A Síndrome de Bálint é uma tríade incomum e incompletamente compreendida de deficiências neuropsicológicas graves: incapacidade de perceber o campo visual como um todo (simultanagnosia), dificuldade em fixar os olhos (apraxia oculomotora) e incapacidade de mover a mão para um objecto específico usando a visão (ataxia óptica); em geral, a Síndrome de Balint-Holmes (como também é conhecida) causa lesões cerebrais em diferentes setores do córtex cerebral. Foi batizada em 1909 em homenagem ao neurologista e psiquiatra austro-húngaro Rezső Bálint, que a identificou pela primeira vez .
A síndrome de Bálint ocorre mais frequentemente com um início agudo - como consequência de dois ou mais acidentes vasculares cerebrais aproximadamente no mesmo local em cada hemisfério. Por isso, é considerada rara. Há quem diga que a causa mais frequente da síndrome de Bálint completa é uma hipotensão súbita e grave, que resulta num infarto bilateral da zona fronteiriça na região occipito-parietal. Porém, raramente, foram detectados casos de síndrome de Bálint progressiva em doenças degenerativas como a doença de Alzheimer ou em certos casos neurológicos, traumáticos, na fronteira entre os lobos parietal e occipital do cérebro.

O desconhecimento desta síndrome pode levar a um diagnóstico incorreto e, consequentemente, a um tratamento inadequado ou insuficiente. Consequentemente, os médicos devem estar familiarizados com a síndrome de Bálint e as suas várias causas.

Introdução
Rudolf Balint descreveu pela primeira vez a síndrome de Balint em 1909. Nas suas observações originais, descreveu os sintomas clínicos do doente, que incluíam:

- Incapacidade de visualizar mais do que um objeto no campo visual de cada vez (paralisia psíquica do olhar ou desatenção visual);

- Incapacidade de identificar diferentes objetos numa cena visual simultaneamente (perturbação espacial da atenção ou simultanagnosia);

- Incapacidade de alcançar um objeto com a mão direita, porém capaz de o fazer com a mão esquerda. (ataxia óptica).

O doente tinha acuidade visual normal, visão de cores e movimentos musculares extra-oculares intactos, e a sua autópsia revelou alterações sugestivas de doença cerebrovascular crónica nos lobos parietais posteriores bilaterais. Na altura, postulou-se que os sintomas resultavam de uma falta de coordenação entre a entrada sensorial e a saída motora.

Em 1919, Holmes e Horrax descreveram outro caso com uma apresentação semelhante, mas os autores postularam que a incapacidade do doente para tocar ou apontar para objetos se devia apenas a perturbações visuais. Consideraram que o doente não tinha problemas em realizar tarefas sensoriais ou motoras que não necessitassem de input visual, pelo que o défice primário tinha de ser nos campos visuais.

Etiologia
A síndrome de Balint resulta normalmente de AVCs isquêmicos nas áreas parietal e occipital bilaterais.

Existem também relatos de Síndrome de Bálint com outras perturbações neurológicas, tais como:

Síndrome de encefalopatia reversível posterior (PRES)

Doença de Alzheimer

Doença de Creutzfeldt-Jakob (DCJ)

Atrofia cortical posterior (PCA)

Degenerescência corticobasal (CBD)

Encefalite subaguda por VIH

Leucoencefalopatia multifocal progressiva (PML)

Traumatismo craniano

Toxoplasmose cerebral, e

Metástases cerebrais

Existem dois relatos recentes de casos de encefalite por receptores NMDA com uma apresentação clínica consistente com a síndrome de Balint. Existe também um caso de síndrome de Balint idiopática.

Epidemiologia
A literatura relativa à síndrome de Balint existe sobretudo sob a forma de relatos de casos. Não existem relatos da incidência e prevalência exactas da síndrome de Balint. Os relatos são normalmente relativos à população adulta, mas existem vários relatos de casos na população pediátrica com apenas 4 anos de idade.

Patofisiologia
Lesões envolvendo áreas parietais bilaterais e áreas occipitais em alguns casos, devido às causas mencionadas acima, resultam em características clínicas que se apresentam na síndrome de Balint. Entre os vários factores etiológicos, o enfarte isquémico devido a múltiplas causas parece ser a etiologia mais comum da síndrome de Balint.

Apresentacao Clínica
A síndrome de Balint, tal como descrita inicialmente, é uma doença rara associada a dificuldades na coordenação visual e espacial e é caracterizada pelas três características principais:

Ataxia óptica

Apraxia oculomotora

Simultagnosia

A ataxia óptica é a falta de coordenação entre a entrada visual e os movimentos das mãos. Por exemplo, os doentes podem tocar voluntariamente e com precisão no seu próprio corpo, mas quando lhes é dada uma tarefa guiada visualmente, são incapazes de a completar. No entanto, quando lhes são dadas pistas proprioceptivas ou auditivas para alcançar um objecto-alvo, conseguem realizar a tarefa sem problemas. As teorias sugerem que este défice pode surgir devido a lesões no lóbulo parietal superior, que é responsável pela coordenação entre a informação visual e os movimentos da mão. A ataxia óptica isolada pode ocorrer devido a lesões nas áreas 5, 7, 19, 37 e 39 de Broadman.  Embora a literatura existente sugira que os lobos parietal e occipital são as áreas primárias de envolvimento na síndrome de Balint, foi relatado que lesões noutras áreas do cérebro, como o córtex pré-frontal e os campos oculares frontais, estão associadas a sintomas individuais da síndrome de Balint.

A apraxia oculomotora é a incapacidade de mudar voluntariamente o olhar apesar da função intacta dos músculos extra-oculares. Embora inicialmente descrita em doentes com lesões parietais bilaterais, estudos posteriores mostraram que lesões isoladas dos campos oculares frontais também podem causar este défice.

Simultagnosia é a falta de capacidade de perceber mais do que um único objecto de cada vez. Por exemplo, quando lhes é apresentada uma imagem de uma floresta com árvores, não conseguem ver a floresta, embora consigam ver cada árvore individualmente. Devido ao seu défice visual atencional, podem parecer funcionalmente cegos e terão dificuldade em ler e contar, porque estas actividades requerem a visualização de mais do que um objecto de cada vez. Classifica-se ainda em tipos dorsal e ventral. Na variante dorsal, postula-se que a lesão se situa nos lobos parietais bilaterais, e o doente é frequentemente incapaz de ver mais do que um objecto de cada vez. No tipo ventral, postula-se que a lesão se situa no lobo occipitotemporal inferior esquerdo, e o doente tem uma velocidade de processamento visual mais lenta e é incapaz de identificar partes individuais de um objecto com várias partes.

As três características que definem a síndrome de Balint envolvem uma falta de coordenação entre as entradas visuais e as saídas motoras, o que causa uma incapacidade de usar a informação visual para guiar as mãos ou os olhos do doente. Os doentes com esta síndrome têm uma acuidade visual normal, não têm paralisia dos movimentos extra-oculares e conseguem nomear cores e objectos.

Avaliação
A síndrome de Balint é suspeitada clinicamente com base nos sintomas descritos acima na secção de características clínicas. A falta de compreensão adequada desta síndrome resulta frequentemente num diagnóstico incorrecto da apresentação. Não existem critérios de diagnóstico específicos para estudos imagiológicos do cérebro. A tomografia computorizada e a ressonância magnética do cérebro revelam geralmente alterações atróficas nos lobos parietal e occipital. No entanto, os exames imagiológicos da síndrome de Balint podem revelar achados consistentes com a etiologia subjacente. Os estudos de diagnóstico subsequentes são efectuados para delinear a etiologia quando existe suspeita clínica de síndrome de Balint e os achados imagiológicos são consistentes com a apresentação clínica. Em alguns casos, pode ser necessária uma única tomografia computorizada por emissão de positrões para avaliar a hipoperfusão cerebral das áreas envolvidas.

Tratamento
O tratamento básico da síndrome de Balint baseia-se na reabilitação e na redução da extensão da incapacidade ao mínimo possível. Em alguns casos, como o enfarte, a PRES e as etiologias infecciosas, podem ser utilizadas medidas preventivas secundárias para reduzir o risco de recorrência. Existem diferentes abordagens na reabilitação profissional que foram propostas para ajudar os indivíduos a limitar os seus sintomas incapacitantes. A abordagem adaptativa é aquela em que as capacidades intactas são utilizadas eficazmente para reduzir a extensão da incapacidade causada pelos sintomas. A abordagem correctiva visa reparar as áreas danificadas do cérebro, treinando-as em competências perceptivas. A terceira e complexa abordagem é uma abordagem multi-contextual que envolve a aprendizagem estratégica num ambiente com múltiplas tarefas.

