Republica Romană (în ) a fost înființată în 1849 în Statele Papale după fuga Papei Pius al IX-lea, datorită activității insurecționale a liberalilor romani. A fost condusă de un triumvirat compus din , Giuseppe Mazzini și .

Peninsula Italică, împărțită pe atunci în mai multe state, a fost traversată de o conflagrație generală în primăvara popoarelor din 1848. Toate statele s-au văzut obligate să accepte o constituție, în timp ce Milano și Veneția, principalele orașe din Regatul Lombardia-Veneția, s-au răzvrătit împotriva imperiului Austriac. Regatul Sardiniei le-a venit în ajutor, ceea ce a dat naștere . Acesta a antrenat și Marele Ducat al Toscanei, Statele Papale și Regatul celor Două Sicilii, însă acesta din urmă a renunțat repede la reforme, provocând un amplu protest din partea celor mai liberale elemente din interiorul său. În timp ce era în desfășurare războiul austro-sard, al cărui curs în curând s-a îndreptat în detrimentul sarzilor, aceste proteste au luat la Roma forma unei revoluții. Prim-ministrul  a fost asasinat, papa a fugit la Gaeta sub protecția lui Ferdinand al II-lea al celor două Sicilii și a fost înființată Republica Romană.

Această nouă țară romană nu a durat decât cinci luni, de la  până la , și a luat sfârșit după o expediție franceză votată de Adunarea Națională a Franței și cu sprijinul lui Ludovic Napoleon, pe atunci președinte al celei de a doua republici franceze. Acest episod este cunoscut în Franța sub numele de "expediția de la Roma". Republica Romană, înconjurată din toate părțile, s-a văzut nevoită să se opună spaniolilor, napolitanilor și Austriei care, după victoria asupra sarzilor, au invadat Republica Romană. După lupte grele, care au durat o lună, Papa a fost repus în drepturi de către Franța.

Pentru Franța, ambiguitatea s-a născut din faptul că intervenția a fost votată de adunarea unei republici împotriva unei alte republici, ambele provenind din mișcări liberale și democratice ale primăverii popoarelor și din acela că unii parlamentari de stânga au votat expediția pentru a apăra o republică-soră împotriva intervenției austriece, în timp ce dreapta a votat pentru lichidarea Republicii Romane. Operațiunea a fost însoțită de un ministru al afacerilor externe, Alexis de Tocqueville, ostil față de puterea temporală a papei.

Republica a amplificat cele două mituri ale Risorgimentului italian, care aveau deja o viziune națională, Giuseppe Mazzini și Giuseppe Garibaldi, personaje centrale ale Republicii, primul pe plan politic, al doilea pe plan militar. Ea i-a făcut celebri în afara peninsulei, mai ales cu concursul intelectualilor francezi precum George Sand și Victor Hugo.

Situația din Europa

Învestitura papei Pius al IX-lea
După moartea papei Grigore al XVI-lea, care a fost un papă conservator, a fost întronizat la  Pius al IX-lea, care a luat rapid măsuri considerate liberale. Pe , el a decretat o amnistie generală pentru deținuții politici și exilați și a cerut pregătirea unei constituții care a fost proclamată la . Acesta este  (""), care instituia două camere parlamentare,  și . Era epoca reformelor politice: s-a înființat Consiliul de Stat (), s-a acordat o mai mare libertate presei, s-a înființat o comisie laică responsabilă de cenzură, un consiliu consultativ compus din mireni, al cărui rol era de a transmite dorințele populației și, împreună cu el, un consiliu de cabinet, apoi o gardă civică. De asemenea, s-a înființat o serie de comisii în care participau mirenii, pentru a revizui legile.

Aceste măsuri, care au avut repercusiuni imense în , i-au determinat pe liberalii italieni să creadă în inițiativele papei. Din exilul său din Uruguay, Giuseppe Garibaldi, care a intrat întotdeauna în contact cu patrioții italieni, a aflat despre frământările care aveau loc în Italia, inclusiv de investitura acestui papă "liberal", și s-a hotărât să se întoarcă în Italia. Giuseppe Mazzini, exilat și el la Londra, i-a cerut Papei la , să preia conducerea unei mișcări pentru unificarea Italiei; dar acesta nu i-a răspuns:

Mișcarea națională italiană era catalizată de reforme, iar atitudinea liberală a lui Pius al IX-lea se angaja într-un  tot mai mare. Aceste măsuri care vizau îmbunătățirea condițiilor materiale și morale ale statelor sale au fost interpretate ca un manifest liberal și naționalist, se explică în discursul  ținut în fața consistoriului secret la  la Gaeta. François Guizot, ministrul francez al afacerilor externe până în februarie 1848, a reproșat guvernului roman întreținerea speranțelor.

Roma și Statele Papale

Administrativ, statele papale erau împărțite în  aflate sub controlul Romei. Capitala, deși se bucura de un mare prestigiu în lumea occidentală, Roma însăși era un oraș cu dimensiuni modeste: numărul de locuitori era de circa 180.000, în timp ce Napoli avea de două ori mai mulți, Parisul se apropia de 1 milion, iar Londra de 3 milioane. În oraș trăiau șase mii de clerici, ceea ce însemna unul din 30 de locuitori.

Parohiile aveau o funcție de control moral și administrativ. Familiile mari dețineau majoritatea terenurilor care nu aparțineau Bisericii. Meșteșugarii și muncitorii manuali depindeau de Biserică și de nobili. În toate statele dinaintea unificării, 80% din populație trăia în mediul rural, mortalitatea infantilă atingea 25% la copiii sub vârsta de un an, iar speranța de viață abia depășea 30 de ani.

Mișcările revoluționare

La începutul lunii ianuarie 1848, în orașele peninsulei italiene au avut loc tensiunile sociale și politice, demonstrații în favoarea papei și reformelor sale. Pe 3 ianuarie, Milano, care aparținea pe atunci Regatului Lombardia-Veneția, aflat sub dominație austriacă, a fost scena luptelor între patrioți și trupele austriece, soldate cu 5 morți și 50 de răniți. La 12 ianuarie, a izbucnit o insurgență la Palermo împotriva Regatului celor două Sicilii condus de Bourboni și s-a extins, la 27 ianuarie, la Napoli, obligându-l pe Ferdinand al II-lea să promită, două zile mai târziu, o constituție promulgată la 11 februarie. În aceeași zi, Leopold al II-lea, Mare Duce de Toscana, văr al împăratului Ferdinand I al Austriei, a acceptat și el o constituție aprobată de majoritatea supușilor săi.

Evenimentele s-au succedat: între  și , a avut loc revoluția la Paris și s-a proclamat a Doua Republică; pe , regele Carol Albert a acordat stărilor din Sardinia ; pe , Pius al IX-lea a proclamat "Statutul fundamental al guvernării temporale a statelor Sfintei Biserici"; pe  a avut loc insurecția de la Viena și căderea lui Metternich; la  o mare demonstrație populară din Veneția a impus guvernatorului  eliberarea deținuților politici, între care  și ;  a fost începutul , care au adus eliberarea orașului și izgonirea austriecilor.

Fazele inițiale ale Primului Război Italian de Independență

Vestea celor cinci zile de insurecție de la Milano a provocat o adevărată revoluție politică în peninsulă: la , Leopold al II-lea al Toscanei a declarat război Austriei și și-a trimis armata, comandată de generalul , către . La 23 martie, Carol Albert al Sardiniei a trecut râul Ticino și s-a alăturat Milanului.

Guvernul papei, prin ordin ministerial din 23 martie, a dispus formarea unui corp militar, cu obiectivele de a proceda la apărarea și securizarea teritoriilor pontificale, precum și de a coordona acțiunile forțelor naționale italiene. Sub comanda generalului piemontez  și a secundului său, Massimo d'Azeglio, s-au constituit patru regimente de infanterie, două de cavalerie, trei baterii de artilerie de câmp, o companie de artificieri și două de geniu.

Era un adevărat corp expediționar de , completat, două zile mai târziu, de un grup de voluntari, Legiunea Voluntarilor Pontificali (), formată din bărbați din centrul Italiei și încredințată generalului . O forță semnificativă, ținând cont că armata lui Carol Albert nu număra decât  la care se adăugau cei 7000 de toscani, precum și niște întăriri, în luna mai, de 16.000 de napolitani comandați de .

Refuzul lui Pius al IX-lea de a lupta împotriva Austriei

La , Pius al IX-lea a fost informat de către reprezentantul său la Viena despre nemulțumirea Austriei, în special a opiniei publice, ceea ce l-a determinat să își reconsidere poziția. La 25 aprilie, miniștrii, sub semnătura lui , i-au prezentat Papei un scurt memoriu în favoarea războiului.

La 29 aprilie, într-o cuvântare în fața consistoriului, el condamna războiul împotriva Austriei":     și concluziona invitând În fapt, papa se ferea să lupte împotriva unei mari puteri catolice: Aceasta demonstrează contradicția și incompatibilitatea între poziția papei de șef al Bisericii universale și, în același timp, cea de șef al unui stat italian; între puterea spirituală și cea temporală.

Participarea trupelor romane
Trupele lui  au intrat în Veneto și au ocupat Vicenza, înaintea lui  care venea dinspre Verona.

Informat de discursul din 29 aprilie, Durando a hotărât să nu se supună papei și să continue operațiunea care îi fusese încredințată. Cheia apărării orașelor libere din Veneția o constituia puternica cetate a Veneției condusă de Daniele Manin. El și-a strâns trupele:

Cei  trimiși de Napoli nu s-au alăturat lui Durando. Ajunși pe Pad, pregătindu-se să intre în provincia Veneția, forța expediționară napolitană a primit ordin de la Ferdinand al II-lea să se întoarcă la Napoli: generalul , bătrânul naționalist, a refuzat să se supună ordinului, doar artileria și geniul alăturându-se Veneției. Orașul i-a încredințat conducerea supremă a trupelor.

Cu 10.000 de voluntari romani si venețieni, Durando nu a reușit să împiedice joncțiunea corpului de armată al lui  cu Radetzky, adunând în total 20.000 de austrieci, dar a a respins asaltul de la Vicenza la . Cu toate acestea, el nu a mai putut face nimic când Radetzky, respins spre vest de armata lui Carol Albert la , a răsturnat frontul și și-a transportat întreaga armată, aproape , către . Durando a fost învins pe  și a trebuit să se predea. Potrivit condițiilor de capitulare, el a predat Vicenza și Treviso și a promis să nu lupte cu austriecii timp de trei luni. În schimb, i s-a permis să se retragă dincolo de Pad.

Invazia austriacă a legațiilor
Între –,  a adus față în față armatele sardă și austriacă. Austria a ieșit victorioasă. Carol Albert a început o retragere pe Adda și la Milano. La , după ce luptele au fost reluate, Carol Albert a hotărât să ceară  de către . Preliminariile s-au semnate la 5 august și textul final pe  în Vigevano. Garibaldi, însoțit de Mazzini, a părăsit Lombardia; ei s-au dus în locurile lor de reședință, respectiv Nisa și Marsilia.

Austriecii nu au așteptat mult să atace statele papale: Carol Albert abia începuse marșul către Milano, când generalul  a fost trimis să treacă Padul la Ferrara pe  în timp ce  a intrat în  și , pentru a-i repune în funcție pe ducii ce fuseseră detronați. După o înaintare marcată de hărțuieli, Welden a ocupat Ferrara și a ajuns la porțile Bolognei.  Cesare Bianchetti a căutat o înțelegere, dar Welden a profitat de un incident pentru a ordona intrarea în oraș, ceea ce a făcut populația să se revolte și să-l oblige pe Welden să se retragă spre Pad la .

Welden, care acționa fără autorizarea guvernului pontifical, a provocat protestul energic al lui Pius al IX-lea. Acesta a vorbit despre o "invazie austriacă" și a declarat că "conduita domnului Welden este judecată de Sanctitatea Sa ca fiind ostilă Sfântului Scaun și Domnului Nostru". În ansamblu, bolognezii s-au comportat ca supuși credincioși ai lui Pius al IX-lea și, într-adevăr, au primit sprijinul ministrului de interne al guvernului pontifical, contele Odoardo Fabri, care, într-o declarație adresată romanilor, vorbea despre "aroganța insolenței străine", despre "apărarea eroică" și "atentatul contra Statelor Papale".

Crizele politice din Roma și fuga lui Pius al IX-lea

Guvernele Mamiani și Fabbri
În Roma și în toate statele papale, Pius al IX-lea a fost obiectul unei opoziții politice crescânde din cauza discursului din  și a consecințelor acestuia. În zilele următoare, garda civică a ocupat Castel Sant'Angelo și  în timp ce la șeful guvernului, cardinalul , ajungeau protestele guvernelor Sardiniei și Toscanei, precum și reprezentanți ai Siciliei, Lombardiei și Veneției. Șapte miniștri au demisionat, inclusiv . La , Papa a încercat să remedieze situația, încredințând responsabilitatea noului guvern contelui , monarhist constituționalist, și a scris o scrisoare personală adresată lui Ferdinand I al Austriei, în care îi cerea să renunțe la Lombardia-Veneția.

