Vessels France Is to Build. The New York Times. October 27, 1901, Wednesday Page 4, http://query.nytimes.com/mem/archive-free/pdf?res=9807E4D91130E132A25754C2A9669D946097D6CF
 How he sank a cruiser.; Submarine Captain Describes the Destruction of the Leon Gambetta. The New York Times. 1 May 1915, Saturday Page 2
 Reports cruiser ashore.; Delayed Bulletin Says the Leon Gambetta Was Beached. The New York Times. April 29, 1915, Thursday, Page 2
 Admiral Senes lost aboard the Gambetta; French Ministry Reports Him Among the Victims -- Italians Bury Dead With Honors. The New York Times. 30 April 1915, Friday, Page 1
 136 of crew saved.; But All the Officers of the Gambetta Perished at Their Posts. The New York Times. April 29, 1915, Thursday, Page 2
 French warship sunk; 552 perish; Cruiser Leon Gambetta Blown Up by an Austrian Submarine in Strait of Otranto. All her officers lost. Italian Vessels Rescue 162 of Warship's 714 Men -- Surprise Attack at Night. TRAGEDY SEEN FROM SHORE Submarine Believed to Have Traveled 300 Miles to Strike Vessel Guarding Adriatic Outlet. The New York Times. April 29, 1915, Thursday, Page 1
 Destroyer aided attack.; German Vessel Said to Have Fired on the Leon Gambetta. Special Cable to THE NEW YORK TIMES. The New York Times. April 29, 1915, Thursday, Page 2

Anexos
 Anexo:Cruceros acorazados por país

Léon Gambetta
Léon Gambetta
Léon Gambetta

de:Léon Gambetta (1901)
en:French cruiser Léon Gambetta
ja:レオン・ガンベッタ (装甲巡洋艦)

Léon Gambetta (1903)


Vodena kuga (lat. Elodea), rod jednosupnica od šest vrsta biljaka u koji su uključene još tri vrste iz roda Egeria; porodica žabogrizovki. Ove vrste autohtone su u Sjevernoj i Južnoj Americi, odakle su se raširile po velikim dijelovima Euroazije, te po Africi i Australiji.

U Hrvatskoj su danas porisutne dvije vrste, Elodea nuttallii i kanadska vodena kuga (Elodea canadensis)

Vrste
 Elodea bifoliata H.St.John
 Elodea callitrichoides (Rich.) Casp.
 Elodea canadensis Michx.
 Elodea densa (Planch.) Casp.
 Elodea granatensis  Humb. & Bonpl.
 Elodea heterostemon (S.Koehler & C.P.Bove) Byng & Christenh.
 Elodea najas (Planch.) Casp.
 Elodea nuttallii (Planch.) H.St.John
 Elodea potamogeton (Bertero) Espinosa

Sinonimi
 Anacharis Rich.
 Apalanthe Planch.
 Diplandra Bertero
 Egeria Planch.
 Hydora Besser
 Philotria Raf.
 Serpicula Pursh
 Udora Nutt.

Vanjske poveznice

Izvori

Žabogrizovke

Vodena kuga


Yoshinori Matsuda (født 14. august 1974) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Urawa Reds og Sagan Tosu.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Yoshinori Matsuda


Dimitrie Brătianu (1818–1892) was the Prime Minister of Romania from 22 April to 21 June 1881 and Minister of Foreign Affairs from 10 April 1881 until 8 June 1881. He was the son of Dincă Brătianu and the older brother of Ion C. Brătianu. As mayor of Bucharest, he witnessed a major event in Romania's history: the arrival of King Carol I of Hohenzollern-Sigmaringen, the first king of Romania. Brătianu received Carol I near the Baneasa forest, where he gave a speech to over 30,000 people.

Note

1818 births
1892 deaths
People from Pitești
Dimitrie
Chairpersons of the National Liberal Party (Romania)
Prime Ministers of Romania
Romanian Ministers of Agriculture
Romanian Ministers of Culture
Romanian Ministers of Education
Romanian Ministers of Foreign Affairs
Romanian Ministers of Public Works
Presidents of the Chamber of Deputies (Romania)
Members of the Senate of Romania
Mayors of Bucharest

Dimitrie Brătianu


Laura Doria (née le  à Mirano, en Vénétie) est une coureuse cycliste italienne.