Diagnóstico Diferencial
A heminegligência lateral, que normalmente resulta de lesões na junção temporoparietal, deve ser distinguida da síndrome de Balint. Nos doentes com heminegligência, os movimentos oculares deficientes podem simular apraxia ocular, a dificuldade em realizar movimentos das mãos pode simular ataxia óptica e os défices de percepção podem simular simultagnosia.

Prognóstico
O prognóstico da síndrome de Balint depende principalmente da etiologia subjacente. Nas etiologias agudas, como o AVC, a origem infecciosa ou a PRES, com um tratamento adequado, os doentes podem ter um bom prognóstico. Por outro lado, a síndrome de Balint secundária a etiologias neurodegenerativas, como a degenerescência corticobasal ou a atrofia da cortical posterior, correlaciona-se com um mau prognóstico.

Complicações
Para além dos sintomas incapacitantes associados à síndrome, não existem relatos de complicações significativas em doentes com síndrome de Balint.

Outras questões
A descrição original da síndrome de Balint era uma tríade de sintomas que ocorriam devido a lesões nos lobos parietais bilaterais, mas ao longo dos anos têm sido relatados numerosos casos em que as lesões envolviam áreas parieto-occipitais ou temporo-occipitais, com apresentações clínicas semelhantes. Além disso, componentes individuais da síndrome de Balint podem ocorrer como resultado de outras lesões envolvendo outras partes do cérebro que não os lobos parietal e occipital. São necessários mais estudos para analisar as vias neuronais específicas que são responsáveis pelas apresentações clínicas descritas habitualmente na síndrome de Balint.

Melhorar os resultados dos cuidados de saúde
Uma vez que a doença é raramente observada, mesmo por neurologistas, o doente que apresenta uma incapacidade de desviar o olhar voluntariamente, apesar da presença de movimentos extra-oculares normais, pode ser suspeito de ter uma perturbação de conversão e pode não receber uma avaliação adequada. A formação dos profissionais de saúde a vários níveis, incluindo médicos, enfermeiros e outros prestadores de cuidados de saúde, sobre a sintomatologia desta apresentação é essencial para garantir que os doentes são correctamente avaliados. O diagnóstico e o tratamento da síndrome de Balint requerem uma abordagem de equipa interprofissional, incluindo médicos, especialistas e enfermeiros com formação especializada, todos colaborando entre disciplinas para alcançar os melhores resultados para o doente.

Síndromes
Doenças neurológicas

Síndrome de Bálint


Olaylar

Doğumlar

Ölümler
 Gnaeus Calpurnius Piso, Romalı konsül (d. MÖ 44)
 Vipsania Agrippina, Marcus Vipsanius Agrippa'nın kızı (d. MÖ 36)

als:20er#20

20


Maria Voce (* 16. Juli 1937 in Aiello Calabro) war zwischen 2008 und 2021 die Präsidentin der Fokolarbewegung. Sie war die erste Präsidentin nach der Gründerin Chiara Lubich.

Biografie
Sie wurde in der italienischen Provinz Cosenza geboren. Ihr Vater war Arzt, die Mutter Hausfrau. Im Jahr 1959, ihrem letzten Studienjahr an der Fakultät für Rechtswissenschaften in Rom, lernte sie die Fokolarbewegung kennen. Sie übte zunächst ihren Beruf als Juristin aus, als erste Rechtsanwältin der Stadt Cosenza. Später folgten Studien in Theologie und Kirchenrecht.

Maria Voce verzichtete auf ihre Karriere als Anwältin und ging nach Grottaferrata bei Rom, um an einem Vorbereitungsseminar für angehende Fokolarinnen teilzunehmen. Die Begegnung führte zur intensiveren Beschäftigung mit der Bewegung und schließlich zum Beitritt. Chiara Lubich gab ihr den zusätzlichen Namen Emmaus, unter dem sie heute in der Bewegung bekannt ist.

Von 1964 bis 1972 lebte sie in den Zentren der Bewegung in Syrakus und Catania; von 1972 bis 1978 war sie im Sekretariat von Chiara Lubich tätig, und in den folgenden zehn Jahren lebte sie im Fokolar in Istanbul, wo sie Beziehungen auf ökumenischer und interreligiöser Ebene aufbaute. Von 2002 bis 2007 arbeitete sie zusammen mit Lubich an den Änderungen des Allgemeinen Statuts der Bewegung, die 2007 von der Kirche approbiert wurden.

Am 7. Juli 2008 wurde sie zur Präsidentin der Bewegung gewählt. Am 24. November 2009 ernannte Papst Benedikt XVI. sie zur Beraterin des Päpstlichen Rates für die Laien.

Weblinks
 Biografie auf fokolar-bewegung.de
 Interview auf YouTube

Einzelnachweise

Ökumenische Persönlichkeit
Fokolarbewegung
Italiener
Geboren 1937
Frau
Mitglied des Päpstlichen Rates zur Förderung der Neuevangelisierung

Maria Voce


Necva Kerem (Arapça: نجوى كرم; 26 Şubat 1966) Lübnanlı şarkıcı. Mavval türündeki şarkılarıyla bilinmektedir. Şarkıcılık kariyerine 1989'da Ya Habayeh adlı ilk albümünü çıkararak başladı. Bu albümünde ciddi bir başarı elde edemedi. Shams el-Ghinnieh adlı ikinci albümü ise büyük bir beğeni topladı. Bu albümünden dolayı kendisine Shams el-Ghinnieh (Şarkıların Güneşi) lakabı verilmiştir.

Albümleri

Stüdyo albümleri
 1989: Ya Habayeb
 1992: Shams el-Ghinnieh
 1993: Ana Ma'akon
 1994: Naghmet Hob
 1995: Ma Bassmahlak
 1996: Hazi Helo
 1997: Ma Hada La Hada
 1998: Maghroumeh
 1999: Rouh Rouhi
 2000: Oyoun Qalbi
 2001: Nedmaneh
 2002: Tahamouni
 2003: Saharni
 2004: Shu Mghaira..!
 2005: Kibir'el Hob
 2007: Hayda Haki
 2008: Am Bemzah Ma'ak
 2009: Khallini Shoufak
 2011: Hal Layle... Ma Fi Nom
 2017: Menni Elak

Single
 2003: W Kberna featuring Wadih el Safi
 2006: Rah Yeb2a El Watan  featuring Melhem Baraket

Derleme Albümler
 2001: The Very Best of Najwa Karam
 2004: Greatest Hits
 2016: Best of Najwa 2016

Canlı Kayıtlar
 2001: Live in Concert

Dış bağlantılar
 Najwa Karam.com — Najwa Karam resmi internet sitesi

1966 doğumlular
Lübnanlı Hristiyanlar
Arap Hristiyanlar
Lübnanlı kadın şarkıcılar
Yaşayan insanlar

Necva Kerem


Bogegrend Station (Bogegrend holdeplass) er en tidligere jernbanestation på Bergensbanen, der ligger i Vaksdal kommune i Norge. Den har hverken stationsbygning eller krydsningsspor og er kun tilgængelig til fods.

Stationen åbnede som trinbræt 15. maj 1938. Oprindeligt hed den Boger, men den skiftede navn til Bogegrend i februar 1939. Betjeningen med persontog ophørte 9. december 2012. På det tidspunkt blev den kun betjent mandag-fredag af to tog mod Bergen om morgenen og to tog om eftermiddagen mod Voss.

Eksterne henvisninger

Stationer på Bergensbanen
Jernbanestationer i Norge uden persontrafik
Etableret i 1938
Jernbanestationer i Hordaland

Bogegrend Station


La Caravana del manuscrito andalusí es una película del año 2007.