Ferdinand nici măcar nu i-a răspuns și Mamiani, după ce s-a prezentat în fața Parlamentului roman pe , a demisionat pe  din cauza dezacordului cu linia de strictă neutralitate a Papei. Pe , Mamiani a fost înlocuit de Odoardo Fabbri. Noul guvern l-a trimis în  pe , care a ajuns pe , pentru a restabili ordinea publică grav perturbată din cauza invaziei lui Welden. Fabbri, care este bătrân și obosit de lupte, a demisionat pe .

Guvernul lui Pellegrino Rossi

În aceeași zi, Pius al IX-lea l-a numit pe contele , fost ambasador francez al guvernului Guizot la Sfântul Scaun, ca șef al guvernului. Rossi rămăsese la Roma, după Revoluția Franceză din 1848, când a fost înlocuit de ducele  numit de Lamartine, ministrul afacerilor externe. El și-a asumat și rolurile de ministru de interne, politică și finanțe. Rossi era în favoarea sistemului constituțional, dar se opunea unui război național. Clerul înalt și conservatorii îl considerau revoluționar și periculos; poporul și radicalii îl considerau reacționar, apărător al puterii absolute; în timp ce liberalii și moderații, susținătorii săi naturali, nu-și doreau să colaboreze cu el.

Programul său a fost de a apăra constituția împotriva atacurilor îndreptate împotriva ei și de a readuce guvernului autoritatea și de a reorganiza administrația, justiția, finanțele și economia. El a decretat ajutoare și pensii pentru văduvele și răniții de război și l-a numit în fruntea Ministerului de Război pe generalul , un fost general al lui Eugene Beauharnais și un patriot naționalist.

În acest moment, chestiunea care domina politica italiană era direct legată de următoarea reluare a ostilităților dintre Regatul Sardiniei și Imperiul Austriac. Guvernul sard și patrioții democrați au încercat să profite de armistițiu pentru a mobiliza un număr cât mai mare de oameni. Toate iluziile au fost pierdute în ceea ce privește intervenția lui Ferdinand al II-lea al celor Două Sicilii, dar rămâneau cu semn de întrebare Florența și Roma.

În Marele Ducat al Toscanei, poziția era acum în mod clar în favoarea cauzei naționale, după ce Leopold al II-lea a pus în funcție guvernele moderate al lui , pe , și al lui  la . La , el l-a numit pe democratul . Acesta din urmă l-a pus pe  ministru de interne și a inaugurat o politică ultrademocratică, în terminologia politică a timpului, îndreptată spre unirea cu celelalte state italiene și reluarea comună a războiului împotriva Austriei.

Chestiunea romană rămânea însă deschisă, Pius al IX-lea și Pellegrino Rossi fiind destul de ostili față de o intervenție. Ei nu negau nevoia de regenerare națională, dar reluau politica moderată care fusese răsturnată în mod neașteptat de . Pe plan politic, filozofii  și , apropiați de Regatul Sardiniei, doreau o confederație, în timp ce Rossi susținea o ligă de principate căreia Papa i-ar fi fost sufletul și care trebuia să fie negociată de delegații statelor italiene întruniți în Adunarea Constituantă, și nega sprijinul pentru sarzi și toscani în cazul reluării războiului. Aceste poziții s-au opus celor ale activiștilor adepți ai lui , care pleda pentru o Italie unificată și republicană. La , Rossi a publicat un articol în  împotriva scopurilor hegemonice ale Piemontului, ceea ce l-a făcut și mai nepopular.

Asasinarea lui Pellegrino Rossi
La , parlamentul și-a reluat lucrările, iar Pellegrino Rossi a fost înjunghiat de un grup de veterani ai Legiunii Voluntarilor din Veneția, în înțelegere cu , de orientare democratică. A doua zi, mulțimea s-a adunat în fața  pentru a cere "ministru democrat, constituantă italiană și război contra Austriei". Pius al IX-lea l-a însărcinat pe  să spună mulțimii că nu ia în considerare o nouă concesie. Mulțimea a dat apoi asaltul, aducând chiar și un tun pe care l-a îndreptat spre palat: a început o luptă contra gărzilor elvețiene ale Papei. Monseniorul Giovanni Battista Palma, secretar al literelor latine, a fost ucis. Pius al IX-lea a convocat corpul diplomatic și a declarat că cedează în fața violenței și că toate concesiile pe care avea să fie obligat să le facă, el le consideră nule. După aceea, sub presiunea populară, l-a însărcinat la  pe monseniorul  să formeze noul guvern.  era ministru de interne; , ministru de externe; ,  ministru al lucrărilor publice.

În seara zilei de , având sentimentul că a pierdut controlul asupra situației, papa a fugit din Roma, incognito. El s-a dus la contele Spaur, ambasador al Bavariei și, în seara de , era în siguranță în cetatea napolitană Gaeta.

În noiembrie, o brigadă de  a fost trimisă la Civitavecchia de către guvernul francez pentru a asigura protecția papei, cu instrucțiuni de a nu participa la conflicte politice.

Roma fără papă

Din cauza plecării papei, guvernul Galletti a demisionat la , dar Camera Deputaților a confirmat puterile guvernului și a trimis o misiune la Gaeta, care a plecat în , dar a fost trimisă înapoi de la granița napolitană. La , guvernul a protestat energic și la , camera a decretat crearea unei "junte provizorii și supreme de stat", compusă și din Galletti:  Cei trei membri ai juntei erau senatorul Romei, principele Corsini, gonfalonierul din Ancona, contele Camerata și senatorul de Bologna, contele Zucchini  care a fost înlocuit, la 20 decembrie, de Galletti.

După ce a ezitat să asiste Republica San Marco, care încă lupta împotriva austriecilor, Garibaldi a ales să sprijine Cetatea Eternă. Pe 12 decembrie, el a intrat în Roma pentru a negocia termenii înrolării legiunii sale de voluntari care rămânea staționată la Cesena. Mazzini, din Marsilia, unde se afla în continuare, a insistat asupra importanței plecării papei, echivalentă, după el, unei abdicări și permițând formarea unei republici.

Pe 17 decembrie, Papa a emis un  în care contesta "uzurparea puterilor suverane" și a declarat sacrilegiu formarea juntei. La , aceasta a emis o proclamație în care a anunțat convocarea unei adunări constituante romane. Influența mazzinienilor devenea din ce în ce mai puternică. Ei au reușit să atragă de partea lor mișcările democratice, care totuși înclinau să sprijine Adunarea Constituantă în versiunea federală și moderată a lui . La , acesta a fost chemat să formeze un nou guvern. La , junta a dizolvat Camerele (Înaltul Consiliu și Camera Deputaților) și a chemat  de alegători pentru  și . Statele Papale deveneau Statul Roman (). La , papa a amenințat cu excomunicarea tuturor celor care participă la alegeri, care totuși s-au ținut și s-au soldat cu victoria democraților, legitimiștii și moderații abținându-se. A fost prima adunare din istoria Italiei care urma să fie aleasă prin vot universal direct. Legea electorală care permite alegerea oricărui cetățean italian făcea din Roma centrul mișcării naționale. Giuseppe Garibaldi și Giuseppe Mazzini, care au sosit la Roma abia la , se numărau printre aleși.

Proclamarea Republicii
Adunarea, cu Giuseppe Galletti președinte și  și  vicepreședinți, s-a întrunit la  și a votat proclamarea Republicii la , după trei luni de negocieri (120 de deputați pentru, 9 împotrivă, 14 abțineri, Mamiani s-a opus). A fost "decretul fundamental" () care stabilea:

La , guvernul roman era compus din următorii miniștri: prim-ministru și ministru al instrucțiunii publice, Carlo Emanuele Muzzarelli; la interne, ; la externe, Carlo Rusconi; la justiție, ; la finanțe, ; la război, ; la lucrări publice, Pietro Sterbini.

La , adunarea a înființat o magistratură supremă care să guverneze statul cu numele de "comitetul executiv" (), alcătuit din ,  și Aurelio Saliceti. Drapelul adoptat a fost tricolorul italian cu vulturul roman pe catarg. Primele măsuri au fost confiscarea proprietăților bisericești (), abolirea tribunalului Sfântului Oficiu () și cenzurarea presei, instaurarea stării civile și a căsătoriei civile.

Într-o intervenție pe 8 martie, Lamartine apăra Republica Romană și se opunea puterii temporale a papalității, susținând calea diplomatică pentru ceea ce a devenit "chestiunea romană". Republica romană a fost întâmpinată și de constituenții francezi:

Consecințele proclamării Republicii Romane

Prim-ministrul toscan , aflând că primii o sută de aleși în alegerile romane vor fi reprezentanți în Constituanta italiană, i-a cerut marelui duce alegerea a 37 de deputați pentru trimiterea la această viitoare adunare. El a obținut aprobarea propunerii de către Parlament, dar semnătura marelui duce a lipsit. Într-adevăr, la  Leopold al II-lea a părăsit Florența pentru Siena, de unde s-a îmbarcat către Gaeta și s-a pus sub protecția lui Ferdinand al II-lea al celor Două Sicilii. La , s-a format un guvern provizoriu, alcătuit din , Montanelli, democrat național și , democrat. Ultimii doi au intrat rapid în opoziție reciprocă. Mazzini, prezent la Florența, a insistat să se proclame republica și unirea cu cea a Romei, poziție împărtășită de Montanelli.

La , secretarul de stat al lui Pius al IX-lea, , a trimis o notă diplomatică Austriei, Franței, Regatului celor Două Sicilii și Spaniei: Sub acoperirea Congresului de la Viena, Austria și-a permis să intervină, dar Franța nu dorea ca Viena să aibă un ascendent prea mare în peninsulă. Regatul Unit era și el preocupat de un anumit echilibru în Europa mediteraneană.

Ajunit la Gaeta pe , Leopold al II-lea a acceptat ofertele de protecție de la vărul său, împăratul austriac Franz Joseph.

Mazzini era încă în Florența, la , când i s-a acordat cetățenia romană. El a spus, după proclamarea Republicii Romane, că "douăzeci de ani de exil au fost în sfârșit răsplătiți", înainte de a porni spre Roma, unde a ajuns la .

La , în Toscana au avut loc alegerile pentru deputați. La , Montanelli a propus din nou unirea Toscanei cu Roma. În , deputații l-au numit dictator pe avocatul Guerrazzi și apoi au aprobat propunerea sa de suspendare a proclamării Republicii și a unirii cu Roma. Din cauza ostilității moderaților lui Guerrazzi, au izbucnit conflicte și, pe , municipalitatea, susținută de ei, a profitat de situație pentru a dizolva adunarea și a forma un nou guvern. Acesta a fost răsturnat de sosirea trupelor austriece care și-au început campania de recucerire pe  și, la , Leopold și-a recăpătat tronul și a suspendat constituția.

Înfrângerea Regatului Sardiniei
Pe , Joseph Radetzky a trimis din Verona o mică expediție de  pentru a invada Statele Papale, dar s-a limitat să ocupe Ferrara în așteptarea evenimentelor. Represiunea împotriva Republicii Romane și a Republicii Toscana necesitau o importantă expediție militară pe care nici Austria, nici Regatul Sardiniei nu își puteau permite să o organizeze din cauza , știut ca fiind provizoriu. , șeful guvernului Sardiniei, dorea să restaureze conducătorii legitimi din Toscana și Roma, spre deosebire de rege și de alți membri ai guvernului, și a demisionat.

Ostilitățile s-au reluat la , când , trimis de Carol Albert, i-a comunicat lui Radetzky denunțarea armistițiului lui Salasco. Războiul austro-sard s-a terminat rapid, în –, cu  și cu  din 24 martie. Noul suveran sard, Victor Emmanuel al II-lea, a trebuit să se concentreze asupra situației politice interne a regatului său, care era haotică.

Formarea triumviratului

În primul său discurs în fața adunării, Mazzini, care avea permanent ca scop unificarea Italiei, a aprobat o propunere de unire cu Toscana, iar apoi, pe , a propus alegeri pentru formarea unei viitoare adunări constituante italiene. O comisie de război a fost numită sub responsabilitatea lui  și pe , a fost adoptată o hotărâre de a trimite  pentru a sprijini Piemontul.