Palmarès sur route
 2005
  du championnat d'Europe du contre-la-montre juniors
 2008
 Bracelet Or (contre-la-montre)
  du GP de la Commune de Vérone (contre-la-montre)

Palmarès sur piste

Championnats d'Italie
2007
  de la vitesse par équipes
  du 500 mètres
  du keirin
2008
  Championne de la vitesse par équipes
  de la vitesse par équipes
  du 500 mètres
  de la poursuite
2009
  de la vitesse par équipes
  du 500 mètres
  de la poursuite
  de la poursuite par équipes
2010
  du keirin
  de la poursuite par équipes

Notes et références

Liens externes

Coureuse cycliste italienne
Coureuse cycliste sur piste
Naissance en juillet 1988
Naissance à Venise

Laura Doria


بلدية قسطجون ، هي إحدى بلديات مقاطعة قونكة إحدى مقاطعات إسبانيا، و التي تقع في منطقة قشتالة والمنشف وسط البلاد، و المائلة لجهة الشرق من إسبانيا. بلغ عدد سكانها 215 نسمة وفقاً لإحصائية سنة (2007).

مراجع

أماكن مأهولة في قونكة
بلديات قونكة

كاستيخون (قونكة)


إشارة اللانشغال أو نغمة الاتصال هي إشارة إرسال هاتفية تدل على استجابة المقسم الهاتفي لرفع السماعة واستعداده لإجراء مكالمة، ثم تتوقف النغمة عند الضغط على أول رقم، وإن لم يقم الشخص بالضغط على أي رقم ستحل الإشارة الدائمة، والتي تكون مصحوبة بنغمة معلومات خاصة.

المراجع

إشارات الهاتف

نغمة اتصال


Kong Frederik VIII i Kristiania er en dansk dokumentarisk optagelse fra 1906.

Handling
Norsk rytteri danner æresvagt ved modtagelsen i Kristiania (Oslo). Kong Håkon 7. og kong Frederik 8. kører bort i hestevogne. Den kongelige norske livgarde tager opstilling foran slottet. Der køres i kareter. De kongelige kommer ud af bygning og kører bort i hestekøretøjer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1906
Begivenheder i 1906
Dokumentariske optagelser
Det danske kongehus

Kong Frederik VIII i Kristiania


හල්ලොලුව () යනු ශ්‍රී ලංකාවේ මහනුවර දිස්ත්‍රික්කයේ පිහිටි ගම්මනයකි.

ශ්‍රී ලංකාවේ නගර සහ ගම්මාන

හල්ලොලුව


හන් රාජ වංශයෙහි චොං අධිරාජයා (; 143–145) යනු,  චීන හන් රාජ වංශයෙහි අධිරාජයෙක් සහ  නැගෙනහිර හන් යුගයෙහි අටවන අධිරාජයාද විය.

චොං අධිරාජයා යනු,  ෂුවං අධිරාජයාගේ එකම පුතුණුවන් විය.  ඔහු සිංහාසානාරූඨ වූයේ එක් අවුරුදු වියැති වත්ම වන අතර සය මසකට වඩා අඩු කාලයක් රාජ්‍ය පරිපාලනය කලේය. ඔහුගේ රාජ්‍ය ධූර කාලයේදී,  ලියාං වැන්දඹු අධිරාජණිය සහ ඇයගේ සොහොයුරු ලියාං ජී විසින් සියළු රාජ්‍ය කටයුතු වල නිරත වන ලදි. වැන්දඹු අධිරාජණිය විවෘත-මනසකින් යුතු අවංක අයෙකු වූ බවට පෙනීයතත්, ඇයගේ දූෂිත සොහොයුරා පිළිබඳ ඇය විසින් වැඩි විශ්වාසයක් දැරීම නිසා, දූෂණ ඇති වී ඒ නිසාම ගැමියන් විශාල වශයෙන් පීඩාවට පත්වූහ.

145 වසරෙහිදී, චොං අධිරාජයා මියගියේය.  මිය යන විට ඔහුගේ වයස අවුරුදු තුනකට අඩු විය.

හන්හි චොං අධිරාජයා


La isla Nicollet () es una isla estadounidense en el río Misisipí, al norte del centro de Minneapolis, en el estado de Minnesota, llamada así por el cartógrafo, Joseph Nicollet, que realizó levantamientos topográficos de la cuenca del curso alto del Misisipí durante la década de 1830. La Secundaria Delasalle y el Hotel Nicollet Island Inn se encuentran allí, así como tres edificios multifamiliares residenciales y veintidós casas restauradas de la época victoriana situadas en el extremo norte de la isla. El hotel fue construido en 1893 como «Island Sash and Door Company».

El puente Avenida Hennepin cruza el Misisipí aquí haciendo la conexión del centro con el noreste de Minneapolis.

Véase también
 Geografía de América del Norte
 Anexo:Islas de los Estados Unidos

Referencias

Enlaces externos
 Mapa de localización

Archipiélagos e islas de Minnesota
Islas fluviales de Estados Unidos
Río Misisipi

Isla Nicollet


Birgit Ente (* 27. Juli 1988 in Alkmaar) ist eine niederländische Judoka. Sie tritt seit 2013 in der Gewichtsklasse bis 52 kg an, zuvor kämpfte sie in der 48 kg Klasse.