Sinopsis
Entre los siglos VIII y XV, durante la España musulmana, se llevó a cabo una ingente producción de libros científicos. Cuando los musulmanes salieron de España, muchos se llevaron consigo sus manuscritos. Hoy, podemos encontrarlos diseminados en bibliotecas familiares, a lo largo de la Ruta de las Caravanas, en Marruecos, Mauritania y Mali. Desde Toledo a Tombuctú, este documental sigue sus huellas. Su protagonista, Ismaël Diadié Haïdara, propietario de la biblioteca andalusí de Tombuctú, ha pasado años intentando recuperar los manuscritos familiares y con ellos su pasado andalusí.

Referencias

La caravana del manuscrito andalusí


වින්ඩෝස් කැල්කියුලේටරය (වැඩසටහන් මාතෘකා ස්ථම්භයේදී පොදුවේ කැල්කියුලේටරය ලෙසද හදුන්වන) යනු සියලුම මයික්‍රොසොෆ්ට් වින්ඩෝස් මෙහෙයුම් පද්ධති තුල අඩංගු ගණනය කිරීම් වැඩසටහනකි. ඉතා වැඩි පංගුවක් වින්ඩෝස් මෙහෙයුම් පද්ධති තුලදී "calc" යන විධානය දීමෙන් මෙය ක්‍රියාත්මක කල හැක.

ගණකය (වින්ඩෝස්)


Die Meistriliiga 1992 war die erste offizielle Spielzeit der höchsten estnischen Fußball-Spielklasse der Herren nach der Unabhängigkeit von der Sowjetunion. Die Spielzeit wurde im Frühling 1992 ausgetragen und fortgesetzt mit der Saison 1992/93, nachdem der Estnische Fußballverband das System vom Kalenderjahr-Rhythmus auf Herbst/Frühjahr umstellte.

Meister wurde der FC Norma Tallinn. Absteiger in die Esiliiga waren der JK Tulevik Viljandi und FK Maardu. Der JK Merkuur Tartu blieb nach der Relegation gegen Narva Kreenholm erstklassig.

Modus
Die Liga umfasste 14 Teams. Die Meisterschaft wurde zunächst in je eine Gruppe West und Ost geteilt. Jedes Team trat dabei einmal gegen jede andere Mannschaft an. Nach sechs Spielen, in denen alle Mannschaften jeweils einmal in ihrer Region gegeneinander angetreten waren, wurde die Liga in zwei Gruppen mit den acht besten bzw. sechs schlechteren Mannschaften unterteilt. Danach spielten die Mannschaften der jeweiligen Gruppen je einmal (Meisterschaftsrunde, Abstiegsrunde) gegeneinander. Mannschaften, die in der Vorrunde aufeinandertrafen, spielten in der Meister- bzw. Abstiegsrunde nicht mehr gegeneinander. Damit war gewährleistet, dass alle Teams im Verlauf der gesamten Spielzeit nur einmal aufeinander trafen.

Der Tabellenerste der Meisterschaftsrunde war somit estnischer Fußballmeister. In der Champions-League-Saison 1992/93 scheiterte Norma Tallinn in der Vorrunde an NK Olimpija Ljubljana. Der Tabellenletzte der Abstiegsrunde FK Maardu stieg direkt in die Esiliiga ab, der Tabellendrittletzte JK Maag Tartu spielte in der Relegation. Da sich vor Beginn der Saison 1992/93 Pärnu JK zurückzog, konnte Tulevik Viljandi (sportlich eigentlich abgestiegen) die Liga halten. Der estnische Fußballpokal wurde in dieser Saison nicht ausgetragen.

Vereine

Vorrunde

Gruppe West

Gruppe Ost

Meisterrunde
Die Mannschaften trugen noch jeweils vier Spiele aus. Die Ergebnisse und Punkte der Teams aus der gleichen Vorrundengruppe (in Klammern) wurden übernommen.

Abstiegsrunde
Die Mannschaften trugen noch jeweils drei Spiele aus. Die Ergebnisse und Punkte der Teams aus der gleichen Vorrundengruppe (in Klammern) wurden übernommen.

Relegation

|}

Torschützenliste

Weblinks
 Meistriliiga 1992 bei rsssf.com
 Offizielle Webseite der Meistriliiga
 Meistriliiga beim estnischen Fußballverband

Einzelnachweise

1992
Fußballsaison 1992

Meistriliiga 1992


Cepelos adını taşıyan Portekiz'de yerleşim birimleri:

 Cepelos - Amarante belediyesinde bucak.
 Cepelos - Vale de Cambra belediyesinde bucak.

Cepelos


Alt St. Hubertus ist die ehemalige Pfarrkirche der Gemeinde Wolsfeld im Eifelkreis Bitburg-Prüm in Rheinland-Pfalz.

Geschichte
Einer Sage zufolge soll der heilige Hubertus in der Gegend von Wolsfeld bekehrt worden sein. Daraus ergab sich eine rege Wallfahrt zur Wolsfelder Kapelle St. Hubertus. Ein erster Bau dürfte im 12. Jahrhundert entstanden sein. Um 1500 erfolgte aufgrund der Wallfahrt ein Ausbau der Kapelle. Anlässlich der Visitation von 1570 war die Kapelle eine Filiale von Alsdorf und hatte vier Altäre sowie vier Kelche. Zwischen 1612 und 1620 erfolgte ein Ausbau durch die Freiherren von Enschringen. Die Messe wurde im einen Jahr vom Pfarrer zu Alsdorf, im andern Jahr vom Pfarrer zu Dockendorf gelesen. Im Jahr 1656 wurde in Wolsfeld eine Hubertus-Bruderschaft gegründet. 1768 stiftete Victoria Freiin von Pallandt geb. Gräfin von Saintignon eine Messe. 1803 wurde Wolsfeld zur Pfarrkirche erhoben. 1926 wurde in Wolsfeld die neue Hubertuskirche geweiht.

Bau
Das Erdgeschoss des Turms, ein früherer Chorturm, diente dem ursprünglichen, spätromanischen Kapellenraum als Chor. Um 1500 wurde der alte Raum abgerissen und durch einen zweischiffigen Hallenraum mit drei Jochen ersetzt, der Turm wurde aufgestockt und die romanischen Zwillingsfenster dabei wiederverwendet. Das neu entstandene Schiff erhielt einen Rechteckchor. Im 18. Jahrhundert erhielt die Kirche eine kleine Vorhalle sowie eine Sakristei.

Ausstattung

Der 1620 entstandene Hubertus-Altar aus dem Umkreis des Trierer Bildhauers Hans Ruprecht Hoffmann ist der bedeutendste Bestandteil der Ausstattung. Das reich ornamentierte Retabel ist farbig gefasst. Das zentrale Relief zeigt die Bekehrung des heiligen Hubertus, welchem ein Gemälde von Jacopo Strada als Vorlage gedient hat. Auf dem Retabel steht eine Skulptur des Hubertus als Bischof von Lüttich. In den beiden Nischen neben dem Relief stehen links der heilige Sebastian und rechts der heilige Rochus.

Am romanischen Triumphbogen sind sieben Wappen lokaler Adelsgeschlechter angebracht, in der Mitte das Allianzwappen Pallandt. Rechts der Allianz das Wappen der Freiherren von Enschringen. Oberhalb der Wappen befindet sich ein Fresko mit zwei Darstellungen aus dem Leben des heiligen Hubertus.

Zwei frühneuzeitliche Glocken haben sich erhalten, eine von 1509 und die andere von 1618.

An der Ostseite des Turmes ist eine um 1600 entstandene Totenleuchte in die Wand eingelassen. Auf dem alten Friedhof haben sich Grabplatten der Familie von Saintignon erhalten: Clemens Wenzeslaus Graf von Saintignon und Anna Maria Gräfin von Villers, Clémentine Gräfin von Saintignon († 1909) und Carl Graf von Saintignon.

Siehe auch

Romanische Landkirchen in der Südeifel:

 Mariä Himmelfahrt (Girsterklause)

 St. Abrunculus (Beßlich)

 Alte katholische Pfarrkirche St. Bartholomäus (Meckel)

 St. Agatha (Menningen)

 St. Silvester (Minden (Sauer))

Literatur

 Bernd Altmann, Hans Caspary: Kulturdenkmäler in Rheinland-Pfalz. Denkmaltopographie Bundesrepublik Deutschland, Band 9.2: Kreis Bitburg-Prüm. Stadt Bitburg, Verbandsgemeinden Bitburg-Land und Irrel. Werner, Worms 1997.
 Joachim Glatz: Wolsfeld bei Bitburg. Rheinische Kunststätten (Heft 286), Köln 1983.
 Philipp de Lorenzi: Beiträge zur Geschichte sämtlicher Pfarreien der Diöcese Trier, Trier 1887.
 Ernst Wackenroder: Die Kunstdenkmäler des Kreises Bitburg. Düsseldorf 1927, S. 306–310.