La , din cauza dezastrului de la Novara, comisia de guvernământ a fost înlocuită de un triumvirat care a purtat denumirea de "Guvern provizoriu" și a primit "puteri nelimitate pentru războiul de independență și apărarea Republicii". El a fost alcătuit din , deputat de Forlì; , deputat de Roma, și Giuseppe Mazzini, deputat ales în colegiile din Ferrara și Roma, cu 93, 123 și, respectiv, 132 de voturi. Triumviratul a fost condus în mare parte de Mazzini din cauza prestigiului și a personalității sale. El a încercat frecvent să dirijeze activitatea Adunării Constituante, dar triumviratul s-a dovedit lipsit de experiență.

Guvernul din  a fost alcătuit din Rusconi la externe,  la interne, Sturbinetti la educație publică, Manzoni în finanțe, Lazzarini la justiție și Montecchi la lucrări publice. Ministerul de război a fost încredințat unei comisii.

Guvernul roman și-a continuat reformele. La , el a abolit impozitul pe sare și a votat reforma agrară. Pe , el a hotărât să împartă moșiile ecleziastice în loturi pentru familiile cele mai sărace.

Expediția franceză

Pe , Adunarea Națională franceză a votat să trimită o expediție militară pentru a-i proteja pe insurgenții republicani romani împotriva pretențiilor papale și împotriva dominației austriece. Ea a fost însoțită de votul unui credit de  pentru cheltuielile primelor trei luni de operațiuni în ciuda opoziției socialiștilor în frunde de Ledru-Rollin.

Expediția franceză a fost susținută și de președintele Ludovic-Napoleon Bonaparte, și de , liderul Partidului Ordinii. A fost vorba de a se da garanții Partidului Ordinii și catolicilor, în frunte cu , care asiguraseră succesul candidaturii lui Bonaparte la alegerile prezidențiale. Pe de altă parte, Franța avea interese financiare în fostul Stat Papal, pe care dorea să le protejeze.

Majoritatea ziarelor franceze au fost ostile unei intervenții republicane destinate să sprijine revoluționarii romani.

La 22 aprilie, , compus din , a luat numele de Forța Expediționară a Mediteranei. El a fost condus de generalul , duce de Reggio, și s-a îmbarcat de la Toulon și Marsilia la bordul navelor comandate de amiralul . Corpul a fost format din trei brigăzi comandate de generalii ,  și Chadeysson. La , în așteptarea sosirii francezilor, Garibaldi a fost numit general. După prezentarea intențiilor francezilor de către cei trei emisari francezi, La Tour d'Auvergne, Espivent de la Villeboisnet și , în fața autorităților orașului Civitavecchia, corpul a debarcat pe .

Printr-o declarație afișată pe zidurile orașului, guvernul declara că "Guvernul Republicii Franceze, animat de intenții liberale, declară că dorește să respecte vocea majorității populației romane, venind doar ca prieten, în scopul de a-și menține influența legitimă, și hotărăște să nu impună populației nicio formă de guvernământ pe care aceasta nu o dorește." Cu toate acestea, populația i-a primit pe francezi cu ostilitate. Trimișii lui Oudinot la triumvirat au declarat că ocupația urmărește să împiedice intervenția Austriei, Spaniei și Neapolelui și să se asigure de sentimentele precise ale populației cu privire la forma de guvernare și că încearcă să aducă o reconciliere între Pius al IX-lea și romani.

Mazzini a mulțumit Franței pentru disponibilitatea sa de a apăra republica, dar a obiectat că debarcarea trupelor, fără o cerere din partea lui, nu poate fi considerată o misiune de protecție. La întrunirea ședinței, Adunarea romană s-a confruntat cu o alternativă: protestul și lupta armată sau protestul pașnic. Adunarea încredințează triumviratului sarcina de a "salva Republica și de a răspunde forței cu forță".

Pe , s-au dau ordine pentru a proteja Roma,  i s-a permis să pătrundă în timp ce Oudinot a decretat legea marțială, a dezarmat garnizoana de la Civitavecchia și s-a hotărât să pornească spre Orașul Etern:

La , două bărci de la Chiavari,  și , au ajuns în portul Civitavecchia. La bordul lor se aflau 600 de  din divizia  care a fost dizolvată din armata sardă. Această divizie fusese înființată în timpul campaniei din 1848 cu recruți și voluntari din provinciile eliberate din Regatul Lombardia-Veneția. 600 de bersaglieri reprezintă o forță importantă comandată de un om cu o personalitate deosebită, comandantul . Ajunși la Civitavecchia, ei au fost surprinși de prezența trupelor franceze ale lui Oudinot care încercau să le împiedice debarcarea. Aceștia au continuat să ajungă la Porto d'Anzio, unde au debarcat în aceeași zi. Aceștia au ajuns la , în marș forțat, la Roma, unde aveau să contribuie în mod semnificativ la apărarea Republicii.

Pe , , cu provizii pentru trei zile, au pornit în marș spre Roma,, convinși că vor întâmpina doar o rezistență slabă.

Eșecul asaltului francez la Roma pe 30 aprilie
La 30 aprilie,  s-a prezentat cu  împărțiți între  și , după ce voiseră să treacă prin , condamnată de ani de zile. Ei au încercat să escaladeze pereții și au fost respinși de aproximativ  ai Republicii Romane prezenți în oraș (armata cuprindea ). În timpul acestor bătălii care a ținut până seara, s-a remarcat Garibaldi, cu cei  (plus 1.800 de rezerviști). Ieșit pe  cu batalionul său universitar și cu Legiunea italiană, el i-a surprins pe atacatori din spate la  și i-a atacat cu baioneta, punându-i pe fugă. Seara, Oudinot a ordonat retragerea la Civitavecchia, lăsând în urmă mai mult de 500 de morți și 365 de prizonieri. Apărătorii au pierdut 200 de oameni. Generalul Vaillant vorbește despre 80 de morți, 250 de răniți și 250 de prizonieri din tabăra franceză.

La sfârșitul zilei, republica a obținut un triumf, a dovedit atașamentul populației, și armatei, iar  spunea ironic că "ieri a început intrarea francezilor în Roma. Au intrat pe poarta San Pancrazio, în calitate de prizonieri".

Mazzini i-a interzis lui Garibaldi să urmărească trupele franceze, din dorința de a evita o înfrângere umilitoare și în speranța că deputații francezi democrați vor putea să acționeze împotriva guvernului lor. O astfel de alegere avea ulterior să fie criticată pe scară largă în lumina evenimentelor care au urmat. La  triumviratul a emis un decret de natură să demonstreze francezilor că deplânge lupta dureroasă care a avut loc între trupele celor două republici. Acest decret este astfel conceput:

Oudinot a eliberat în schimb un batalion de  capturat la Civitavecchia și pe capelanul trupelor lui Garibaldi, părintele .

Armistițiul cu Franța
Informat de evenimente, Ludovic-Napoleon, președintele Republicii Franceze, nu a ezitat: după  a aprobat toate cererile de întăriri solicitate de Oudinot:  Pe , de la Toulon, un nou ambasador plenipotențiar, baronul de Lesseps, s-a angajat să negocieze un acord amiabil între Pius al IX-lea și revoluționari. Era nevoie de decizii luate rapid din cauza apropierii  programate pentru : restaurarea Papei era una dintre temele de dezbatere, iar majoritatea alegătorilor erau în favoarea restaurării. Dacă exista vreo îndoială, ea a fost eliminată de rezultatele alegerilor care au dat candidaților monarhiști și moderați o majoritate de 450 de locuri din 790, retrogradându-i pe democrați (ca Alexandre Ledru-Rollin) la rolul de spectator.

Pe lângă necesitățile electorale, Ludovic-Napoleon dorea să acționeze rapid din cauza atitudinii celorlalte puteri care intenționau să-și exercite influența asupra peninsulei. Deja în 1831, după intervenția Austriei în Romagna, Franța monarhiei din iulie trimisese o forță expediționară pentru a ocupa Ancona, pentru a-și afirma "dreptul de inspecție" asupra  și Ludovic-Napoleon nu putea face mai puțin decât "regele burghez" Ludovic-Filip.

Republica încercuită
Republica Romană tocmai scăpase de amenințarea trupelor franceze, dar armatele străine au încearcat simultan, dar necoordonat, să răstoarne republica pentru a-și aroga meritele.

Invazia austriacă

Odată cu sfârșitul războiului austro-sard, Austria avea acum mijloacele militare și ocupația Marelui Ducat al Toscanei era necesară pentru ca austriecii să-și restabilească influența în centrul Italiei, în special din cauza debarcării forței expeditoare franceze trimise de Ludovic-Napoleon, pentru a reprima Republica Romană. În paralel cu acțiunile lui d'Aspre, generalul  a ajuns la porțile Bolognei. Aceasta avea două avantaje importante față de : în primul rând, el nu mai era un invadator, ci venea în numele ""  și, în al doilea rând, corpul de expediție era compus din , întrucât Radetzky nu mai are nevoie să mențină trupe mari la granița de pe Ticino. Asaltul asupra orașului, apărat de mai puțin de , a început la . La ,  a primit întăririle aduse de  care au sosit din Mantova cu artilerie. Pe , orașul a fost bombardat și a doua zi a capitulat. Wimpffen a continuat spre Ancona unde a ajuns la . Orașul era o cetate comandată de  și apărată doar de . Atacul pe uscat și pe mare a început la . Pe , Wimpffen a primit de la Gorzkowski 5000 de toscani trimiși de Leopold al II-lea și comandați de Liechtenstein. La , după două săptămâni de bombardament, Zambeccari a acceptat propunerea de capitulare a lui Wimpffen, care a fost semnată la . Pe , cetatea și redutele ei au trecut în mâinile austriecilor.

Invazia napolitană
Mai exista un competitor: Ferdinand al II-lea, regele celor Două Sicilii. În lunile anterioare, el a reusit să înăbușe insurgența siciliană () și să suprime libertatea constituțională prin dizolvarea Camerei de la Napoli ( și ). Regele Neapolelui se putea baza, de asemenea, pe prestigiul adus de ospitalitatea pe care a oferit-o din  papei Pius al IX-lea în cetatea Gaeta. Ferdinand s-a hotărât să facă încercarea și a încredințat invazia Republicii Romane generalului  în fruntea unei forțe expediționare de între 10 și .

Pe , cu , generalul , care dorea să cucerească Palestrina, s-a ciocnit cu cei  ai lui Garibaldi și ai șefului său de stat major, , comandantul bersaglierilor lombarzi, care au contraatacat și l-au obligat pe Lanza să fugă. Această luptă, deși nesemnificativă din punct de vedere militar, a contribuit la moralul luptătorilor republicani. Rechemat de Mazzini din cauza temerii de un nou atac al trupelor franceze, Garibaldi s-a întors la Roma.

Pe , Garibaldi și  au fost numiți generali de divizie și ambii s-au angajat în luptă împotriva bourbonilor. Roselli a preluat comanda armatei romane și Garibaldi pe cea a corpului de luptă. Și-a mutat oamenii la Velletri unde se aflau bourbonii. Lanza, căruia între timp i se alăturase Ferdinand al II-lea, s-a confruntat cu o nouă luptă și a preferat să se retragă în Terracina cu cei . Garibaldi credea că îl va opri cu cei  și l-a atacat. Disproporția forțelor a fost prea mare și atacul a fost respins de armata Bourbonilor, care și-a oprit retragerea. De aceea, Garibaldi a fost puternic criticat de Roselli.

La , Roselli s-a întors la Roma, unde a fost primit cu entuziasm, în timp ce Garibaldi, cu autorizarea triumviratului, a intrat în Rocca d'Arce. Manara a intrat la  în Fosinone, și la  în Ripi, pentru a răscula populația împotriva generalului , ultimul ministru de război al lui Pius al IX-lea. În timpul retragerii napolitanilor, rezistența consta doar din grupuri de țărani, organizate rapid de Zucchi. Garibaldi a fost rechemat pe  la Roma, unde a ajuns la .

Expediția spaniolă
O forță expediționară spaniolă, compusă din  comandați de  a sosit în Gaeta în preajma lui . Ea a fost trecută în revistă și binecuvântată de Pius al IX-lea și apoi a plecat spre Terracina după plecarea lui Roselli. Spaniolii nu s-au îndreptat spre Roma, ci au mers spre Umbria, pe care austriecii nu o ocupaseră. Au stat acolo până la sfârșitul anului. Evident, Parisul nu dorește prezența lor la Roma în așteptarea următoarei bătălii.

Misiunea diplomatică a lui Lesseps
Sosirea lui Ferdinand de Lesseps a permis negocierea unui armistițiu de douăzeci de zile, între  și .Giuseppe Mazzini și Ferdinand de Lesseps au încercat apoi să ajungă la un acord mai durabil. Aceștia au căzut de acord la   și au scris textul unui tratat:

Între timp, de partea franceză, pregătirile militare au început cu debarcarea de noi trupe și dezvoltarea infrastructurilor de către geniști.