Werdegang
Ente gewann 2006 erstmals die niederländische Meisterschaft. 2009 und 2010 wiederholte sie diesen Erfolg. Bei der Weltmeisterschaft 2009 in Rotterdam wurde sie Siebte. Im November 2010 gewann sie bei der Junioren-Europameisterschaft in Sarajevo die Silbermedaille.

Bei den Olympischen Spielen 2012 in London schied sie in ihrem ersten Kampf gegen die Ungarin Éva Csernoviczki aus. Bei der Europameisterschaft in Budapest im April 2013 schied sie in der zweiten Runde nach einem Kampf gegen Gili Cohen aus.

Weblinks

Einzelnachweise

Judoka (Niederlande)
Niederländischer Meister (Judo)
Olympiateilnehmer (Niederlande)
Teilnehmer der Olympischen Sommerspiele 2012
Teilnehmer an den Europaspielen (Niederlande)
Teilnehmer der Europaspiele 2015
Niederländer
Geboren 1988
Frau

Birgit Ente


UB40 britanska je reggae i pop glazbena grupa. Grupa je osnovana 1978. u Birminghamu u Engleskoj, a ime je dobila po britanskom obrascu za nezaposlene (Unemployment Benefits, Form 40).

U dugogodišnjem postojanju prodali su više od 100 milijuna albuma i tako postali jedan od najuspješnijih reggae grupa ikad. Četiri su puta bili nominirani za nagradu Grammy i jednom za Brit Award u kategoriji najbolje britanske grupe.

Postali su prepoznatljivi i po singlovima "Red Red Wine" (1983.), "I Got You Babe" (1985.), "Kingston Town" (1990.) te "(I Can't Help) Falling in Love with You" (1993.).

Diskografija

Studijski albumi

Izvori

Vanjske poveznice
 Stranice sastava

Britanski glazbeni sastavi
Reggae glazbenici

UB40


Hallo Janine ist ein deutscher Revuefilm von Carl Boese aus dem Jahr 1939.

Handlung
Janine ist eine Revuetänzerin im Moulin Bleu, das vom Star Yvette dominiert wird. Gerne würde der Leiter des Moulin Bleu Janine eine Chance geben, ihr Talent in größeren Rollen zu zeigen, doch will Yvette keine Konkurrenz neben sich sehen. Yvette jedoch geht auf große Tournee, in der Janine nicht vorgesehen ist. Sie hat andere Pläne: Ihre Freundin Charlotte ist tief getroffen, weil ihr Freund Graf René de Batier sie ohne einen Grund sitzen gelassen hat und sie nun in der Zeitung liest, dass er Teilhaber des Musikverlags Pamion geworden ist. Janine verspricht, sich für Charlotte an René zu rächen. Sie will ihn verführen und am Ende genauso sitzen lassen, wie René es mit Charlotte gemacht hat.

Janine begibt sich zum Ehepaar Pamion, wo sie im Dienstmädchen Bouboule eine ehemalige Kollegin wiedertrifft. Bouboule macht sich einen Spaß daraus, Janine als Marquise anzukündigen, und das Ehepaar lädt sie zum Abendessen ein, bei dem auch Graf René erscheinen soll. Janine gibt vor, den Grafen bereits seit frühester Kindheit zu kennen.

Graf René ist ausgegangen, um die Frauen von Paris besser kennenzulernen. Er ist fremd in der Stadt und trifft in einer Bar den talentierten, aber erfolglosen Komponisten Pierre, mit dem er spontan den Schlager Ich brauche keine Millionen vervollständigt. In einer Sektlaune planen beide, ihre Rollen zu tauschen, sodass Pierre sich als René de Batier selbst bei Pamion bewerben kann. René wiederum will in der Zeit den Komponisten Pierre spielen. Beide tauschen ihre Wohnungen. Auf der Feier des Ehepaars Pamion trifft Janine nun auf Pierre, der sich als René ausgibt. Janine tut so, als würden sich beide schon lange kennen und Pierre, der nicht weiß, dass sie blufft, spielt das Spiel mit. Janine bringt ihn dazu, sich mit ihr zurückzuziehen, geht aber erbost, als Pierre mehrfach beteuert, er kenne keine Charlotte. Pierre hat am Abend einige Stücke seiner Revue gespielt und Janine erkennt, dass sie mit diesen Stücken ihren Durchbruch als Revuestar feiern könnte. Sie begibt sich am nächsten Tag zu Pierres Wohnung, in der jedoch René wohnt. Beide verlieben sich und René übergibt Janine die Revue mit dem handschriftlichen Vermerk, dass nur Janine die Hauptrolle spielen dürfe.