Einzelnachweise

Weblinks

 Ortsgemeinde Wolsfeld
 Dekanat Bitburg

Alt
Wolsfeld
Wolsfeld
Wolsfeld
Wolsfeld, Hubertus
Wolsfeld
Wolsfeld

Alt St. Hubertus (Wolsfeld)


Titus Burckhardt (Sidi İbrahim - 1908-1984). Doğu ve Batı gelenekleri üzerine yazan İsviçreli yazar. Rene Guenon ve Frithjof Schuon gibi Tradisyonalist ekol içinde yer alan yazarlardan biri ve ünlü sanat tarihçisi Jacob Burckhardt'ın yeğeni ve heykeltıraş Carl Burckhardt'ın oğlu olan ve 1.Dünya Savaşı sıralarında ilk okul yıllarını Basle'de Frithjof Schuon ile birlikte geçiren Burckhardt gençken Fas'ta yaşayıp geleneksel sanat, düşünce ve kültür üzerine tetkiklerde bulundu. Uzun yıllar kutsal kentlerle ilgili sanat kitapları basan bir Avrupa yayınevinin sanat müdürlüğünü yaptı. Son yıllarında antik ve tarihi Fez şehrinin restorasyon çalışmalarında danışman olarak bulundu.

Burckhardt tüm zamanlar ve coğrafyalarda yer alan geleneksel toplumların kalbini teşkil eden evrensel hakikatlar, sanatlar ve bilimler ile ilgili anlayışı yeniden ihya etmek amacıyla çok geniş bir sahada kitap ve makaleler kaleme aldı. Tasavvuf, geleneksel kozmoloji, simya, Hinduizm, Budizm, Taoizm ve İslam estetiği, geleneksel kent mimarisi Burckhardt'ın kitap ve makalelerinde ele aldığı konulardan birkaçını oluşturmaktadır. Burckhardt aynı zamanda İslam düşüncesine ilişkin çok sayıda önemli eserleri Arapça'dan batı dillerine tercüme edip yorumlamıştır.

İngilizce'deki Eserleri
 Sacred Art in East and West
 Alchemy, Science of the Cosmos, Science of the Soul
 An Introduction to Sufi Doctrine
 Siena, City of the Virgin
 Famous Illuminated Manuscripts
 Art of Islam: Language and Meaning
 Fez, City of Islam
 Mirror of the Intellect: Essays on Traditional Science and Sacred Art
 Chartes and the Birth of the Cathedral
 Moorish Culture in Spain
 Letters of a Sufi Master
 The Wisdom of the Prophets (İbn Arabi tarafından kaleme alınan Fusus'ül-Hikem'in kısmi tercümesi)
 Universal Man (Abdülkerim el-Cili'nin "İnsan-ı Kâmil" adlı eserinin kısmi tercümesi)

Ayrıca bakınız
 Abdülkerim el-Cili
 Tradisyonalizm
 İslam Sanatı
 Simya

Dış bağlantılar
 Sidi İbrahim
 William Stoddart on Titus Burckhardt (pdf)
 World Wisdom Books (pdf)

Makaleler

 mor'a doğru makale-titus burckhardt: islama sanatında kalıcı değerler

1908 doğumlular
1984 yılında ölenler
20. yüzyıl İsviçreli yazarları
Tradisyonalistler

Titus Burckhardt


William Henry Cavendish-Scott-Bentinck, 4th Duke of Portland,  (24 June 1768 – 27 March 1854), styled Marquess of Titchfield until 1809, was a British politician who served in various positions in the governments of George Canning and Lord Goderich.

Background and education
Portland was the eldest son of Prime Minister William Cavendish-Bentinck, 3rd Duke of Portland and Lady Dorothy, daughter of William Cavendish, 4th Duke of Devonshire and Charlotte Boyle, Baroness Clifford. He was the elder brother of Lord William Bentinck and Lord Charles Bentinck.

He was educated first in Ealing under the tutelage of Samuel Goodenough graduating in 1774, followed by Westminster School (1783). He attended Christ Church, Oxford for two years but did not take a degree. The third Duke, who spared no expense for his heir, sent him to The Hague in 1786 for experience working with the crown's envoy, Sir James Harris. He returned in 1789.

He later received an honorary degree of Doctor of Civil Law from Oxford in 1793. He also served as a Family Trustee of the British Museum; in 1810, he loaned the famed Portland Vase to the museum.

Political career

Portland was Member of Parliament for Petersfield between 1790 and 1791 and for Buckinghamshire between 1791 and 1809.

He served under his father as a Lord of the Treasury between March and September 1807. He remained out of office until April 1827 when he was appointed Lord Privy Seal by his brother-in-law George Canning. He was sworn of the Privy Council the same year. When Lord Goderich became Prime Minister in August 1827, Portland became Lord President of the Council, an office he retained until the government fell in January 1828. Over time the Duke became less of a staunch Conservative, softening to some of the more liberal stances of Canning.

Portland also held the honorary post of Lord Lieutenant of Middlesex between 1794 and 1841.

Family
Portland married Henrietta, eldest daughter and heiress of Major-General John Scott of Fife and his wife Margaret (née Dundas), in London on 4 August 1795. At the time of his marriage he obtained Royal Licence to take the name and arms of Scott in addition to that of Cavendish-Bentinck. They were parents of nine children:

William Henry, Marquess of Titchfield (22 October 1796 – 5 March 1824)
Lady Margaret Harriet (21 April 1798 – 9 April 1882)
Lady Caroline (6 July 1799 – 23 January 1828)
William John Cavendish-Scott-Bentinck, 5th Duke of Portland (12 September 1800 – 6 December 1879)
Lord George Frederick (27 February 1802 – 21 September 1848)
Lord Henry William Bentinck (9 June 1804 – 31 December 1870)
Lady Charlotte (14 Jan 1806 – 30 September 1889); married John Evelyn Denison, 1st Viscount Ossington
Lady Lucy Joan (27 August 1807 – 29 July 1899); married Charles Ellis, 6th Baron Howard de Walden
Lady Mary (8 July 1809 – 20 July 1874); married Sir William Topham

Death and legacy
The Duchess of Portland died on 24 April 1844. Nearly 10 years later, Portland died at the family seat of Welbeck Abbey, Nottinghamshire, in March 1854, aged 85. Two of their sons predeceased their parents; their eldest dying of a brain lesion and their third son dying of a heart attack.

The duke expressed a desire to be buried in the open churchyard in Bolsover, Derbyshire, near the other family seat at Bolsover Castle. However, he was instead interred in the ancient Cavendish vault, that had previously been unopened for 138 years.

He was succeeded in the dukedom by his second son (but the eldest surviving), William.

The department of Manuscripts and Special Collections, The University of Nottingham holds a number of papers relating to Portland: His personal and political papers are part of the Portland (Welbeck) Collection while the Portland (London) Collection contains papers relating to his estate business. The Portland Estate Papers held at Nottinghamshire Archives also contain items relating to Portland's properties.

Arms

Titles
His full titles were Duke of Portland, Marquess of Titchfield, Earl of Portland, Viscount Woodstock, and Baron Cirencester.