Denunțarea tratatului
După alegerile din mai, Ludovic-Napoleon l-a numit din nou pe Odilon Barrot în fruntea unui , din care făcea parte și Alexis de Tocqueville, numit ministru de externe. Noua adunare a refuzat să ratifice armistițiul și acordul negociat de către Lesseps. Ludovic-Napoleon era hotărât să obțină rezultatul maxim și să-și consolideze autoritatea spălând rușinea înfrângerii din . La , el a trimis două scrisori: una lui Oudinot, ordonându-i să asedieze orașul și unul lui Lesseps, prin care îl obliga să își considere misiunea încheiată și să se întoarcă în Franța. Lesseps a demisionat din serviciul diplomatic. El a fost apoi acuzat de colaborare cu inamicul și avea să fie apărat în Cameră de către Ledru-Rollin, după ce a fost trimis de Adunarea majoritar conservatoare sub jurisdicția Consiliului de Stat, care îl acuza că ar fi recunoscut guvernului roman drept   . El a scris un memoriu care au fost făcut public în iulie 1849.

Astfel, abia informat cu privire la acordurile din , Oudinot a repudiat termenii negociați de Lesseps și și-a informat ofițerii în acest sens. A adunat  și mijloace puternice de asalt. A denunțat armistițiul cu Roselli la , cu efect din , ceea ce a anunțat reluarea luptelor.

Declarația de reluare a ostilităților
 Brigada 1 (comandant Garibaldi)

Legiunea italiană (  ) Regimentul veteranilor (600) Batalionul financiar (250)

Batalion studenți (300)  Batalionul emigranți (300)

 Brigada 2 (comandant Masi)

regimentele 1, 2, 3, 5, 6 și 8 ale infanteriei de linie pontificale () Batalionul Gărzile Naționale (aproximativ  )

 Brigada 3 cavalerie (sub comanda lui Savini)

Regimentul dragpni papali (304)  </br> Escadrila de carabinieri călare (61)

 Brigada 4 (sub comanda lui Galletti)

Batalionul Bersaglieri Lombarzi (300 de oameni, comandați de Manara) Batalionul de carabinieri (450) Batalionul pontifical de artilerie (505) Batalionul pontifical de geniu (450)  La soldații învinși în  se adaugă  și 75 de tunuri, un total de  care corespunde cu numărul angajat de Carol Albert în prima fază a primului război de independență italian. Trupele au fost organizate în trei divizii comandate de generalii , Angely și .

Pentru guvernul roman, se punea problema cum să apere Roma. Garibaldi și Pisacane au propus să se ducă lupte în afara Romei, în timp ce Mazzini, conștient că situația este pierdută, a ales să-și mențină trupele în Roma pentru a consacra eroismul și sacrificiul orașului etern.

Oudinot a ordonat deplasarea trupelor care au ocupat în noaptea de  spre  Villa Pamphili, cu o zi înainte, contrar angajamentului luat.

Asediul Romei

Francezii au revenit la zidul de incintă și l-au aruncat în aer. Cei 400 de apărători a fost capturați în somn sau au fugit către vila Corsini și mănăstirea San Pancrazio, care sunt puncte-cheie ale Romei. Cu ajutorul artileriei, ambele obiective au fost cucerite de infanteria franceză. Ziua a continuat într-o serie de contraatacuri. Garibaldi a atacat prin poarta  ale cărei străzi adiacente, prea mici, nu permiteau un atac masiv. Unele faze ale luptelor s-au desfășurat în luptă la baionetă. Alte lupte au pornit spre  și au durat toată ziua împotriva trupelor franceze bine comandate, în superioritate numerică și de echipamente. Pe , trupele romane au atacat în valuri, mai întâi cele ale lui Garibaldi, trei ore mai târziu cele ale lui Manara, trei ore mai târziu cele ale lui Medici. Lui Garibaldi i s-a reproșat această succesiune de atacuri necontrolate de el, trupele trebuind să se regrupeze de fiecare dată. Pe măsură ce cădea noaptea, Villa Corsini și Villa Valentini au căzut în mâinile atacatorilor. Din partea romană, au căzut  din cei  împotriva celor .

La 4 iunie a început cu adevărat asediul. Statul major francez a decis să nu se lupte pe străzile orașului, întrucât trupele regulate suferiseră pierderi grele pe baricadele din Paris, Milano, Viena în timpul revoluțiilor din 1848. Scopul francezilor rămânea Janiculum, poarta San Pancrazio și poarta Portese, apărate de Garibaldi. În exterior, 300 de apărători comandați de  ocupaseră Villa Vascello. O ieșire s-a soldat cu un eșec la . Bombardarea orașului a început pe .

În Franța, repercusiunile acestei expediții militare au atins apogeul  când, după votul adunării care a aprobat întărirea creditelor financiare pentru expediția militară împotriva Republicii Romane, un grup de deputați  sub conducerea lui Alexandre Ledru-Rollin, a cerut punerea sub acuzare a președintelui Republicii și a premierului Odilon Barrot, pe care îi acuza de încălcarea articolului 5 din preambulul constituției Republicii: . Demonstrația republicană de pe bulevardele principale ale Parisului a fost dispersată de către trupele generalului Changarnier, mai mulți deputați republicani baricadându-se apoi în Conservatorul Național de Arte și Meserii, unde au hotărât să se întrunească în convenție pentru a stabili un guvern provizoriu. După trei sferturi de oră, ei au fost însă forțați să fugă. Eșecul acestei zile de demonstrații a dus la noi măsuri de represiune, care au completat dezorganizarea extremei stângi. Șase ziare au fost desființate, iar la  Adunarea a adoptat o lege privind cluburile, care permitea guvernului să suspende libertatea de asociere timp de un an. La , a fost votată o lege complementară privind presa. Liderii republicani implicați în ziua de  au fost deferiți . Din cei 67 de inculpați, inclusiv 16 deputați, urmăriți pentru , doar 31 erau prezenți. Cei 16 deputați au fost demiși din funcție, în timp ce Ledru Rollin și 35 de inculpați absenți au fost condamnați în absență la deportare. .

Noul ministru al afacerilor externe, Tocqueville, numit pe , a rămas surd la drama romană, care a devenit cel mai complicat subiect pe care a trebuit să îl trateze în timpul mandatului său. El l-a numit pe prietenul său  ambasador la Roma, dar acesta s-a opus rapid din cauza complicației politice și diplomatice pe care o constituia afacerea.

Orașul Roma a fost bombardat până la . În noaptea de  spre , francezii au cucerit prima linie de apărare. Guvernul Republicii Romane a refuzat încă o dată să capituleze, Oudinot a reluat bombardamentele cu mai multă vehemență, de data aceasta direct asupra Romei pentru a forța triumviratul să se predea. După șase zile de bombardament, pe , un nou atac a fost ordonat pe punctul strategic de la Janiculum, Villa Vascello, dar a fost respins de Medici și de voluntarii săi. La , Oudinot a ordonat un atac general și a intrat în posesia  care constituia a doua linie de apărare. Pe Janiculum, a avut loc ultima bătălie a Republicii Romane, Garibaldi a apărat Vascello, iar oamenii s-au luptat cu arme albe. Romanii au deplâns pierderea a 400 de oameni.

Sfârșitul Republicii
În fața Adunării Constituante reunite, Mazzini a declarat că opțiunile erau capitularea totală, lupte de stradă în oraș cu toate consecințele dezastruoase pe care le poate provoca, sau plecarea armatei. Garibaldi, absent deoarece era pe front, a transmis că alesese a treia soluție și apoi, în timpul unui discurs adresat Adunării Constituante, s-a pronunțat pentru plecarea din Roma și a spus:    .

La puțin timp după miezul nopții de , Adunarea Constituantă a aprobat propunerea de capitulare care conține doar    O delegație municipală a declanșat convorbiri despre condițiile de capitulare, convorbiri refuzate de Oudinot. Mazzini și triumviratul nu au acceptat capitularea și au demisionat. Ei au fost înlocuiți cu    ,  și .

În aceeași zi, Garibaldi a ținut un discurs la Piața San Pietro: El a stabilit reîntâlnirea în aceeași seară și a plecat pe poarta San Giovanni cu  salutați de mulțime. În același timp, capitularea necondiționată a fost acceptată de Adunarea Romană.

Pe  la prânz, francezii au ocupat , Castelul Sant'Angelo,  și  în timp ce Adunarea Constituantă a aprobat noua constituție. Oudinot a intrat abia seara doar cu  și a publicat un comunicat.  El a proclamat legea marțială, numindu-l pe Rostolan guvernator al Romei..

În după-amiaza zilei de , Giuseppe Galletti a citit Constituția oamenilor de pe balconul . Seara, un batalion de vânători francezi a invitat Adunarea, a cărei vicepreședinție era asigurată de Charles-Lucien Bonaparte, unul dintre nepoții lui Napoleon I, să evacueze. Ea a formulat un protest oficial în limba franceză:  A fost sfârșitul Republicii pentru care Mazzini a avut aceste cuvinte câțiva ani mai târziu:

Restaurarea puterii ecleziastice
Restaurarea a fost însoțită de o situație haotică, religioși și francezi fiind uciși. În timpul unei călătorii la Gaeta, Oudinot și-a exprimat în fața cardinalului Antonelli nerăbdarea pentru întoarcerea Papei. La , trei cardinali reacționari, numiți de Pius al IX-lea, Della Genga, Vannicelli și Altieri, porecliți "triumviratul roșu", au luat locul triumviratului. Ei au primit de la Oudinot guvernul civil și, începând cu , au abrogat toate legile adoptate începând cu .

Represiunea, pe care Massimo d'Azeglio a numit-o ("Răzbunarea preoțească"), s-a abătut asupra republicanilor romani precum și asupra armatei și administrației. Potrivit registrelor ,  au fost urmărite penal, dintre care 300 aparțineau claselor de mijloc sau superioare. Tocqueville l-a informat pe Corcelles că refuză ca armata să dețină rolul de poliție politică pentru puterea eclesiastică, ceea ce Oudinot a confirmat. Barrot și-a exprimat dezaprobarea și l-a acuzat în special pe Corcelles.

La cererea lui Tocqueville, Azeglio, prim-ministrul Regatului Sardiniei, a analizat situația după revenirea autorităților bisericești:

Spre deosebire de francezi, austriecii au pus în aplicare o represiune acerbă ducând până la execuții sumare.

La mijlocul lui august, Oudinot a fost înlocuit de locotenent-colonelul , un prieten apropiat al lui Ludovic-Napoleon, care i-a trimis o scrisoare care îi amintea misiunea expediției și, în special, modul în care înțelege el restabilirea statului:  Scrisoarea a fost făcută publică, iar Pius al IX-lea a răspuns cu un  abia la  . A anunțat o amnistie, constituirea unui Consiliu de Stat și a unui consulat de stat pentru finanțe, ambele cu rol doar consultativ, precum și adunări alese, consilii comunale, pe care Barrot le-a prezentat Adunării, drept succese, conforme aspirațiilor lui Ludovic Napoleon.

Puțini deputați au răspuns, iar Victor Hugo, pe de altă parte, a ținut un discurs în Adunare:

La , Barrot a fost înlocuit. Papa, între timp, s-a întors în Roma abia la .

Urmările
Presa italiană și cea internațională au urmărit evenimentele și în special acțiunile lui Garibaldi.  a descris prin litografii fiecare etapă a operațiunii. În martie, proclamarea Republicii, în aprilie-mai, plecarea și debarcarea forței expediționare franceze și portretul lui Garibaldi cu titlul . Ziarul britanic The Times a trimis și el un corespondent special, care nu-și ascundea admirația pentru Garibaldi.

Această acoperire mediatică a conferit o mare importanță lui Garibaldi și Mazzini, în special în fața mișcărilor democratice și liberale din Europa și Statele Unite. Unii lideri romani, între care Mazzini, au beneficiat de mijloace diplomatice americane pentru a părăsi Roma. După acest angajament, George Sand și Louis Blanc i-au adus un omagiu. White scria: Pentru Mazzini, exilul a devenit definitiv, din aversiune față de Franța, el a ales Regatul Unit și s-a întors în Italia abia în pragul morții sale.

Pentru Italia, acest episod republican a dat naștere "", controversa politică referitoare la rolul Romei, sediul  a papei, dar și capitala Regatului Italiei, precum și relațiile dificile dintre Statul italian și Biserică fiind reglementate abia prin acordurile de la Lateran, din 1929.