Janine wird in der Hauptrolle besetzt, doch reagiert Yvette entsetzt. Als Janine bei René eingeladen ist, erscheint plötzlich Charlotte und ist enttäuscht, da Janine ihren ehemaligen Freund verführt hat. Janine ist wie vor den Kopf gestoßen und auch René ist verärgert, da er Janine am gleichen Tag seine wahre Identität verraten wollte. Als René als vermeintlicher Pierre vom Moulin Bleu aufgefordert wird, seine Revue auch zu dirigieren, tauschen René und Pierre wieder ihre Rollen. Pierre erscheint im Revuetheater und wird prompt von Yvette umgarnt, die ihm das Versprechen abnimmt, statt Zweitbesetzung der Hauptrolle nun der eigentliche Star zu werden. Janine wird nun als zweite Besetzung der Hauptrolle verpflichtet und ist empört. René wiederum weiß, dass er einen Fehler begangen hat und engagiert für den Premierenabend mehrere Dutzend Claqueure, die Yvette bei ihrem Auftrag ausbuhen sollen. Alle warten nur auf sein Zeichen, um es ihm nachzumachen. Am Abend der Premiere erscheint kurz vor Beginn des Stücks Janine auf der Bühne und weigert sich, zu gehen. Sie will die einst versprochene Hauptrolle spielen und beschwert sich lauthals über die Machenschaften von Yvette. René hört sie hinter der Bühne und ruft halblaut "Hallo Janine". Die Claqueure machen es ihm prompt nach und bald stimmt das ganze Publikum ein. Hinter der Bühne wird nun eilig Janine als Hauptdarstellerin hergerichtet und glänzt anschließend in der Revue als Tänzerin und Sängerin. Nach der Vorstellung treffen sich René und Janine in der Garderobe wieder und fallen sich verliebt in die Arme.

Produktion
Hallo Janine wurde vom 8. März bis 12. April 1939 in Babelsberg gedreht. Von der Zensur erhielt er am 27. Mai 1939 ein Jugendverbot und erlebte am 1. Juli 1939 im Ufa-Palast in Hamburg seine Premiere. Berliner Erstaufführung war am 11. Juli 1939.

Im Film sind verschiedene Lieder zu hören, die Peter Kreuder komponierte und zu denen Hans Fritz Beckmann den Text schrieb:
 Musik, Musik, Musik (Ich brauche keine Millionen)
 Lerne lieben ohne zu weinen
 Auf dem Dach der Welt, da steht ein Storchennest
 Ein zwei, drei, vier, fünf, sechs, sieben

Kritik
Der film-dienst nannte Hallo Janine ein "sympathisch unterhaltendes Revue-Lustspiel, naiv und voller Pathos, doch flott inszeniert und gut gespielt."

Cinema befand, dass die Komödie "mit ihrem Pathos und den braven Tanzeinlagen […] heute eher unfreiwillig schrill [wirkt], damals war sie ein Kassenhit. […] Fazit: Beschwingtes, altdeutsches Singspiel".

Literatur
 Hallo Janine. In: Manfred Hobsch: Liebe, Tanz und 1000 Schlagerfilme. Schwarzkopf & Schwarzkopf, Berlin 1998, ISBN 3-89602-166-4, S. 100–101.

Siehe auch
 Liste der während der NS-Zeit im Deutschen Reich uraufgeführten deutschen Spielfilme

Weblinks

Einzelnachweise

Filmtitel 1939
Deutscher Film
Schwarzweißfilm
Revuefilm

Hallo Janine


Vitry-sur-Seine () is a commune in the southeastern suburbs of Paris, France,  from the centre of Paris.

Name
Vitry-sur-Seine was originally called simply Vitry. The name Vitry comes from Medieval Latin Vitriacum, and before that Victoriacum, meaning "estate of Victorius", a Gallo-Roman landowner. In 1897 the name of the commune officially became Vitry-sur-Seine (meaning "Vitry upon Seine"), in order to distinguish it from other communes of France also called Vitry.

Main sights
 Musée d'Art Contemporain du Val-de-Marne

Culture
For some years, Vitry-sur-Seine operated a cultural policy of bringing art to all. For this reason, the commune contains over 100 contemporary sculptures, notably in establishments of public education (schools, secondary schools and High Schools).

Vitry hosts the Musée d'Art Contemporain du Val-de-Marne (Val-de-Marne's Museum of Contemporary Art). Opened on 18 November 2005, this museum offers in addition to the workshops of plastic arts, an auditorium and a cinema for art and experimental film.

Vitry is one of the cities that contributed to the development of the Hip hop movement in France. Consequentially, urban art has a very important place in the city

Transport
Vitry-sur-Seine is served by two stations on Paris RER line C: Vitry-sur-Seine and Les Ardoines.

Orly Airport is located near Vitry-sur-Seine.

Demographics

The city can be separated into three distinct parts: the center containing numerous cités HLM (Housing projects), peripheral neighborhoods belonging to the middle class, and a large industrial area along the Seine river.

The bordering towns are Ivry-sur-Seine, Villejuif, Chevilly-Larue, Thiais, Choisy-le-Roi, Alfortville.