The Most Honourable William Cavendish-Bentinck, Marquess of Titchfield (1768–1795)
The Most Honourable William Cavendish-Scott-Bentinck, Marquess of Titchfield (1795–1809)
His Grace The Duke of Portland (1809–1854)

Ancestors

See also
English Education Act 1835

References

External links

 Biography of the 4th Duke, with links to online catalogues, from Manuscripts and Special Collections, The University of Nottingham

|-

1768 births
1854 deaths
People educated at Westminster School, London
Alumni of Christ Church, Oxford
British racehorse owners and breeders
British landowners
People from Welbeck
Children of prime ministers of the United Kingdom
104
William, 4th Duke of Portland
William, 4th Duke of Portland
Lord-Lieutenants of Middlesex
Lords Privy Seal
Members of the Privy Council of the United Kingdom
Titchfield, William Scott-Bentinck, Marquess of
British MPs 1790–1796
British MPs 1796–1800
Titchfield, William Scott-Bentinck, Marquess of
Titchfield, William Scott-Bentinck, Marquess of
Titchfield, William Scott-Bentinck, Marquess of
Titchfield, William Scott-Bentinck, Marquess of
Titchfield, William Scott-Bentinck, Marquess of
Portland, D4
Owners of Epsom Derby winners

William Bentinck, 4th Duke of Portland


Şok cihazı veya Defibrilatör, düzensiz kasılmalar içinde (ventriküler flatter veya fibrilasyonda) olan ve bu yüzden kan pompalayamayan ve kendi kendine de zarar veren kalbin tekrar normal ritmine dönmesini elektroşok ile sağlayan araçtır.

AED - Otomatik Eksternal Defibrilatör cihazı küçük, taşınabilir, kalp ritmini analiz edebilme yeteneğine sahip, ve gerektiğinde dolaşımı sağlayacak normal bir ritmi tesis etmek için elektroşok uygulayabilen bir cihazdır. AED ilkyardım için olay yerine sağlık görevlileri ulaşıncaya kadar kullanılır. Gelişmiş ülkelerde stadyum, alışveriş merkezi, havaalanı gibi halkın yoğun olarak bulunduğu alanlarda kolayca erişilebilecek şekilde yerleştirilmiş AED cihazları bulundurulur. Bu tip AED cihazları, ışıklı ve sesli talimatlar ve yönlendirmeler sayesinde eğitimsiz kişiler tarafından kullanılabilecek şekilde tasarlanmışlardır.
AED ile ilkyardımda amaç kalbin düzensiz kasılmalarının oksijen yetersizliği yüzünden vücuda ve kalbin kendisine zararı en aza indirgemektir. Çevredekilerin yardımına en büyük engel çekintidir, hal bu ki modern AED cihazları yanlışı ve elektrik tehlikesini en aza indirger; İşin asıl zahmetli kısmı elektroşoku veya sağlık ekibini beklerken kalp masajı için gerekli fiziki çabadır. Genellikle içinde göğsü kaplayan giysileri hızlı açmak için makas, elektrot cilde tam temas edebilsin diye jiletli traş aleti, kalp çevresine yapıştırılmaya hazır elektrot, ve nefes yardımı sırasında hijyen için ağız maskesi gibi şeyler olur. Elektrotları çıplak ve traşlı cilde yapıştırıp, kablosunu AED cihazına bağlayıp bu pilli cihaz çalıştırıldığında masaj ve nefes yardımının hangi sırayla yapılacağını ışık ve sesle belirtir ve sadece gerektiğinde şok uygular.

Tarih

Defibrilatörlerin ilk versiyonları 1899'da İsviçre Cenevre Üniversitesi'nden iki fizyolog olan Jean-Louis Prévost ve Frédéric Batelli tarafından gösterildi. Küçük elektrik şoklarının köpeklerde ventriküler fibrilasyona neden olabileceğini ve daha büyük yüklerin durumu tersine çevireceğini keşfettiler.

Bugün bilindiği şekliyle harici defibrilatör 1930'da Elektrik Mühendisi William Kouwenhoven tarafından icat edildi. William, Johns Hopkins Üniversitesi Mühendislik Fakültesi'nde öğrenciyken elektrik şokları ve bunun insan kalbi üzerindeki etkileri arasındaki ilişkiyi inceledi. Çalışmaları, kalbin dışarıdan çalıştırılması için bir cihaz icat etmesine yardımcı oldu. Defibrilatörü icat etti ve Prévost ve Batelli gibi bir köpek üzerinde test etti. Bir insan üzerinde ilk kullanımı ile 1947 yılında oldu. Amerikalı Kalp Cerrahı Claude Schaeffer Beck kendisinin tasarladığı ve arkadaşı James Rand (Rand Development Corp) tarafından yapılan bir defiblatör ile ameliyat sırasında kalbi duran çocuğa kalbine iki kanattan çorba kaşığı büyüklüğündeki iki metal kol ile şok verdi ve çocuğun kalbi tekrar çalıştı. Çocuk iyileşti.

Kaynakça

Tıbbi aletler

Şok cihazı


Događaji
 18. siječnja – Vjenčanje Henrika VII., kralja Engleske i Elizabete od Yorka, ujedinjenje Dinastije Lancaster i Yorka nakon Ratova dviju ruža

Rođenja
 6. siječnja – Martin Agricola, njemački glazbeni teoretičar († 1556.)
 18. veljače – Chaitanya Mahaprabhu, indijski svetac († 1534.)
 2. srpnja – Jacopo Sansovino, talijanski arhitekt i kipar († 1570.)
 16. srpnja – Andrea del Sarto, talijanski slikar († 1531.)
 28. srpnja – Pieter Gillis, francuski filozof († 1533.)
 23. kolovoza – Ivan Žigmund Herberstein, austrijski diplomat i povjesničar († 1566.)
 14. rujna – Heinrich Cornelius Agrippa von Nettesheim, njemački astrolog i alkemičar († 1535.)
 20. rujna – Artur, princ od Walesa; sin Henrika VII. († 1502.)

Smrti
 14. srpnja – Margareta od Danske, kraljica Škotske (* 1456.)
 14. kolovoza – Marco Barbarigo, mletački dužd (* oko 1413.)

Izvori

Vanjske poveznice

1486.


Benjamin Dylan Hollis est un Tiktokeur bermudien. Il est connu pour ses vidéos courtes humoristiques de pâtisserie.

Biographie
Né en 1995 aux Bermudes, Dylan Hollis fait des études de musique à l'Université du Wyoming, aux Etats-Unis. Il joue de l'accordéon et du piano. Son style favori est le jazz.

Il est connu pour ses vidéos TikTok qu'il commence à poster sur internet en avril 2020, pendant le confinement sanitaire contre le Covid19. Dans ses vidéos, en plus d'aborder les sujets de la vie aux Bermudes, de la musique et des véhicules anciens, il cuisine des recettes de pâtisseries issues de livres rétro du . Ainsi, il a fait connaître des recettes comme le gâteau au chocolat-mayonnaise de 1956, Spaghetti-O Jell-O Ring de 1960 ou une tarte à l'eau de 1929. Si les objectifs principaux de ces vidéos sont de cuisiner et de divertir, Hollis met aussi en avant les différentes pratiques pâtissières du quotidiens (principalement américaines), qu'il met en relation avec des événements historiques, comme la Grande Dépression. Hollis fait aussi des recettes plus récentes, mais dont il juge la composition et/ou les proportions étranges, comme des cookies avec seulement trois ingrédients.

En juin 2021, il obtient un peu plus de 4 millions d'abonnés. En 2022, le nombre d'abonnés dépasse les 7 millions. En avril 2022, à la suite d'une vidéo où Dylan Hollis reconnait le nombre de ses fans, il est classé dans le top 20 des célébrités sur Tumblr.com, selon la directrice éditorial du site Cates Holderness.

Il est collectionneur les livres de cuisine vintages. Beaucoup d'entre eux sont envoyés par des fans.

Références

Liens externes

Personnalité bermudienne
Pâtissier
Étudiant de l'université du Wyoming
Pianiste
Accordéoniste
Naissance en septembre 1995

Dylan Hollis


L'épreuve féminine du sprint 7,5 km de biathlon aux Jeux olympiques de 2022 a lieu le  au Centre de ski nordique et de biathlon de Guyangshu. Marte Olsbu Røiseland remporte son premier titre olympique individuel en dominant largement l'épreuve avec un sans-faute au tir et le meilleur temps à skis. Elvira Öberg et Dorothea Wierer qui l'accompagnent sur le podium sont également à 10 sur 10, la Suédoise en argent pour son 5e temps à skis, et l'Italienne en bronze pour sa rapidité au pas de tir. Pour la sœur de Hanna Öberg, il s'agit de son premier podium, et pour Dorothea Wierer, sa première médaille individuelle aux Jeux. Kristina Reztsova, particulièrement rapide sur la piste, compense deux tours de pénalité pour finir à la sixième place. Très rapide elle aussi (deuxième temps à skis), Hanna Sola est plombée par quatre fautes et termine 26e.