Pentru Franța, papa a fost repus în prerogativele sale în contradicție cu voința romanilor și a italienilor împotriva cărora trupele franceze a trebuit să-l apere până în 1870. Ulterior, Napoleon al III-lea a susținut Regatul Sardiniei, al cărui obiectiv era cucerirea teritoriilor de sub dominația austriacă. Franța s-a angajat într-un război cu sarzii în 1859, dar a refuzat să evacueze Roma, care a rămas un punct de tensiune. Astfel, Garibaldi, de două ori și din proprie inițiativă, a încercat să cucerească Roma. A fost arestat pentru prima oară în 1862 de către armata italiană la , deoarece ea nu dorea să-l vadă destabilizând nou-înființatul Regat al Italiei printr-o nouă campanie militară a Franței care îl sprijinise să-și obțină unificarea, și a doua oară de către trupele franco-pontificale la , în 1867. Trupele franceze au părăsit Roma abia în 1870, din cauza războiului franco-prusac, după care  orașul a fost anexat de Regatul Italian și a devenit capitala acestuia.

Filmografie și literatură

 Turnat în 1973, filmul  de Pasquale Festa Campanile, cu Adriano Celentano.
 Turnat în 1990, filmul de televiziune al lui ,  cu Alberto Sordi, Nino Manfredi, ,  și .
 Romanul istoric italian   .

Note de completare

Note bibliografice

Bibliografie

Fondări în 1849
Desființări în 1849
Revoluții din secolul al XIX-lea
Istoria Romei
Statul papal
Risorgimento
Foste state din Peninsula Italiană
Articole din domeniul proiectului Franța
Foste republici

Republica Romană (1849)


Osvaldo Noé Golijov (; born December 5, 1960) is an Argentine composer of classical music and music professor, known for his vocal and orchestral work.

Biography
Osvaldo Golijov was born in and grew up in La Plata, Argentina, in a Jewish family that immigrated to Argentina from Romania. His mother was a piano teacher, and his father was a physician. He studied piano in La Plata and studied composition with Gerardo Gandini.

In 1983, Golijov immigrated to Israel, where he studied with Mark Kopytman at the Rubin Academy of Music in Jerusalem. Three years later, he studied with George Crumb at the University of Pennsylvania, where he earned his Doctor of Philosophy degree. In 1991, Golijov joined the faculty of the College of the Holy Cross in Worcester, Massachusetts, where he was named Loyola Professor of Music in 2007. During the 2012–13 concert season, he occupied the Richard and Barbara Debs Composer's Chair at Carnegie Hall.

As of 2016, Golijov lives in Brookline, Massachusetts.

Golijov is married to author Leah Hager Cohen. He was previously married to architect and designer Neri Oxman., and has three children with his first wife, Silvia, who is a Special Education teacher.

Music career
Golijov grew up listening to chamber music, Jewish liturgical and klezmer music, and the nuevo tango of Ástor Piazzolla. His Dreams and Prayers of Isaac the Blind was inspired by the writings and teachings of Rabbi Yitzhak Saggi Nehor.

In 1996, his work Oceana was premiered at the Oregon Bach Festival. He composed La Pasión según San Marcos for the Passion 2000 project in commemoration of the 250th anniversary of the death of Johann Sebastian Bach. In 2010, he composed Sidereus for a consortium of 35 American orchestras, to commemorate Galileo.

Golijov had a long working relationship with soprano Dawn Upshaw, who he called his muse. She premiered some of his works, often written specifically for her. These included Three Songs for Soprano and Orchestra and his popular opera, Ainadamar, which premiered at Tanglewood in 2003.

Starting in 2000, Golijov composed movie soundtracks for documentaries and other films, including The Man Who Cried, Youth Without Youth, Tetro and Twixt. He also composed and arranged chamber music, including for the Kronos Quartet (Nuevo) and the St. Lawrence String Quartet.

Golijov's song cycle "Falling Out of Time" was inspired by a novel by Israeli author David Grossman.

Controversies

Golijov came under scrutiny in 2011 for a series of commissions that were either delayed or cancelled. A violin concerto written for the Los Angeles Philharmonic was not completed in time, Golijov missed a second deadline the following year in Berlin, and a third composition missed its January 2013 premiere at Disney Hall.

This followed a similar cancellation in 2010, when a scheduled song cycle had to be removed from the program when it was not completed in time. The March 2011 premiere of a new string quartet for the St. Lawrence Quartet was also postponed, though the work, Qohelet, was completed later that year and premiered by the quartet in October 2011.

Around 2006, the Metropolitan Opera commissioned Golijov to compose an opera, to be performed in the 2018–19 season. In 2016, the Met cancelled the commission because of the composer's lack of progress.

Tom Manoff, a composer and critic, and Brian McWhorter, a trumpeter, alleged that Golijov's Sidereus was largely copied from Michael Ward-Bergeman's composition Barbeich. Alex Ross of The New Yorker reviewed both scores and wrote, "To put it bluntly, 'Sidereus' is 'Barbeich' with additional material attached." Ross added that Ward-Bergeman knew of and did not object to Golijov's borrowings, having written, "Osvaldo and I came to an agreement regarding the use of 'Barbeich' for 'Sidereus.' The terms were clearly understood, and we were both happy to agree. Osvaldo and I have been friends and collaborators for years. I don't have anything else to say about the matter." A consortium of 35 orchestras had paid Golijov $75,000, supplemented by a $50,000 grant from the League of American Orchestras, to write a 20-minute work. The work that Golijov produced was only 9 minutes. Golijov had used that same musical material in his 2009 composition Radio.

Golijov responded to these questions by explaining that he composed the original musical material jointly with Ward-Bergeman for a film score which in the end did not include the material, and that he used it by agreement with Ward-Bergeman, who did not comment publicly on the matter. Golijov cited Monteverdi, Schubert and Mahler as other composers who used existing musical material to create new music.

Notable compositions
Some of Golijov's notable works include the following:

 Yiddishbbuk (1992), for string quartet.
 The Dreams and Prayers of Isaac the Blind (1994), for klezmer clarinet and string quartet (and later for clarinet and string orchestra)
 Oceana (1996), cantata for soloist, boys choir, chorus, electric guitars, and reduced orchestra (strings, flutes, and percussion).
 La Pasión según San Marcos (St. Mark's Passion) (2000)
 Three Songs for Soprano and Orchestra (2001). Lúa Descolorida from this set was later repurposed as the 'Peter's Tears' Aria in La Pasión según San Marcos.
 Tenebrae (2002), for soprano, clarinet and string quartet.
 Ainadamar (2003): Golijov's first opera, libretto by David Henry Hwang.
 Ayre (2004): a song cycle for soprano and ensemble, premiered by Upshaw and The Andalucian Dogs.
 Azul (2006), for cello and orchestra, premiered by Yo-Yo Ma at Tanglewood.
 She Was Here (2008), an orchestration of four songs by Schubert, premiered by the Saint Paul Chamber Orchestra.
 Sidereus (2010), for orchestra, commissioned by a consortium of 36 orchestras.

Awards and recognition

Awards
 Guggenheim Fellowship (1995)
 MacArthur Fellowship (2003)
 Musical America Composer of the Year (2006)
 Grammy Awards x2 (2007): Ainadamar, Best Opera Recording and Best Classical Contemporary Composition
 Vilcek Prize in Music (2008)

Appointments
 Merkin Hall (New York), composer-in-residence (1998)
 Los Angeles Philharmonic Music Alive Series, composer-in-residence (2001)
 Ravinia Festival, composer-in-residence (2002)
 Spoleto Festival USA, composer-in-residence (2002, 2011)
 Ojai Music Festival, composer-in-residence (2006)
 Mostly Mozart Festival, composer-in-residence (2007)
 Chicago Symphony Orchestra, composer-in-residence (2007–2010)
 Holland Festival, composer-in-residence (2008)
 Carnegie Hall, Debs Composer Chair (2012–13)

Selected discography
Film soundtracks
 Youth Without Youth soundtrack (Deutsche Grammophon/Universal Classics, 2007)
 Tetro soundtrack (Deutsche Grammophon/Universal Classics, 2009)
 The Man Who Cried soundtrack (Sony Classical/SME SK 61870)
Voice, chamber music and orchestral
 Yiddishbbuk (EMI Classics 7243 5 57356 2 1) – nominated for a 2003 Grammy for Best Chamber Music Performance
 Oceana (Deutsche Grammophon/Universal Classics, 2007)
 Ayre (Deutsche Grammophon/Universal Classics 477 5414)—nominated for a 2006 Grammy for Best Classical Contemporary Composition
 Ainadamar (Dawn Upshaw, Robert Spano, Atlanta Symphony Orchestra) (Deutsche Grammophon/Universal Classics)—won two 2007 Grammy Awards for recording and for composition
 La Pasión según San Marcos The Passion according to St. Mark (live & studio) (Deutsche Grammophon/Universal Classics 479 0346)
 The Dreams and Prayers of Isaac the Blind performed by the Kronos Quartet (Nonesuch/Elektra 79444)
 Voices of Light, Lúa Descolorida sung by soprano Dawn Upshaw (Nonesuch/Elektra 79812)
 Night Prayers, K'vakarat on recording of the Kronos Quartet (Nonesuch/Elektra 79346)
 Caravan arrangements for the Kronos Quartet (Nonesuch/Elektra 79490)

References

External links
 Official website of Osvaldo Golijov
 Osvaldo Golijov discusses Aidanamar on WGBH radio
 NPR's Tom Huizenga on La Pasión Según San Marcos
 The Passion of Osvaldo Golijov

Argentine classical composers
American classical composers
1960 births
Living people
Jewish classical composers
EMI Classics and Virgin Classics artists
Deutsche Grammophon artists
Male classical composers
Grammy Award winners
MacArthur Fellows
Argentine emigrants to the United States
Argentine Jews
Argentine people of Romanian-Jewish descent
People from La Plata
20th-century Argentine artists
21st-century American composers
20th-century classical composers
21st-century classical composers
20th-century American composers
20th-century American male musicians
21st-century American male musicians
Nonesuch Records artists

Osvaldo Golijov


Elisabeth Volkenrath (née Mühlau; 5 September 1919 – 13 December 1945) was a German supervisor at several Nazi concentration camps during World War II.

Volkenrath, née Mühlau, was an ungelernte Hilfskraft (unskilled worker) when she volunteered for service in a concentration camp. In October 1941 she began working at Ravensbrück concentration camp as a guard. In March 1942, she was sent to Auschwitz Birkenau where she worked in the same function as at Ravensbrück. At Auschwitz, she met SS-Rottenführer Heinz Volkenrath, who had worked there since 1941 as SS-Blockführer. The couple married in 1943. Elisabeth Volkenrath participated in the selection of prisoners for the gas chambers and, in November 1944, was promoted to Oberaufseherin for all camp sections for female prisoners at Auschwitz.

Elisabeth Volkenrath was transferred to Bergen-Belsen when Auschwitz was closed. From February 1945, she was Oberaufseherin (supervising wardress) at Bergen-Belsen.

Belsen trial
In April 1945, Volkenrath was arrested by the British Army, and was tried in the Belsen trial, at which she was convicted of war crimes. Sentenced to death, she was executed by hanging at Hamelin Prison by Albert Pierrepoint on 13 December 1945. She was executed in the same prison that Irma Grese (The Hyena of Auschwitz) was in.

References

1919 births
1945 deaths
Auschwitz concentration camp personnel
Belsen trial executions
Executed German mass murderers
Executed German women
Female guards in Nazi concentration camps
Holocaust perpetrators in Poland
People from the Province of Silesia
People from Złotoryja County
Ravensbrück concentration camp personnel

Elisabeth Volkenrath


Kolbeinstangaviti er 19,5 metra hár ferstrendur viti sem stendur á austanverðum Kolbeinstanga í Vopnafirði, í landi Leiðarhafnar, norðan við Vopnafjarðarbæ. Vitinn var reistur 1942 en ekki tekinn í notkun fyrr en tveimur árum síðar þegar ljóshús í hann fékkst sent frá Bretlandi. Hann var gerður eftir sömu teikningu og Kálfshamarsviti, en ólíkt honum hefur hann ekki verið kústaður með þéttiefni og heldur því upprunalegu útliti með steiningu úr hvítu og svörtu kvarsi. Ljóseinkenni vitans er LFl WRG 10s (langt blikkljós í þrískiptum geira á 10 sekúndna fresti).

Vitar á Íslandi
Vopnafjörður

Kolbeinstangaviti


is a town located in Kamimashiki District, Kumamoto Prefecture, Japan.

As of February 2017, the town has an estimated population of 10,924 and a density of 190 persons per km². The total area is 57.87 km².

Geography

Climate
Kōsa has a humid subtropical climate (Köppen climate classification Cfa) with hot, humid summers and cool winters. There is significant precipitation throughout the year, especially during June and July. The average annual temperature in Kōsa is . The average annual rainfall is  with June as the wettest month. The temperatures are highest on average in August, at around , and lowest in January, at around . The highest temperature ever recorded in Kōsa was  on 14 August 2018; the coldest temperature ever recorded was  on 25 January 2016.