In 2017 the population of the city was estimated at 93,500 inhabitants. Vitry-sur-Seine is the 46th most populated city of France and the seventh of Île-de-France. The rate of unemployment is 26.5%, while national average is under 10%.

Immigration

As of circa 1998 Ivry-sur-Seine and Vitry had a combined Asian population of 3,600. That year about 250 Asians from those communes worked in the 13th arrondissement of Paris, and the overall demographics of Ivry and Vitry Asians were similar to those in the 13th arrondissement.

Administration
Vitry is divided into two cantons (districts):
Vitry-sur-Seine-1 counts 46,849 inhabitants (as of 2014)
Vitry-sur-Seine-2 counts 44,339 inhabitants (as of 2014)

Cités (Housing projects)
Cité Balzac
Cité Du Colonel Fabien
Lucien Français
Les Marronniers
La Sablière 200
La Commune de Paris
Mario Capra
Les Montagnards
Les Montagnes (La Vanoise, Pelvoux, Annapurna)
La Tourraine
Le Mail
Le Moulin Vert
Les Toits et Joie
Gabriel Peri
Cité Robespierre

Cité Barbusse
Le Square de l'Horloge
Cité Camille Groult
Les Malassis
Rouget de l'isle
La Glacière
Cité Bourgogne
Cité Verte
Cité Bleu (Camille Blanc)
Cité des Combattants
Roger Derry
Rosenberg
Cité des Peupliers-Manouchians
La Semise
Couzy

Education
 the commune has 23 preschools (maternelles), and 21 elementary schools, with a combined total of 9,000 students.
 Public junior high schools (collèges): Danielle-Casanova, Adolphe-Chérioux, Lakanal, Gustave-Monod, and Collège Jules-Valles
 In addition Collège Romain-Rolland in Ivry-sur-Seine serves a portion of Vitry-sur-Seine
 Senior high schools: Lycée Adolphe-Chérioux, Lycée Camille-Claudel, and Lycée Jean-Macé
 Lycée Romain-Rolland is in adjacent Ivry-sur-Seine
 Private junior-senior high school: Collège-lycée privé Epin

Paris 12 Val de Marne University is the area university.

Twin towns – sister cities

Vitry-sur-Seine is twinned with:
 Burnley, England, United Kingdom (1958)
 Kladno, Czech Republic (1966)
 Meissen, Germany (1973)

Notable people
Jimmy Briand, footballer
Cédric Bakambu, footballer
Cerrone, musician
Doudou Masta, rapper
Damien Dovy, karateka
David Fleurival, footballer
Mickaël Hanany, athlete
Jimmy Kébé, footballer
 113, rap group
Ritchie Makuma Mpasa, footballer
Richard Massolin, footballer
Maé-Bérénice Méité, figure skater
Jérémy Menez, footballer
Maguy Nestoret, athlete
Rohff, rapper
Arsène Tchakarian, French-Armenian historian and resistance fighter
Lassana Touré, basketball player

See also

Communes of the Val-de-Marne department
Ary Bitter

References

External links
 Official website
 Val-de-Marne's Museum of Contemporary Art
Paris-Sud Community

Communes of Val-de-Marne
Cities in Île-de-France

Vitry-sur-Seine


Herzbach ist der Name folgender Fließgewässer:
 Herzbach (Haune), linker Zufluss der Haune im Landkreis Hersfeld-Rotenburg, Hessen
 Herzbach (Heller), rechter Zufluss der Heller im Landkreis Altenkirchen, Rheinland-Pfalz
 Herzbach (Schwarzbach), linker Zufluss des Schwarzbaches im Landkreis Aschaffenburg, Bayern
 Herzbach (Unstrut), rechter Zufluss der Unstrut im Unstrut-Hainich-Kreis, Thüringen
 Herzbach (Westerbach), linker Zufluss des Westerbaches im Landkreis Aschaffenburg, Bayern
 Herzbach (Wisper), rechter Zufluss der Wisper nach Geroldstein, Gemeinde Heidenrod, Rheingau-Taunus-Kreis, Hessen entlang der Grenze zur Ortsgemeinde Welterod, Rhein-Lahn-Kreis, Rheinland-Pfalz
 Herzbach (Wupper), linker Zufluss der Wupper im Rheinisch-Bergischen Kreis, Nordrhein-Westfalen

Herzbach


An Melocanna arundina in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni C.E.Parkinson. An Melocanna arundina in nahilalakip ha genus nga Melocanna, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Melocanna

Melocanna arundina


298877 Michaelreynolds este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
298877 Michaelreynolds este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Observatorul Jarnac din Vail-Jarnac. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 2,29 ua, o excentricitate de 0,24 și o înclinație de 1,9° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 298001-299000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 2004
Centura de asteroizi

298877 Michaelreynolds


Reginald MacGregor Archibald, né le  à New York et mort le  à Rochester (Minnesota) est un médecin endocrinologue américain. Il est connu pour avoir donné son nom au signe d'Archibald, une particularité anatomique de la main et pour son activité criminelle de prédateur sexuel au Rockefeller Institute de New York.