Médaillées

Résultats
L'épreuve commence à 17 heures - Classement

Légende : C - Couché ; D - Debout

Notes et références

Biathlon aux Jeux olympiques de 2022

Sprint féminin de biathlon aux Jeux olympiques de 2022


Olaylar

Ocak
 1 Ocak - Birleşik Krallık, İrlanda ve Danimarka Avrupa Ekonomik Topluluğu üyesi oldu.
 14 Ocak - Elvis Presley'in Hawaii'de verdiği Aloha From Hawaii konseri, uydu televizyon yayını aracılığıyla tüm dünyada 1 milyardan fazla kişi tarafından seyredildi.
 28 Ocak - Türkiye'nin Los Angeles Başkonsolosu Mehmet Baydar ile Konsolos Bahadır Demir, Hınçak teşkilâtı üyesi 77 yaşındaki Gürgen Yanıkyan adlı bir Ermeni tarafından öldürüldü.

Şubat
 21 Şubat - Trablus - Kahire seferini yapan 114 sefer sayılı Libyan Arab Airlines uçağı, Sina Yarımadası üzerinde İsrail jetleri tarafından vurularak düşürüldü. Uçaktaki 108 kişi hayatını kaybetti, 5 kişi sağ olarak kurtuldu.

Mart
 26 Mart - Pembe dizi Yalan Rüzgârı, ABD'de yayınlanmaya başlandı.
 27 Mart - 45. Akademi Ödülleri töreninde The Godfather, 8 dalda aday olduğu Oscar ödüllerinden "en iyi film ödülü" dahil olmak üzere üçünü kazandı.

Nisan
 3 Nisan - New York'ta dünyanın ilk cep telefonu görüşmesi gerçekleştirildi.
 4 Nisan - Dünya Ticaret Merkezi'nin resmi açılışı yapıldı.
 6 Nisan - Fahri Korutürk Türkiye Cumhuriyeti'nin 6. cumhurbaşkanı seçildi.

Mayıs
 3 Mayıs - Yapıldığı dönemde dünyanın en uzun binası olan Sears Kulesi'nin yapımı tamamlandı.

Haziran
 3 Haziran - Paris'te bir havacılık fuarı sırasında gösteri uçuşu yapan Tupolev Tu-144 yolcu uçağı, pilotunun uçağın kapasitesinin kaldıramayacağı manevralar yapmaya çalışması nedeniyle havada parçalanarak yerleşim birimlerinin üzerine düştü. Uçaktaki 6 ve yerdeki 8 kişi öldü.
 4 Haziran - Para çekme makinesinin patenti alındı.
 30 Haziran - 117 yıldan bu yana en uzun güneş tutulması öğleden sonra Türkiye saatiyle 14:00'te başladı. Türkiye'nin her yerinden izlenebildi.

Temmuz
 10 Temmuz - Bahamalar Birleşik Krallık'tan bağımsızlığını ilan etti.

Ağustos
 8 Ağustos - Dean Corll suç ortaklarından biri olan Elmer Wayne Henley tarafından öldürüldü.
 23 Ağustos - Tıp literatürüne Stockholm sendromu ifadesini kazandıran, İsveç'in başkenti Stockholm'deki Norrmalmstorg Kreditbanken banka soygunu teşebbüsü gerçekleşti.

Eylül
 11 Eylül - Şili'de Augusto Pinochet liderliğindeki askeri darbe ile sosyalist başkan Salvador Allende devrildi.
 18 Eylül - Batı Almanya ve Doğu Almanya BM üyesi oldu.

Ekim
 6 Ekim - Arap Ülkeleri ile İsrail arasında Yom Kippur Savaşı başladı.
 14 Ekim - 1973 Türkiye genel seçimleri yapıldı.
 17 Ekim - OPEC üyesi ülkelerin İsrail ve onu destekleyen ülkelere karşı başlattığı petrol ambargosu ile 1973 Petrol Krizi başladı.
 25 Ekim - Yom Kippur Savaşı İsrail'in zaferiyle sona erdi.

Kasım
 17 Kasım - Atina Ulusal Teknik Üniversitesi öğrencileri Yunan askerî cuntasına karşı ayaklandılar.
 25 Kasım - Yunan diktatörü Yeoryos Papadopulos, Tuğgeneral Dimitrios İoannidis'in liderliğindeki cunta tarafından askerî darbe ile devrildi.

Aralık
 7 Aralık - İslam Kalkınma Bankası kuruldu.
 15 Aralık - Amerikan Psikiyatri Birliği, homoseksüelliği zihinsel hastalıklar için tanı ölçütü olan DSM-II kataloğundan çıkardı.
 18 Aralık - Arapça, Birleşmiş Milletler'in altıncı resmi dili oldu.

Tarihi bilinmeyenler
 Oppositions dergisi yayın hayatına başladı.

Doğumlar

Ocak
 7 Ocak - Liu Bolin, Çinli sanatçı
 9 Ocak - Sean Paul, Jamaikalı Dj & Şarkıcı
 12 Ocak
 Hande Yener, Türk pop müzik sanatçısı
 Ibrahim Ba, Senegal asıllı Fransız futbolcu
 14 Ocak - Giancarlo Fisichella, İtalyan Formula 1 pilotu
 16 Ocak - Josie Davis, Amerikalı oyuncu
 30 Ocak - Hakan Kaygusuz, Türk futbolcu

Şubat
 11 Şubat - Varg Vikernes, Norveçli müzisyen
 22 Şubat - Şota Arveladze, Gürcü futbolcu ve teknik direktör
 24 Şubat - Tuna Kiremitçi, çağdaş Türk yazardır.
 25 Şubat - Bülent Özcan, çağdaş Türk şairidir.

Mart
 3 Mart - Killa Hakan, Türk rap sanatçısı ve söz yazarı
 5 Mart - Nelly Arcan, Kanadalı romancı (ö. 2009)
 5 Mart - Nicole Pratt, Avustralyalı tenisçi
 7 Mart - Işın Karaca, Kıbrıs Türkü şarkıcı
 16 Mart - Kutsi, Türk şarkıcı, besteci, söz yazarı ve oyuncu.
 21 Mart - Hozan Beşir, Kürt şarkıcı.
 25 Mart
 Dolunay Soysert, Türk oyuncu
 Marcin Wrona, Polonyalı senarist ve yönetmen (ö. 2015)
 28 Mart - Eddie Fatu, Amerikalı güreşçi (ö. 2009).
 29 Mart - Brandi Love, Amerikalı porno yıldızı

Nisan
 1 Nisan - Rachel Maddow, Amerikalı televizyon sunucusu, yorumcusu ve yazar
 10 Nisan - Roberto Carlos - Brezilyalı futbolcu
 11 Nisan - Jennifer Esposito, Amerikalı oyuncu
 12 Nisan - Sylvinho, Brezilyalı futbolcu
 19 Nisan - Binnur Kaya, Türk sinema ve dizi oyuncusu.
 23 Nisan - Cem Yılmaz, Türk şovmen
 24 Nisan - Damon Lindelof, Amerikalı senarist, yapımcı
 30 Nisan - Akon, Senegal asıllı Amerikalı Müslüman R&B ve hip hop müzisyenidir

Mayıs
 10 Mayıs - Rüştü Reçber, Türk futbolcu
 14 Mayıs - Hakan Ünsal, Türk futbolcu
 19 Mayıs - Servet Kocakaya, Türk şarkıcı
 22 Mayıs
 Nikolaj Lie Kaas, Danimarkalı oyuncu
 Danny Tiatto, Avustralyalı futbolcu

Haziran
 4 Haziran - Cem Belevi, Türk pop ve fantezi şarkıcı
 27 Haziran - Özge Fışkın, Türk şarkıcı
 30 Haziran
Devrim Saltoğlu, Türk oyuncu
 Şevket Çoruh, Türk oyuncu

Temmuz
 3 Temmuz
Jorge Andrés Boero, Arjantinli motosiklet yarışçısı (ö. 2012)
Patrick Wilson, Amerikalı sinema, tiyatro oyuncusu ve şarkıcı.
 12 Temmuz - Umut Akyürek,Türk sanat müziği sanatçısı
 25 Temmuz - Bendeniz, Türk şarkıcı
 30 Temmuz - Ümit Davala, Türk futbolcu