Demographics
Per Japanese census data, the population of Kōsa in 2020 is 10,132 people. Kōsa has been conducting censuses since 1920.

Sports
Since its inception in 1983, the Kumamoto Kōsa 10-Miler road race has seen several top rated achievements being set during the event, which is ran in December. The most recent new world record for the 10 miles was set in December 2022 by Bernard Koech.

References

External links

Kōsa official website

Towns in Kumamoto Prefecture

Kōsa, Kumamoto


Die Route nationale 778, kurz N 778 oder RN 778, war eine französische Nationalstraße.

Die Straße existierte in den Jahren von 1933 bis 1973 und verlief in drei Teilstücken zwischen Saint-Brieuc und Meucon. Sie hatte von 1948 bis 1973 innerhalb von Saint-Brieuc einen Seitenast, der zum Hafen Le Légué führte. Damals als N 778A ausgeschildert, trägt die Straße heute die Nummer D 779.

Weblinks
 Route nationale française auf WikiSara, eine Auflistung aller Nationalstraßen (französisch)

778
Straße in der Bretagne

Route nationale 778


Adrien du Moulinet d'Hardemare, en religion frère Paul-Adrien, né le 28 avril 1981, est un prêtre dominicain et vidéaste français.

Biographie

Né dans une famille catholiqueet ancien scout, il passe son enfance à Bayeux . Il est ancien élève de l'ENSAE. Après l'adolecence où il s'est éloigné de la religion, il s'en rapproche à 21 ans et entre dans l'ordre des Prêcheurs en 2005 à 24 ans avec une volonté d'évangélisation et est ordonné prêtre le 29 juin 2014. Il commence son prédicat de prêtre au couvent de la Tourette, ce qui lui permet d'être aumônier scolaire et professeur de mathématiques dans le secondaire à Lyon. Il crée notamment une troupe scoute du mouvement Scout de France à Givors dans la banlieue populaire de Lyon, le " Groupe Frère Paul-Adrien". Il ira ensuite un an à Nancy où il lancera sa chaîne Youtube. Aujourd'hui, il vit au couvent du Faubourg Saint-Honoré à Paris. Il vient de constituer une équipe pour l'accompagner dans son ministère digital. En parallèle de cette activité, il est également youtubeur et conférencier.

Activités sur Internet

Ne se sentant pas prédicateur de rue mais voulant tout de même faire connaître le catholicisme au plus grand nombre, le frère Paul-Adrien lance une chaîne Youtube en 2019 et une chaîne Twitch en 2020. Il est également présent sur des réseaux sociaux (TikTok, Instagram et Facebook) et a également  réuni une communauté sur le service Discord. Il utilise cette présence sur Internet afin de faire découvrir la foi catholique en parlant de théologie, de la Bible, en abordant des questions de société ou tout autre sujet à un public de 18 à 35 ans n'allant pas à la messe ou qui se sent rejeté. Née d'une initiative personnelle, cette activité veut s'inscrire dans la continuité de la tradition dominicaine qui était de prêcher dans la rue et est devenue son activité principale depuis l'été 2020.
De plus, il a rassemblé, notamment pendant le premier confinement, des milliers d'internautes lors de veillées en ligne inspirées des « veillées scoutes ».

Il est considéré, en août 2023, comme l'influenceur catholique français le plus suivi sur YouTube. Sa notoriété lui permet d'être remarqué lors de sa présence aux journées mondiales de la jeunesse 2023 à Lisbonne.

Notes et références

Articles connexes
 Raymond d'Izarny
 Pierre-Hervé Grosjean

Liens externes

Naissance en avril 1981
Dominicain français
Prêtre catholique français du XXIe siècle
Vidéaste web français
Vidéaste web sur YouTube
Vidéaste web sur TikTok
Streameur Twitch

Paul-Adrien d'Hardemare


Discografia Siei se compune din șase albume de studio, șase albume live, treizeci și patru discuri single (inclusiv unsprezece ca și artist secundar), și cincisprezece videoclipuri. Până în octombrie 2014, a vândut 25 de milioane de cântece în întreaga lume. În 1997, Sia a lansat albumul său de studio de debut întitulat OnlySee. A lansat cel de-al doilea său album, Healing Is Difficult, în 2001. Albumul a dat naștere la trei discuri single: "Taken for Granted", "Little Man" și "Drink to Get Drunk". Discul single principal, "Taken for Granted", a fost un succes în Regatul Unit, poziționându-se la numărul 10 în UK Singles Chart.

În 2004, Sia a lansat cel de-al treilea său album de studio, Colour the Small One. Discurile single ale sale include "Don't Bring Me Down", "Breathe Me", "Where I Belong" și "Numb". "Breathe Me" a fost cel mai de succes disc single de pe Colour The Small One, poziționându-se la numărul 19 în Danemarca, numărul 71 în Regatul Unit și numărul 81 în Franța. În 2008, Sia a lansat cel de-al patrulea său album de studio, Some People Have Real Problems. Albumul a fost certificat de aur de către Australian Recording Industry Association (ARIA), și a dat naștere la patru discuri single: "Day Too Soon", "The Girl You Lost to Cocaine", "Soon We'll Be Found" și "Buttons". Următorul album We Are Born a fost făcut disponibil în 2010. A fost certificat de aur de către ARIA, și a dat naștere la discurile single "You've Changed", "Clap Your Hands", "Bring Night" și "I'm in Here"

În 2011, Sia a colaborat în discurile single de top zece "Titanium" de David Guetta și "Wild Ones" de Flo Rida. În 2013, Sia a contribuit cântecului "Elastic Heart" de pe coloana sonoră al filmului american din 2013 Jocurile foamei: Sfidarea. Un an mai târziu, a lansat cel de-al șaselea său album de studio, 1000 Forms of Fear. Acesta a devenit cea mai de succes lansare al Siei, poziționându-se în vârful clasamentelor muzicale din Australia, Canada, și Statele Unite ale Americii. În plus, acesta a fost certificat de platină în Australia și aur în Franța. Discul single al său principal "Chandelier" a devenit cel mai bun single clasat ca artist principal, poziționându-se înăuntrul top-urilor zece din clasamentele din mai multe țări. 1000 Forms of Fear a fost promovat mai departe de către discurile single, "Big Girls Cry", versiunea solo al cântecului "Elastic Heart" și "Fire Meet Gasoline".

Cel de-al șaptelea album al Siei, This Is Acting, a fost lansat la data de 29 ianuarie 2016. A devenit cel de-al doilea ei album consecutiv care să intre în clasamentul din Australia și s-a poziționat în top zece în diferite țări, printre care Canada, Regatul Unit și Statele Unite ale Americii. A dat naștere la două hit-uri de top zece în țara ei natală: "Alive" și "Cheap Thrills" (solo sau în colaborare cu cântărețul/rapperul Sean Paul).

Pentru munca sa ca și compozitor, a vândut 25 de milioane de cântece în întreaga lume până în luna octombrie 2014.

Albume

Albume de studio

Compilații

Albume live

Albume remixate

Albume video

Discuri single

Ca artist principal

Ca artist secundar

Cântece promoționale

Alte cântece intrate în clasamente

Cântece compuse și alte apariții

Videoclipuri

Videoclipuri ca artist secundar

Note

Referințe

Legături externe
 Site oficial
 Profilul interpretei pe site-ul VEVO
 Discografia Siei la Discogs
 Sia Furler pe Internet Movie Database

Sia
Sia

Discografia Siei


Mikveh or mikvah (,  mikva'ot, mikvoth, mikvot, or (Yiddish) mikves, lit., "a collection") is a bath used for the purpose of ritual immersion in Judaism to achieve ritual purity.

Most forms of ritual impurity can be purified through immersion in any natural collection of water. However, some impurities, such as a zav, require "living water", such as springs or groundwater wells. Living water has the further advantage of being able to purify even while flowing, as opposed to rainwater which must be stationary to purify. The mikveh is designed to simplify this requirement, by providing a bathing facility that remains in contact with a natural source of water.

In Orthodox Judaism, these regulations are steadfastly adhered to; consequently, the mikveh is central to an Orthodox Jewish community. Conservative Judaism also formally holds to the regulations. The existence of a mikveh is considered so important that a Jewish community is required to construct a mikveh even before building a synagogue, and must go to the extreme of selling Torah scrolls, or even a synagogue if necessary, to provide funding for its construction.

Etymology
Formed from the Semitic root ק-ו-ה (q-w-h, "collect"). In the Hebrew Bible, the word is employed in the sense of "collection", including in the phrase מקוה המים (miqwêh hammayim, "collection of water") in Gen. 1:10, Ex. 7:19, and Lev. 11:36. Ben Sira is the earliest author to use מקוה as a word for "pool" (Ecclus 43:20, 48:17) and the Mishnah is the earliest text to use it in the sense of "ritual bath".

History

Before the beginning of the first century BC, neither written sources nor archaeology gives any indication about the existence of specific installations used for ritual cleansing. Mikvoth appear at the beginning of the first century BC, and from then on, ancient mikvoth can be found throughout the land of Israel, as well as in historic communities of the Jewish diaspora.

In October 2020, a 2,000-year-old mikveh was found near Hannaton in northern Israel.

Requirements
The traditional rules regarding the construction of a mikveh are based on those specified in classical rabbinical literature. According to these rules, a mikveh must be connected to a natural spring or well of naturally occurring water, and thus can be supplied by rivers and lakes which have natural springs as their source. A cistern filled with rainwater is also permitted to act as a mikveh's water supply so long as the water is never collected in a vessel. Similarly snow, ice and hail are allowed to act as the supply of water to a mikveh no matter how they were transferred to the mikveh. A river that dries up upon occasion cannot be used because it is presumed to be rainwater and not spring water, which cannot purify while in a flowing state. Oceans and seas for the most part have the status of natural springs.

A mikveh must, according to the classical regulations, contain enough water to cover the entire body of an average-sized person; based on a mikveh with the dimensions of 3 cubits deep, 1 cubit wide, and 1 cubit long, the necessary volume of water was estimated as being 40 seah of water. The exact volume referred to by a seah is debated, and classical rabbinical literature specifies only that it is enough to fit 144 eggs; most Orthodox Jews use the stringent ruling of the Avrohom Yeshaya Karelitz, according to which one seah is 14.3 litres, and therefore a mikveh must contain approximately 575 litres. This volume of water can later be topped up with water from any source, but if there were less than 40 seahs of water in the mikveh, then the addition of 3 or more pints of water that was at any time intentionally collected in any vessel or transferred by a human, would render the mikveh unfit for use, regardless of whether water from a natural source was then added to make up 40 seahs from a natural source; a mikveh rendered unfit for use in this way would need to be completely drained away and refilled from scratch in the prescribed way.

Although not commonly accepted, at least one American Orthodox rabbi advocated a home mikvah using tap water. As water flows through only pipes that open at both ends, the municipal and in-home plumbing would be construed as a non-vessel. So long as the pipes, hoses, and fittings are all freestanding and not held in the hand, they could be used to fill a mikvah receptacle that met all other requirements.

There are also classical requirements for the manner in which the water can be stored and transported to the pool; the water must flow naturally to the mikveh from the source, which essentially means that it must be supplied by gravity or a natural pressure gradient, and the water cannot be pumped there by hand or carried. It was also forbidden for the water to pass through any vessel which could hold water within it or is capable of becoming impure (anything made of metal); however, pipes open to the air at both ends are fine so long as there is no significant curvature). As a result, tap water could not be used as the primary water source for a mikveh, although it can be used to top the water up to a suitable level. To avoid issues with these rules in large cities, various methods are employed to establish a valid mikveh. One is that tap water is made to flow into a kosher mikveh, and through a conduit into a larger pool. A second method is to create a mikveh in a deep pool, place a floor with holes over that and then fill the upper pool with tap water. In this way, it is considered as if the person dipping is actually "in" the pool of rain water. Additionally, the hashoko method involves using two pools: one filled with at least 40 seahs of natural water and one filled with tap water. A hole at least 5 cm wide on the wall of the pool filled with tap water connects it to the pool filled with natural water. When these two collections of water touch, the tap water pool is okay to use for ritual immersion.

Most contemporary mikvoth are indoor constructions involving rainwater collected from a cistern and passed through a duct by gravity into an ordinary bathing pool; the mikveh can be heated, taking into account certain rules, often resulting in an environment not unlike a spa.

Some modern 'luxury' mikveh sites have upscale preparation rooms and often provide toiletries to patrons, seeking to emulate a spa-like atmosphere. These mikveh typically require a higher entry fee than other mikveh sites.