Biographie
Il est le fils d'Ebenezer Henry Archibald (1873-1947) et de Mary Jane Archibald (1880-1973). L'essentiel de sa carrière de médecin, chercheur et enseignant universitaire se déroule au Rockefeller University Hospital de New York de 1941 à 1946 puis de 1948 à 1980, avec une interruption de deux ans, de 1946 à 1948 où il exerce au Johns-Hopkins Hospital. Il  conserve son affiliation à l'université Rockefeller comme professeur émérite jusqu'en 1987.

Bien que reconnu par ses pairs pour son activité scientifique, Reginald Archibald doit l'essentiel de sa notoriété à son activité criminelle de prédateur sexuel, que l'institution qui l'employait a longtemps cherché à dissimuler.

Travaux

Liens externes

Références

Médecin américain du XXe siècle
Endocrinologue
Affaire relative à la pédophilie aux États-Unis
Naissance en mars 1910
Décès en mai 2007
Naissance à New York
Décès à Rochester (Minnesota)
Décès à 97 ans

Reginald MacGregor Archibald


Nabil Vilayeti (Arapça: ولاية نابل) Tunus'un kuzeydoğusunda yer alan bir vilayet.

2.788 km2 yüzölçümündeki vilayetin nüfusu 705.800 kişidir. Vilayetin merkezi Nabil şehridir.

Nabil (il)


Der Wendelstorfer See ist ein See im Landkreis Nordwestmecklenburg im Gebiet der Gemeinde Dalberg-Wendelstorf. Das Ostufer grenzt an das Gemeindegebiet von Mühlen Eichsen. Namensgebend ist der am Ostufer des Gewässers gelegene gleichnamige Ort, der zur Gemeinde Dalberg-Wendelstorf gehört.

Der Wendelstorfer See wird durch die aus der Dalbergkuhle kommende Stepenitz gespeist, die im Süden einmündet und das Gewässer im Norden in Richtung Großeichsener See verlässt. Der Übergang zur Dalbergkuhle ist sumpfig. Das Gewässer besitzt eine Fläche von 27 Hektar bei einer maximalen Ausdehnung von Nord nach Süd von etwa 1300 Metern und einer Breite von etwa 320 Metern. Der See liegt in einer sich von Süden nach Norden erstreckenden Rinne. Das Gelände steigt von 43 Meter, der Höhe des Wasserspiegels, auf bis zu 70 Meter über dem Meeresspiegel an. An Südwestende des Sees liegt das Waldgebiet Hegerholz.

Siehe auch
 Liste der Seen in Mecklenburg-Vorpommern

Einzelnachweise

Dalberg-Wendelstorf
See im Landkreis Nordwestmecklenburg
SWendelstorfer See
See in Europa

Wendelstorfer See


فيلم الأحد الدامي  هو فيلم تليفزيوني بريطاني آيرلندي تدور أحداثه حول ما يعرف بمذبحة الأحد الدامي (1972) وهي المذبحة المأساوية التي وقعت في آيرلندا الشمالية في عام 1972. أخرج الفيلم المخرج بول غرينغراس بأسلوب يقترب من الأسلوب التسجيلي. ونال الفيلم في عام 2002 جائزة الدب الذهبي لأفضل فيلم في مهرجان برلين السينمائي.

وصلات خارجية

أفلام باللغة الإنجليزية في عقد 2000
أفلام إنتاج 2002
أفلام باراماونت فانتاج
أفلام باللغة الإنجليزية
أفلام تقع أحداثها في أيرلندا الشمالية
أفلام تلفزيونية 2002
أفلام تلفزيونية أيرلندية
أفلام تلفزيونية بريطانية
أفلام دراما إنتاج عقد 2000
أفلام درامية في 2002
أفلام درامية وثائقية
أفلام صورت في أيرلندا
أفلام عن الإرهاب
أفلام من إخراج بول غرينغراس
برامج تلفزيونية باللغة الإنجليزية
حائزون على جائزة الدب الذهبي
دراما وثائقية
أفلام درامية وثائقية بريطانية
أفلام بريطانية في عقد 2000
أفلام تلفزيونية درامية بريطانية
أفلام من أيرلندا الشمالية

الأحد الدامي (فيلم)


Irinel Liciu (nume la naștere Silvia Lia Voicu), (nume în act identitate Silvia Lia Popa, n. 22 februarie 1928, Cluj – d. 26 mai 2002, București) a fost o balerină, prim-solistă a baletului Operei Române din București.