Ağustos
 5 Ağustos - Bora Öztoprak, Türk şarkıcı
 6 Ağustos - Asia Carrera, Amerikalı porno film oyuncusu
 7 Ağustos
 Normal Kalle, Alman oyuncu
 Kevin Muscat, Avustralyalı futbolcu
 9 Ağustos - Filippo Inzaghi, İtalyan futbolcu
 11 Ağustos - Frank Caeti, Amerikalı oyuncu ve seslendirme sanatçısı
 15 Ağustos - Natallia Sazanoviç, Beyaz Rus heptatlet
 20 Ağustos - Elif İnci, Türk oyuncu
 21 Ağustos - Robert Malm, Togolu futbolcu
 25 Ağustos - Fatih Akın, Türk asıllı Alman yönetmen, senarist ve yapımcı.
 27 Ağustos - Burak Kut, Türk şarkıcı, besteci, söz yazarı ve oyuncu

Eylül
 2 Eylül - Hande Ataizi, Türk oyuncu
 5 Eylül - Kaan Tangöze, Duman grubu vokalisti
 Nedim Akbulut, Türk eski futbolcu ve teknik direktör
 Rose Arianna McGowan, Amerikalı sinema oyuncusu
 6 Eylül - Carlo Cudicini, İtalyan futbolcu
 8 Eylül
María Eugenia Vidal, Buenos Aires eyalet valisi
Ali Kemal Tüfekçi, Türk yelkenci
Hamis ed-Dusari, Suudi futbolcu (ö. 2020)
 12 Eylül - Paul Walker, Amerikalı oyuncu
 13 Eylül - Fabio Cannavaro, İtalyan futbolcu
 14 Eylül
 Vincent Cespedes, Fransız filozof ve yazar
 Andrew Lincoln, İngiliz oyuncu
 17 Eylül - Alberto Chaíça, Portekizli uzun mesafe koşucusu
18 Eylül - Hikari Tichibana, Japon seslendirme sanatçısı
 20 Eylül - Cansel Elçin, Türk sinema ve televizyon oyuncusu
 21 Eylül - Michael Sauser, İsviçreli avukat ve dünya rekoru sahibi
 29 Eylül
 Doğan Duru, Redd'in solisti, söz yazarı, besteci, tenör
 Güneş Duru, Redd'in gitaristi, söz yazarı, arkeolog, öğretim görevlisi

Ekim
 3 Ekim - Lena Headey, İngiliz film oyuncusu
 7 Ekim - Sami Hyypiä, Finlandiyalı futbolcu
 19 Ekim - Okan Buruk, Türk futbolcu
 29 Ekim - Ayla Çelik, Türk şarkıcı, besteci, söz yazarı
31 Ekim - Arzum Onan, Türk oyuncu ve manken

Kasım
 11 Kasım - Şevval Sam, Türk oyuncu, şarkıcı
 15 Kasım -
 Nâlân, Türk şarkıcı
 Fernanda Serrano, Portekizli model ve oyuncu

Aralık
 4 Aralık - Ferry Corsten, Hollandalı trance prodüktörü, DJ.
 7 Aralık - İbrahim Kutluay, Türk basketbolcu.
 13 Aralık - Emre Aşık, Türk futbolcu.

Ölümler

Ocak
 15 Ocak - Andrey Dulson, Sovyet bilim insanı (d. 1900)
 22 Ocak - Lyndon B. Johnson, ABD eski başkanı (d. 1908)
 24 Ocak - Ali Haydar Yıldız, Kürt asıllı Türk eylemci ve TKP/ML-TİKKO kurucularından.

Şubat

Mart
 21 Mart - Âşık Veysel Şatıroğlu (d. 1894)
 26 Mart - Noël Coward İngiliz oyuncu ve yazar, (d. 16 Aralık, 1899)

Nisan
 8 Nisan - Pablo Picasso, İspanyol ressam (d. 1881)
 21 Nisan - Kemal Tahir, Türk roman yazarı ve düşünürü (d. 1910)

Mayıs
 5 Mayıs - Arkadaş Zekai Özger, Türk şair
 11 Mayıs - Grigori Kozintsev, Sovyet sinema yönetmeni (d. 1905)
 18 Mayıs - İbrahim Kaypakkaya, 68 kuşağının devrimci önderlerinden.

Haziran
 18 Haziran - Roger Delgado (d. 1918)
 20 Haziran - Robert Smithson (d. 1938)

Temmuz
 20 Temmuz - Bruce Lee (d. 1940)

Ağustos
 6 Ağustos - Fulgencio Batista, Küba devlet başkanı (d. 1901)
 9 Ağustos - Christian Arhoff, Danimarkalı sahne ve sinema oyuncusu (d. 1893)

Eylül
 2 Eylül - J.R.R. Tolkien, (d. 1892)
 11 Eylül - Salvador Allende, (d. 1903)
 16 Eylül - Víctor Jara (d. 1932), Şilili sanatçı

Ekim
 2 Ekim
Cemal Sahir Kehribarcıoğlu, Türk besteci ve operet sanatçısı (d. 1900)
 Paavo Nurmi, Fin atlet (d. 1897)

Kasım
 5 Kasım - İsmail Dümbüllü (d. 1897)

Aralık
 25 Aralık - İsmet İnönü (d. 1884)

Ölüm günü ve ayı bilinmeyenler
 Nelly Arcan, Kanadalı roman yazarı

1973


Patronymes

 Franciszek Doleżal (1880-?), économiste polonais, vice-ministre de l'industrie et du commerce.
 Jan Doležal (1996-), athlète tchèque.
 Josef Doležal (1920-1999), athlète tchèque.
 Martin Doležal (1990-), footballeur tchèque.
 Michal Doležal (1978-), sauteur à ski tchèque, devenu entraîneur.
 Rachel Dolezal (1977-), femme américaine blanche connue pour s'être fait passer pendant des années pour une femme noire.
 Riley Dolezal (1985è-), athlète américain.

Astronomie
 (5884) Dolezal, astéroïde de la ceinture principale d'astéroïdes.

Autre

 Quatuor Doležal, quatuor à cordes tchèque.

Dolezal


Doruk, Samsun ilinin Kavak ilçesine bağlı bir mahalledir.

Coğrafya
Samsun il merkezine 67 km, Kavak ilçesine 16 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kavak'ın mahalleleri

Doruk, Kavak


Doruleț Borobeică (n. 21 ianuarie 1963, București), mai cunoscut ca Doru Borobeică sau "Boro", este un basist român de muzică rock, membru al formației Iris începând din anul 1984. După scindarea din 2017 a formulei clasice Iris, continuă să activeze cu aripa Iris Cristi Minculescu, Valter & Boro.

Activitate muzicală
La începutul lui 1981, Doru Borobeică, alături de alți trei tineri muzicieni – Bogdan Blaga (voce), Cristi "Gagore" Diaconu (chitară) și Doru "M.S." Istudor (baterie) – repetă la Clubul Sindicatelor de Construcții din București. Sunt remarcați de chitaristul Gabriel Nacu, care le propune să i se alăture și să reînființeze Harap-Alb, formație cunoscută pe scena rock bucureșteană, cu care își făcuse debutul solistul Cristian Minculescu în 1978. Cu Harap-Alb au loc repetiții cel puțin câte 4-5 ore zilnic la Titan Club și apar compoziții noi precum "Om la toate" și "M-am ascuns în noapte", piese înregistrate în studioul muzical al Televiziunii Române. A doua dintre ele, într-o variantă de concert din martie 1981, reprezintă cea mai veche înregistrare cu Doru Borobeică la bas existentă în prezent. După doar câteva luni de activitate, Borobeică pleacă în armată, fiind înlocuit în trupă de Horațiu Rad.

La începutul lui 1983 se alătură grupului Voltaj înființat în luna septembrie a anului precedent de chitaristul compozitor Adrian Ilie și de Cristi Minculescu (plecați din Iris). Aici este din nou coleg cu Gabi Nacu, dar și cu Sanda Lăcătușu, cea care a luat locul lui Minculescu la microfon, după revenirea acestuia la Iris. Are loc un turneu cu Cenaclul Flacăra (condus de poetul Adrian Păunescu). La terminarea turneului însă, Nacu, Borobeică și Sanda Lăcătușu nu mai continuă activitatea cu Voltaj, iar trupa se desființează în scurt timp. La sfârșitul lui 1983, Doru Borobeică, împreună cu Sanda Lăcătușu, Sorin Weissman și Doru Istudor, formează grupul Caro cu scopul de a colabora cu Cenaclul Flacăra. Însă acest proiect eșuează după puțin timp, iar anul 1984 îl găsește pe Borobeică repetând cu Sui Generis, unde este coleg cu chitaristul Mihai Alexandru.