A mikveh must be built into the ground or built as an essential part of a building. Portable receptacles, such as bathtubs, whirlpools or Jacuzzis, can therefore never function as mikvehs.

Reasons for immersion in a mikveh

Halachic reasons

Traditionally, the mikveh was used by both men and women to regain ritual purity after various events, according to regulations laid down in the Torah and in classical rabbinical literature.

Cases where the Torah or rabbinic law requires full immersion include:
 one who wishes to become pure after Keri — normal emissions of semen, whether from sexual activity, or from nocturnal emission. Bathing in a mikveh due to Keri is required by the Torah in order that one should be allowed to eat terumah or a sacrifice; Ezra instituted that one should also do so in order to be allowed to recite words of Torah. The latter case is known as tevilath Ezra ("the immersion of Ezra"). In modern times it is no longer considered obligatory, but some perform it as a custom.
 one who wishes to become pure after Zav/Zavah (abnormal discharges of body fluids) or niddah (menstruation), or one who has come into contact with such people or their clothes or articles; In particular, a married woman must immerse in order to resume marital relations with her husband.
 one who wishes to become pure after Tzaraath (certain skin conditions, often referred to as "leprosy" though likely not the same as the modern medical form of leprosy)
 a Kohen who is being consecrated;
 the Kohen Gadol on Yom Kippur, after sending away the goat to Azazel, and by the man who leads away the goat;
 the Kohen who performed the Red Heifer ritual;
 one who wishes to become pure after contact with a corpse or grave, in addition to having the ashes of the Red Heifer ritual sprinkled upon them;
 one who wishes to become pure after eating meat from an animal that died naturally.
 one who is converting to Judaism, regardless of gender
 Immersion of vessels and utensils acquired from a gentile and used for food
 Although the Temple Mount is treated by many Orthodox Jewish authorities as being forbidden territory, a number of groups permit access, but require immersion before ascending the Mount as a precaution.

After the destruction of the Temple, the mikveh's main uses remained as follows:
 by Jewish women to achieve ritual purity after menstruation and childbirth before they and their husbands may resume marital relations;
 by Jewish men to achieve ritual purity after ejaculation;
 as part of the traditional procedure for conversion to Judaism;
 to immerse newly acquired metal and glass utensils used in serving and eating food;
 to immerse a corpse as part of the preparation for burial (taharah).

Customs
It also became customary for Kohanim to fully immerse themselves before Jewish holidays, and the laity of many communities subsequently adopted this practice.
Immersion in a mikveh is customary in the following circumstances:
 By a bridegroom, on the day of his wedding, according to the custom of some communities
 By a father, prior to the circumcision of his son, according to the custom of some communities
 By a kohen, prior to a service in which he will recite the priestly blessing, according to the custom of some communities
 Before Yom Kippur, according to the custom of some communities, sometimes including married women as well as men
 Before Rosh Hashana, according to the custom of some communities
 Before a Jewish holiday, according to the custom of some communities
 Weekly before Shabbat, under Hasidic and Haredi customs
 Every day, under Hasidic customs

Immersion for men is more common in Hasidic communities, and done rarely in others, like German Jewish communities, where it is generally done only before the High Holidays.

In Modern Judaism
Some Jewish funeral homes have a mikveh for immersing a body during the purification procedure (taharah) before burial.

Orthodox Judaism
Orthodox Judaism generally adheres to the classical regulations and traditions, and consequently Orthodox Jewish women are obligated to immerse in a mikveh between niddah and sexual relations with their husbands. This includes brides before their marriage, and married women after their menstruation period or childbirth. In accordance with Orthodox rules concerning modesty, men and women are required to immerse in separate mikveh facilities in separate locations, or to use the mikveh at different designated times.

Recent Orthodox writings
Rabbi Aryeh Kaplan connects the laws of impurity to the narrative in the beginning of Genesis. According to Genesis, by eating of the fruit, Adam and Eve had brought death into the world. Kaplan points out that most of the laws of impurity relate to some form of death (or in the case of Niddah the loss of a potential life). One who comes into contact with one of the forms of death must then immerse in water which is described in Genesis as flowing out of the Garden of Eden (the source of life) in order to cleanse oneself of this contact with death (and by extension of sin).

Rabbi Abraham Isaac Kook offered an additional message for mikveh: By immersing ourselves in water, "we are forced to recognize our existential estrangement from the physical universe. How long can we survive under water? The experience of submerging drives home the realization that our existence in this world is transient, and we should strive towards more lasting goals."

Conservative Judaism

In a series of responsa on the subject of Niddah in December 2006, the Committee on Jewish Law and Standards of Conservative Judaism reaffirmed a requirement that Conservative women use a mikveh monthly following the end of the niddah period following menstruation, while adopting certain leniencies including reducing the length of the nidda period. The three responsa adopted permit a range of approaches from an opinion reaffirming the traditional ritual to an opinion declaring the concept of ritual purity does not apply outside the Temple in Jerusalem, proposing a new theological basis for the ritual, adapting new terminology including renaming the observances related to menstruation from taharat hamishpacha family purity to kedushat hamishpaha [family holiness] to reflect the view that the concept of ritual purity is no longer considered applicable, and adopting certain leniencies including reducing the length of the niddah period.

Isaac Klein's A Guide to Jewish Religious Practice, a comprehensive guide frequently used within Conservative Judaism, also addresses Conservative views on other uses of a mikveh, but because it predates the 2006 opinions, it describes an approach more closely resembling the Orthodox one, and does not address the leniencies and views those opinions reflected. Rabbi Miriam Berkowitz's recent book Taking the Plunge: A Practical and Spiritual Guide to the Mikveh (Jerusalem: Schechter Institute, 2007) offers a comprehensive discussion of contemporary issues and new mikveh uses along with traditional reasons for observance, details of how to prepare and what to expect, and how the laws developed. Conservative Judaism encourages, but does not require, immersion before Jewish Holidays (including Yom Kippur), nor the immersion of utensils purchased from non-Jews. New uses are being developed throughout the liberal world for healing (after rape, incest, divorce, etc.) or celebration (milestone birthdays, anniversaries, ordination, or reading Torah for the first time).

As in Orthodox Judaism, converts to Judaism through the Conservative movement are required to immerse themselves in a mikveh. Two Jews must witness the event, at least one of which must actually see the immersion. Immersion into a mikveh has been described as a very emotional, life-changing experience similar to a graduation.

Reform and Reconstructionist Judaism

Reform and Reconstructionist Judaism do not hold the halachic requirements of mikveh the way Orthodox Judaism does. However, there are growing trends toward using mikveh for conversions, wedding preparation, and even before holidays. In the 21st century the mikveh is experiencing a revival among progressive Jews who view immersion as a way to mark transitions in their lives. "Open" mikvoth welcome Jews to consider immersion for reasons not necessarily required by Jewish law; they might immerse following a divorce or medical treatment, to find closure after an abortion, or to celebrate a life transition, among other reasons. Progressive Jews may also use the mikveh for conversion.

During pregnancy
In some Jewish communities it is customary that at some point during the ninth month of  pregnancy one should dip in a mikveh.

Requirements during use

There is supposed to be no barrier between the person immersing and the water. The person should be wearing no clothes, jewelry, makeup, nail polish, fake nails, false eyelashes, contact lenses, or grooming products on the hair or skin. The person should carefully wash the hair and the body, removing calluses and dead skin prior. Some trim nails prior to immersion. Hair on the head and body is to be thoroughly combed, although exceptions are sometimes made for hair styled in dreadlocks. The mouth should be thoroughly cleaned and removable dental appliances are usually taken out. The person should carefully check their body after preparation, and sometimes an attendant will also check to ensure these requirements are met. Showering or bathing and carefully checking the whole body is, therefore, part of the religious requirements before entering the water of a Mikveh.

Hair
According to rabbinical tradition, the hair counts as part of the body, and therefore water is required to touch all parts of it, meaning that braids cannot be worn during immersion. This has resulted in debate between the various ethnic groups within Judaism, about whether hair combing is necessary before immersion. The Ashkenazi community generally supports the view that hair must be combed straight so that there are no knots, but some take issue with this stance, particularly when it comes to dreadlocks. A number of rabbinical rulings argue in support of dreadlocks, on the basis that
 dreadlocks can sometimes be loose enough to become thoroughly saturated with water, particularly if the person had first showered
 combing dreadlocked hair can be painful
 although a particularly cautious individual would consider a single knotted hair as an obstruction, in most cases hair is loose enough for water to pass through it unless each hair is individually knotted

Procedure

Visitors at a mikveh are usually assigned a private room to prepare for immersion. This room will have a shower or bath and the visitor may be provided with toiletries and supplies to clean and prepare the body. Typically, hair will be washed and combed, nails will be trimmed, calluses and dead skin are removed, and teeth will be cleaned. Contact lenses, jewelry, non-essential medical appliances, and cosmetics are removed. Lotions and conditioners are not to be used. The goal of preparation is to remove anything that could prevent full-body contact with the waters of the mikveh.

After preparation, users typically signal to the mikveh attendant that they are ready for immersion. The user will check themselves for anything missed in preparation, and the attendant will offer to check as well. The attendant leads them to the pool. The ritual of immersion varies, but a blessing is said and the person fully immerses in the water. The attendant watches to ensure all of the body is covered by the water.

After immersion, the attendant usually collects a fee. Typical fees are between $18-36, but can cost more at luxury mikva'ot.

Allegorical uses of the term mikveh

The word mikveh makes use of the same root letters in Hebrew as the word for "hope" and this has served as the basis for homiletical comparison of the two concepts in both biblical and rabbinic literature. For instance, in the Book of Jeremiah, the word mikveh is used in the sense of "hope", but at the same time also associated with "living water":

In the Mishnah, following on from a discussion about Yom Kippur, immersion in a Mikveh is compared by Rabbi Akiva with the relationship between God and Israel. Akiva refers to the description of God in the Book of Jeremiah as the "Mikveh of Israel", and suggests that "just as a mikveh purifies the contaminated, so does the Holy One, blessed is he, purify Israel".

A different allegory is used by many Jews adhering to a belief in resurrection as one of the Thirteen Principles of Faith. Since "living water" in a lifeless frozen state (as ice) is still likely to again become living water (after melting), it became customary in traditional Jewish bereavement rituals to read the seventh chapter of the Mikvaot tractate in the Mishnah, following a funeral; the Mikvaot tractate covers the laws of the mikveh, and the seventh chapter starts with a discussion of substances which can be used as valid water sources for a mikveh – snow, hail, frost, ice, salt, and pourable mud.

Controversies

Use by Reform and Conservative converts
The Reform Movement's Israel Religious Action Center sued the state on behalf of the Reform and Conservative/Masorti movements to allow members to use publicly funded mikvoth. The case, which took ten years to resolve, resulted in the Israeli Supreme Court ruling that public ritual baths must accept all prospective converts to Judaism, including converts to  Reform and Conservative Judaism. In his 2016 ruling, Supreme Court Justice Elyakim Rubinstein said barring certain converts amounts to discrimination. Until this ruling, Orthodox officials barred non-Orthodox converts from using any mikveh, claiming their traditions do not conform to Jewish law, and the people they convert are therefore not Jews. Rubinstein noted: "Once it established public mikvahs, and put them at the service of the public — including for the process of conversion — the State cannot but be even-handed in allowing their use." He also said. "The State of Israel is free to supervise the use of its mikvahs, so long as it does so in an egalitarian manner."

Intrusive questions
In 2013, the Israeli Center for Women's Justice and Kolech, an organization committed to Orthodox Jewish feminism, petitioned the Supreme Court to forbid attendants from asking intrusive questions of women at state-funded and -operated mikvot. In response, the Chief Rabbinate said it would forbid questioning of women about their marital status before immersion. The complaint had charged that the practice represented unacceptable discrimination. In 2015, however, the ITIM Advocacy Center filed a complaint with the Israeli Supreme Court on behalf of 13 Orthodox women against the Chief Rabbinate and the Jerusalem Religious Council, insisting that women be allowed to use the mikvah "according to their personal customs and without supervision, or with their own attendant if they wish". The complaint charged that the Chief Rabbinate is ignoring directives passed in 2013 that allow women to use the mikvah facilities without being asked intrusive questions by attendants. In June 2016, the Chief Rabbinate agreed to allow women to use a mikveh without an attendant.

Transgender people
Some transgender people have adopted the practice of mikveh immersion to mark a gender transition. However, many Orthodox authorities who control mikvaot only permit immersions that adhere with Jewish law. Therefore, other Jewish organizations strive to create mikvaot that allow for different uses, such as marking any important life transitions. Mayyim Hayyim, an organization in Newton, Massachusetts, collaborated with Keshet, one of Boston's LGBT Jewish organizations, to actively create a mikveh space that felt accessible to transgender people, including training mikveh guides on gender issues.