Biografie
Irinel Liciu s-a născut în anul 1928 la Cluj și a avut numele de naștere Silvia Lia Voicu. A studiat baletul împreună cu mătușa sa Elena Penescu Liciu la Cluj și a urmat cursuri de specializare la Leningrad și Moscova. Debutul artistic l-a avut în anul 1948 cu piesa Faust. A fost prim-solistă a Operei din București timp de două decenii, în perioada 1950 - 1970. Irinel Liciu a interpretat pe parcursul întregii cariere majoritatea rolurilor din baletele clasice și spre final a abordat dansul contemporan.

A fost un artist faimos în epoca în care trăit, după fiecare spectacol primea coșuri cu sticle de șampanie și cu buchete de flori de la mai marii vremii. În culisele Operei Române era așteptată chiar de fetele dictatorului comunist Gheorghe Gheorghiu-Dej, Lica și Tanți Gheorghiu. A dat reprezentații și spectacole în Italia, Bulgaria, Franța, Grecia, Rusia, SUA, Australia și Polonia împreună cu balerinii Elena Dacian, Magdalena Popa, Alexa Mezincescu, Gabriel Popescu, Ileana Iliescu și Gelu Barbu.

A interpretat rolul principal din Lacul Lebedelor de Piotr Ilici Ceaikovski, rol care a fost foarte bine primit de către critici. Cel mai mare succes pe care l-a avut cu Lacul Lebedelor a fost la Moscova unde a mai interpretat rolul principal din Romeo și Julieta. Ca urmare, i s-a propus să rămână la Moscova și să facă o carieră artistică, ofertă pe care Irinel Liciu a refuzat-o. Partenerul său de balet a fost Gabriel Popescu până în anul 1965, care a fost și este recunoscut ca fiind cel mai cunoscut balerin român. Gabriel Popescu a fugit din România în Franța și ca urmare, Irinel Liciu a decis să părăsească scena Operei Române pentru totdeauna. Ultimul ei spectacol a fost în ziua de 12 februarie 1970, tot în spectacolul Faust în care și debutase. După retragerea sa din activitate a fost invitată adesea să participe la alte spectacole pe care lumea artistică a desfășurat-o, dar a refuzat permanent toate ofertele avute. Chiar a refuzat propriile aniversări pe care Opera din București le organiza periodic. Nu dorea să fie fotografiată.

S-a căsătorit în ziua de 8 aprilie 1958 cu scriitorul Ștefan Augustin Doinaș (nume în acte Ștefan Popa) pe care l-a cunoscut în casa vărului său, unde Doinaș locuia în chirie.

A fost distinsă cu Ordinul Meritul Cultural clasa I (1971) "pentru merite deosebite în opera de construire a socialismului, cu prilejul aniversării a 50 de ani de la constituirea Partidului Comunist Român".

În anul 2001 a primit Premiul de Stat pentru întreaga sa activitate și Ordinul Serviciul Credincios în grad de Cavaler cu ocazia a 80 de ani de la înființarea Operei Române.

În ziua de 26 mai 2002 s-a sinucis, la câteva ore după moartea soțului ei, Ștefan Augustin Doinaș, cu care a trăit 44 de ani. Cauza morții a fost o supradoză de somnifere.

Bibliografie
  George Marcu (coord.), Dicționarul personalităților feminine din România, Editura Meronia, București, 2009

Referințe

Legături externe
  Viața Silviei Irinel Liciu

Nașteri în 1928
Nașteri pe 22 februarie
Decese în 2002
Decese pe 26 mai
Balerine române
Dansatori români
Decorați cu Ordinul Meritul Cultural
Decese în București
Sinucideri în România
Sinucideri

Irinel Liciu


Đuro III., kralj Velike Britanije i Irske
 Đuro III. od Imeretije
 Đuro III. od Gurije

Đuro III.


Kitkajoki ist ein Fluss in der Region Kuusamo in Finnland.
Er entwässert das Seensystem Kitkajärvi. Er verlässt den See Ala-Kitka an dessen Nordufer.
Anschließend durchfließt er eine Reihe kleinerer Seen in östlicher Richtung.

Danach durchfließt er den Oulanka-Nationalpark und mündet wenige Kilometer vor der russischen Grenze in den Oulankajoki.
Innerhalb der Nationalparkgrenzen weist der Fluss mehrere Stromschnellen und Wasserfälle auf,
darunter Myllykoski und Jyrävä.
Der Fluss gilt als ideales Angelgewässer für Forellen.

Weblinks

Einzelnachweise

Kitkajoki


كيفن جوناس بولس الثاني  (ولد في 5 نوفمبر 1987) المعروف أيضا باسم كيفن جوناس ولد في تينيك في نيو جيرسي في الولايات المتحدة الأمريكية وهو مغني أمريكي، وعضو سابق في فرقة الإخوة جوناس مع إخوته جو جوناس ونيك جوناس. متزوج من دانييل ديلياسا  ولديه ابنه تدعى الينا روز جوناس التي ولدت في عام 2014.