There is some controversy within the Jewish transgender community about the use of mikvah to mark gender transitions. Some feel uncomfortable in a space that is traditionally so highly gendered and that requires complete nudity. Others still see mikveh as a place for married women to go after their periods, and therefore a transgender female would be exempt from these requirements as she does not menstruate.

See also
 Baptism
 Bath (unit)
 Conversion to Judaism
 Ghusl – full body washing ablution in Islam
 Mikva'ot – section of the Mishnah discussing the laws pertaining to the building and maintenance of a mikveh.
 Misogi
 Niddah
 Ritual washing in Judaism
 Ritual Washing in Mandaeism
 Tamasha

References

Bibliography
 Isaac Klein, A Guide to Jewish Religious Practice, JTS Press, New York, 1992
 Kolel Menachem, Kitzur Dinei Taharah: A Digest of the Niddah Laws Following the Rulings of the Rebbes of Chabad, Kehot Publication Society, Brooklyn, New York, 2005

External links

 Mikvah.org Global Directory
 The Mikvah, by Rivkah Slonim (Chabad.org)
 The Mikvah: A Spiritual Experience
 Pathways to the Sacred video clip with Anita Diamant
 Mikvahs / Mikveh: Immersion in the Bible
 Europe's Oldest Mikveh in Syracuse, Italy
 Purification Rituals in Mediaeval Judaism – Videos made by scientists of the German Research Foundation for DFG Science TV
 Contemporary Orthodox Women's Use of the Mikveh Slideshow Presentation
  Mayyim Hayyim Living Waters Community Mikveh, Resource and Education Center in Boston, MA

Bereavement in Judaism
Jewish ritual purity law
Jewish marital law
Judaism and sexuality
Ritual purification
Water and religion
Hebrew words and phrases in Jewish law
Jewish buildings

Mikveh


est une organisation américaine d'extrême droite, basé en Californie du sud, se définissant comme un « fight club » qui se réunit dans des lieux secrets et s'entraînant aux sports de combat (MMA).

Notes et références

Alt-right
Association fondée en 2017
Extrême droite aux États-Unis

Rise Above Movement


الحرب الشاملة هي الحرب التي يستعمل فيها أحد طرفي حرب أو كلاهما معظم الثروات المادية والبشرية المتوفرة للمجهود الحربي، إضافة إلى ذلك فاٍنه لا تتم في هذه الحرب التفرقة بين المحاربين والمدنيين نتيجة لذلك يدفع المدنيين العزل جزء لا يستهان به من ضريبة الدم بالإضافة إلى الجيوش المتحاربة. الآن تميل الحروب الحديثة لأن تأخذ شكل الحروب الشاملة، مقابل الحرب الشاملة هي الحرب المحدودة التي تكون أقل تأثيرا على الاقتصاد وأقل بكثير في عدد الضحايا المدنيين.

صنّف العلماء في منتصف القرن التاسع عشر الحرب الشاملة على أنها فئة منفصلة من الصراعات. في الحرب الشاملة، وهو أمر لا ينطبق على النزاعات الأقل شمولًا إلى حدٍ ما، لا يوجد اختلاف بين من هو مقاتل ومن هو أعزل، ويُعتبران هدفًا واحدًا في كثير من الأحيان، وذلك نظرًا لقدرة الأطراف المتصارعة على اعتبار جميع الموارد البشريّة، حتى غير المقاتلة منها، جزءًا من المجهود الحربي.

الخلفيّة
يمكننا تتبّع اصطلاح «الحرب الشاملة» إلى إصدار مذكّرات الجنرال الألماني إريش لودندورف عن الحرب العالمية الأولى عام 1935 والتي حملت عنوان (الحرب الشاملة). إذ يُوسّع بعض المؤلفين هذا المفهوم وصولًا إلى عمل كارل فون كلاوزفيتز الكلاسيكي (بعنوان عن الحرب)، ويعتبرونها حربًا مُطلقةً، على الرغم من عدم استخدامه للمصطلح؛ فإن لدى البعض الآخر تفسيرات مختلفة لكلاوزفيتز. يصف مصطلح الحرب الشاملة أيضًا «حرب العصابات الفرنسية» خلال فترة الحرب الفرنسية البروسية.

كتب الجنرال في الاتحاد هنري هاليك في رسالته التي وجهها إلى رئيس أركان الحرب الأهلية الأمريكية بتاريخ الرابع والعشرين من ديسمبر 1864: «لم يكن الاتحاد يُقاتل الجيوش المعادية فحسب، بل الشعب الخصم أيضًا، ويجب أن تجعل هذه الحرب كلًا من كبار السن والشباب، الأغنياء منهم والفقراء؛ يشعرون بضربة الحرب القاسية، جنبًا إلى جنب مع جيوشهم المنظّمة»، دفاعًا عن مسيرة شيرمان نحو البحر، تلك الحملة التي أسفرت عن تدمير هائل للبنى التحتيّة في جورجيا.

حدّث الجنرال في القوات الجوية الأمريكية كورتيس لي ماي مفهوم عصر الذرّة. إذ اقترح أولًا في عام 1949 أن الحرب الشاملة في عصر الذرّة ستتضمن إلقاء كامل الترسانة النووية بضربة ساحقة واحدة، قد تصل إلى «قتل أمّة».

التاريخ

العصور الوسطى
كان الدمار الذي لحق بإمبراطورية المغول خلال العصور الوسطى في القرن الثالث عشر، مثالًا فعّالًا على الحرب الشاملة. حيث قامت جيوش جنكيز خان بذبح كل السكّان وتدمير أي مدينة قاومتهم:مارس المغول، باعتبارهم أمةً معتديةً بشكل لا يقل عن النازيين الجدد، حربًا شاملة ضد من اعتبرتهم دولًا معادية، وذلك عبر تنظيم كل الموارد المتاحة، بما في ذلك الأفراد العسكريون، والقوى العاملة من غير المُقاتلين، والمخابرات الحربية، وقطاعات النقل، والمال، والذخيرة.

القرن الثامن عشر والقرن التاسع عشر

أمريكا الشمالية
يُعتبر مفهوم الحرب الشاملة من المفاهيم المحجوزة بشكل عام لوصف الصراعات بين الدول الصناعية الحديثة، لكن قد ينطبق هذا المصطلح على الصراع الدائر بين شعوب «باوني»، و«سو» و«شايان» في أمريكا الشمالية، إذ لم يقتصر العنف في هذا الصراع على المقاتلين فحسب؛ بل كان موجّهًا ضد جميع السكّان.

تُعتبر حملة سوليفان العسكرية في عام 1779، واحدةً من أوائل الأمثلة الحديثة على الحرب الشاملة. بينما قام كل من الهنود وقوات المحافظين بقتل المواشي، وإحراق المباني في المناطق النائية (حيث كان الدمار واضحًا بشدّة)؛ نصح الرئيس الأمريكي جورج واشنطن سوليفان أن يسعى نحو (تدمير وتخريب شامل لمستوطناتهم، واحتجاز أكبر عدد ممكن من السجناء من كافة الأعمار والأجناس). وبذلك كانت نتيجة حملة سوليفان العسكرية تدمير أربعة عشرة بلدةٍ، وأكثر محاصيل الذرة ازدهارًا في نيويورك. لكنهم على الرغم من اتساع رقعة هذا الدمار؛ فشلوا في طرد الهنود من تلك الأرض.

اعتُبر تجريد جنرال قوات الاتحاد، فيليب شيريدان، من وادي شيناندو، خلال الحرب الأهلية الأمريكية، والذي بدأ في 21 سبتمبر عام 1864، واستمر لمدة أسبوعين، «حربًا شاملة». كان الهدف منه إلغاء الطعام والإمدادات الحيوية من العمليات العسكرية في الجنوب، إضافة إلى توجيه ضربة لمعنويات المدنيين الجنوبيين. استغل شريدان الفرصة عندما أدرك أن القوى المعارضة أصبحت أضعف بكثير من أن تقاوم جيشه.

دمّر «مسير الجنرال في جيش الاتحاد، ويليام شيرمان، إلى البحر» في شهر نوفمبر وديسمبر عام 1864 الموارد التي يحتاجها الجنوب لشن الحرب. عارض الجنرال يوليسيس إس. غرانت والرئيس إبراهام لينكولن في البداية الخطة، حتى أقنعهم شيرمان بضرورتها.

من بين الباحثين الذين كانوا يعارضون فكرة استخدام شيرمان لمصطلح «الحرب الشاملة»، هو نوا أندريه ترودو، الذي كان يعتقد أن أهداف شيرمان وأساليبه لا تتوافق مع تعريف الحرب الشاملة، ويقترح أن ذلك قد يكون «إساءة قراءة لنوايا شيرمان، وإساءة فهم لنتائج ما حدث».

أمثلة لحروب شاملة
 الحرب العالمية الأولى
 الحرب العالمية الثانية

مراجع

انظر أيضا
 حرب محدودة

اقتصاديات عسكرية
حرب اقتصادية
حرب حسب النوع
حروب حسب النوع
عقيدة عسكرية
علوم عسكرية

حرب شاملة


Achatocarpus microcarpus, jedna od devet biljnih vrsta roda Achatocarpus, porodica Achatocarpaceae. Raste od Bolivije do Paragvaja. Fanerofit (biljke iznad 3 metra visine) ili nanofanerofit (od pola do tri metra).

Sinonimi
 Achatocarpus microcarpus var. subspathulatus Heimerl, Verh. K. K.

Izvori

Achatocarpaceae
Flora Bolivije
Flora Paragvaja

Achatocarpus microcarpus


O mașină de asediu este un dispozitiv auxiliar, construcție cu un anumit mecanism, folosită la distrugerea ori slăbirea apărării fortificate în timpul unui asediu.

Gama mașinilor de asediu se întinde de la vehicule extrem de complexe aduse de atacatori la structuri primitive construite chiar pe loc. Operatorii mașinilor de asediu erau numiți ingineri.

Tipuri
Cele mai cunoscute mașini de asediu sunt:

 Balista
 "Berbecul"
 Catapulta
 "Onagrul"
 Scara de asediu
 Turnul de asediu
 Trebucheta
 Tunul

Mașini de război
Asediu

Mașină de asediu


NGC 5783 est une galaxie spirale barrée située dans la constellation du Bouvier. Sa vitesse par rapport au fond diffus cosmologique est de , ce qui correspond à une distance de Hubble de . NGC 5783 a été découverte par l'astronome américain Lewis Swift en 1887. Cette galaxie a aussi été observée la même année par Swift, mais en envoyant une copie de ces premières observations avant publication à John Dreyer (l'auteur du New General Catalogue), il avait omis certains objets qui ont par la suite été mentionnés dans sa publication, d'où le doublon NGC 5783 et NGC 5785.

La classe de luminosité de NGC 5783 est III et elle présente une large raie HI. De plus, c'est une galaxie du champ, c'est-à-dire qu'elle n'appartient pas à un amas ou un groupe et qu'elle est donc gravitationnellement isolée.

Avec une brillance de surface égale à , on peut qualifier NGC 5783 de galaxie à faible brillance de surface (LSB en anglais pour ). Les galaxies LSB sont des galaxies diffuses (D) avec une brillance de surface inférieure de moins d'une magnitude à celle du ciel nocturne ambiant.

À ce jour, sept mesures non basées sur le décalage vers le rouge (redshift) donnent une distance de , ce qui est à l'intérieur des valeurs de la distance de Hubble.

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Liste des objets du New General Catalogue

Liens externes

 NGC 5783 sur le site du professeur C. Seligman

5783
Constellation du Bouvier
Galaxie spirale
Galaxie spirale barrée
Galaxie du champ
Galaxie à faible brillance de surface
Objet céleste découvert en 1887
Objet céleste découvert par Lewis Swift

NGC 5783


කැස්ස () යනු ආගන්තුක ද්‍රව්‍යයන් ඉවත් කර ශ්වසන මාර්ගය පිරිසිදු කරගැනීමේ අදහසින් සිදුවන ප්‍රතීක ක්‍රියාවකි.

ආශ්‍රිත
 Cough reflex
 Sneeze

මූලාශ්‍ර

වැඩිදුර කියවීම සඳහා

භාහිර සබැඳි

කැස්ස

කැස්ස


Farso Türkler, Perso-Türkler ya da İranlı Türkler şu anlamlara gelebilir:

 Türkçeyi ikinci dili olarak konuşanlar, örneğin Kürtler ve Zazalar
 İranlı ve Türk soyunun karşışımı olan melezler.
 Özbekistan'daki Tacik nüfusu.
 Türk-İran sınırında yaşayan kültürel benzerliği olan insanlar.

Farso-Türkler