روابط خارجية

مراجع

عائلة جوناس
أشخاص على قيد الحياة
أمريكيون من أصل ألماني
أمريكيون من أصل أيرلندي
أمريكيون من أصل إنجليزي
أمريكيون من أصل إيطالي
أمريكيون من أصل إسكتلندي
أمريكيون من أصل شيروكي
أمريكيون من أصل كندي فرنسي
عازفو قيثارة أمريكيون
عازفو قيثارة بوب أمريكيون
عازفو قيثارة من نيوجيرسي
عازفو مندولين أمريكيون
فنانو تسجيلات كولومبيا
مسيحيون أمريكيون
مشاركون أمريكيون في برامج تلفزيون الواقع
مغنون أمريكيون في القرن 21
مغنون من نيوجيرسي
مغنون وكتاب أغان أمريكيون
ممثلو أداء صوتي رجال أمريكيون
ممثلو أفلام أمريكيون
ممثلو تلفزيون أمريكيون
ممثلون أمريكيون في القرن 21
ممثلون ذكور من أصل أيرلندي
ممثلون ذكور من أصل إسكتلندي
ممثلون من أصل ألماني
ممثلون من أصل إيطالي
ممثلون من ولاية نيوجيرسي
مواليد 1987
موسيقيون وموسيقيات أمريكيون
مغنون وكتاب أغان من نيوجيرسي

كيفن جوناس


Hitoshi Tomishima (født 1. juni 1964) er en tidligere japansk fodboldspiller.

Han har spillet for flere forskellige klubber i sin karriere, herunder Yokohama Flügels.

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Hitoshi Tomishima


Djöfull (úr latínu diabolos "rógberi"), demón (úr grísku δαίμων daímón "guðlegur andi"), púki eða ári er vættur, oftast illur, sem kemur víða fyrir í goðsögum, dultrú, skáldskap og þjóðtrú. Djöflar koma fyrir í trúarbrögðum fornþjóða í Austurlöndum nær og abrahamískum trúarbrögðum sem skaðlegir andar sem hrekkja fólk og valda sjúkdómum, freista þess til að syndga gegn guði, eru hjálparandar illra norna og galdramanna og taka yfir líkama fólks (andsetning).

Í Biblíunni er Satan nefndur "Djöfullinn", en annars koma djöflar ekki víða fyrir nema í Opinberunarbókinni. Hins vegar koma þar oft fyrir englar Satans. Sumir kristnir guðfræðingar hafa því túlkað djöfla sem "fallna engla".

Goðsagnaverur

Djöfull


Mændenes dobbelt trap arrangement ved OL 2016 fandt sted den 10. august 2016 på National Shooting Center i Rio de Janeiro.

Kvalifikationsrunde

Semifinale

Finale (medaljekampe)

Henvisninger

Dobbelt trap (herrer)

Skydning under sommer-OL 2016 - Dobbelt trap (herrer)


Kosmos 2415, ruski kartografski izviđački satelit iz programa Kosmos. Vrste je Jantar-1KFT (Kometa br. 21 L). Zadnji je satelit iz serije Jantar-1KFT.

Lansiran je 2. rujna 2005. godine u 9:50 s kozmodroma Bajkonura (Tjuratama) s mjesta 31/6. Lansiran je u nisku orbitu oko planeta Zemlje raketom nosačem Sojuz-U 11A511U. Orbita mu je bila 202 km u perigeju i 277 km u apogeju. Orbitne inklinacije je 64,88°. Spacetrackov kataloški broj je 28841. COSPARova oznaka je 2005-034-A. Zemlju je obilazio u 89,30 minuta.

Vratio se na Zemlju 16. listopada 2005. godine. Iz misije je ostalo jedan dio koji je ostao kružiti u niskoj orbiti pa se vratio u atmosferu.

Izvori
А.Железняков. Энциклопедия "Космонавтика". Хроника освоения космоса. (rus.)
Heavens-above (engl.)
NASA (engl.)
Planet4589.org Tablični prikaz podataka o satelitima (engl.)
N2YO Satellite Database - Tehnical Details - Real Time Satellite Tracking and Predictions (engl.)
Gunter's Space Page Yantar-1KFT (Kometa, Siluet, 11F660) (engl.)

Vanjske poveznice
N2YO.com Search Satellite Database (engl.)
Celes Trak SATCAT Format Documentation (engl.)
Kunstman  Satellites in Orbit (engl.)

Sateliti Kosmos

Kosmos 2415


Die Liste der denkmalgeschützten Objekte in Halič enthält die zehn nach slowakischen Denkmalschutzvorschriften geschützten Objekte in der Gemeinde Halič im Okres Lučenec.

Denkmäler

Legende

Einzelnachweise

Weblinks

!
Halic