În noiembrie 1984 Borobeică este cooptat în Iris. În momentul intrării sale în Iris, trupa reprezenta deja un nume solid în rock-ul românesc, având peste șapte ani de existență, un album lansat și sute de concerte la activ. Componența Iris era: Dan Bittman (solist vocal), Adrian Ilie și Nuțu Olteanu (chitare), Nelu Dumitrescu (baterie). Borobeică l-a înlocuit în Iris pe Mihai (Marty) Popescu, plecat la Holograf. Începând cu 1984, aproape întreaga activitate muzicală a lui Doru Borobeică este legată de Iris. După revenirea lui Minculescu în formație, în februarie 1985, și după sosirea lui Valter Popa, un an mai târziu, componența se stabilizează. În 1986 au loc imprimări în studiourile Radiodifuziunii, fiind trase piesele "Doar pacea" și "Strada ta". Acestea sunt primele înregistrări Iris cu Borobeică la chitară bas. În 1987 apare Iris II, editat la casa de discuri Electrecord, al doilea album din catalogul Iris și primul cu Borobeică integrat în formație. În 1988 este lansat Iris III – Nu te opri!, însă în vară basistul părăsește formația (care era suspendată) și cântă pe perioada sezonului estival cu Voltaj '88 la Eforie Sud. De menționat că în acea vară activau pe litoral nu mai puțin de trei formații cu numele Voltaj. Borobeică cântă cu cea care îi reunea pe Bogdan Cristea (vocal), Manuel Savu (chitară), Florin Ionescu (baterie) și Eugen Sălceanu "Brebu" (clape, venit tot de la Iris). În septembrie, această formulă fuzionează cu cea a lui Amedeo Bolohoi, iar Borobeică își reia rolul de basist în Iris. În perioada în care a absentat din trupă, a fost suplinit de Nelu Popovici.

Imediat după Revoluție apare Iris IV. Urmează o serie discografică de peste 20 de albume Iris, toate înregistrate cu Doru Borobeică la bas. De asemenea, muzicianul contribuie și în calitate de compozitor (singur sau împreună cu ceilalți membri din trupă). Piesele Iris a căror muzică este semnată integral de Borobeică (conform informațiilor tipărite pe copertele discurilor) sunt: "Bolta nopții" (pe Iris III – Nu te opri!), "Vino iar" și "Lumea toată e a mea" (pe Iris IV), "Nopțile ce le-ai avut" (piesă la care a făcut și textul, apărută pe Lună plină). De asemenea, la albumul Lună plină, este coautor (împreună cu Mihai Godoroja) al melodiilor "Somn bizar", "Omul nimeni", "Nu vor (să meargă pe sârmă)", "Ultimul mic dejun al lui Bon" și "Lună plină".  Începând cu 1997, toate piesele Iris sunt declarate ca fiind compoziții comune ale tuturor membrilor. Pe lângă materialele discografice editate, Doru Borobeică a susținut cu Iris mii de concerte în toată țara și peste hotare.

În discografia Iris se găsesc câteva solouri de bas, realizate de muzician:
 "Salomeea" — pe albumul Iris Athenaeum (2000) și pe DVD-ul Iris Digital Athenaeum (2001), înregistrare live la Sala Palatului, București, 27 octombrie 2000.
 "Salomeea" — pe albumul I.R.I.S. 4Motion (2003), înregistrare de studio.
 "Gugulandia" — pe albumul I.R.I.S. 4Motion (2003), înregistrare de studio.
 "Trilogia: Belgischer Kreisel; Salomeea; Il Pirata" — pe DVD-ul Iris Aeterna – Dăruind vei dobândi (2010), înregistrare live la Sala Polivalentă, București, 8 octombrie 2009.

La sfârșitul lunii august 2017, trei vechi componenți Iris, Cristi Minculescu, Valter Popa și Doru Borobeică, părăsesc formația. În acest context, bateristul Nelu Dumitrescu anunță că grupul își va continua activitatea sub numele de Iris într-o componență diferită, însă este dat în judecată de foștii lui colegi pentru dreptul de folosință a mărcii Iris, înregistrată la OSIM de către Dumitrescu, în nume propriu, în anul 2005. În primă instanță, bateristul a pierdut procesul, judecătorii dispunând anularea mărcii. Ulterior, procesul a ajuns la Curtea de Apel București, fiind finalizat la începutul lunii iulie 2020 prin împăcarea părților după ce foștii colegi au ajuns la un compromis cu privire la folosirea mărcii Iris. Astfel, prin "contractul de tranzacție" depus în instanță, părțile au convenit cum va fi folosită marca Iris în continuare pentru a nu crea confuzie în rândul publicului. Conform înțelegerii, fiecare dintre părți are dreptul să folosească marca Iris: una dintre trupe va activa sub numele de Iris Cristi Minculescu, Valter & Boro, iar cealaltă sub denumirea de Iris Nelu Dumitrescu. În perioada de litigiu, cei trei muzicieni au cântat sub titulatura provizorie Bună Seara, Prieteni! și au lansat o serie de piese single: "Manifest", "Învingători", "Unde inima mea bate" (în colaborare cu Pacha Man), "Amintiri" și "Subteran".

În paralel cu activitatea din Iris, Borobeică participă la realizarea albumului Obsesii al grupului Voltaj '88, reînființat cu Berti Barbera (solist vocal) și Manuel Savu (chitară). Discul apare în 1996 la Electrecord. Muzicianul înregistrează partiturile de bas la toate piesele și compune două dintre ele (muzică și text): "În mintea mea" și "Dorința". Două decenii mai târziu, alături de aceiași Berti Barbera și Manuel Savu, Borobeică participă la proiectul Crossing Eternity – formație de heavy metal/power metal ce lansează albumul The Rising World (apărut în 15 iunie 2018).

Distincții
Pe 5 octombrie 2007, într-o ceremonie desfășurată la Palatul Cotroceni, Doru Borobeică, împreună cu ceilalți patru membri ai trupei Iris, au fost decorați de Traian Băsescu, președintele României, cu Ordinul "Meritul Cultural" în grad de Cavaler "pentru contribuția adusă timp de 30 de ani la promovarea muzicii rock". A fost pentru prima dată când în România șeful statului a acordat o astfel de decorație unei formații de muzică rock.

Note

Bibliografie
 Ghiu-Caia, Miron. Iris. Spectacolul abia începe, Editura Humanitas, București, 2003. ISBN 973-50-0477-1

Legături externe

 Fișă biografică Doru Borobeică pe Rockmania
 Pagina Doru Borobeică pe Discogs
 Iris Cristi Minculescu, Valter & Boro – Pagina oficială Facebook

Vezi și
 Iris (formație românească)

Nașteri în 1963
Nașteri pe 21 ianuarie
Basiști români
Compozitori români de muzică rock
Muzicieni rock din România
Muzicieni români în viață
Membri ai Iris
Bucureșteni

Doru Borobeică


Rita Maria Cid Matias (Setúbal, 17 de outubro de 1998) é politóloga, gestora financeira e política portuguesa. Atualmente, desempenha as funções de deputada à Assembleia da República, é adjunta da direção nacional do partido e coordenadora da direção nacional da Juventude Chega.

É filha de Manuel Matias, ex-responsável pelo Partido Pró-Vida/Cidadania e Democracia Cristã (PPV), além de ter sido assessor parlamentar de André Ventura. É católica praticante e assume-se como conservadora de direita, defensora dos jovens e ativista do movimento "pró-vida".

Formou-se em Ciência Política no ISCTE e está atualmente a fazer o seu mestrado em Ciência Política e Relações Internacionais, na Faculdade de Ciências Sociais e Humanas da NOVA.

Atividade política
Rita Matias iniciou a sua atividade política na Juventude Popular do CDS-PP, mas acabou por sair, pois não se "identificava com o projeto e as ideias" do partido. Conheceu o Chega através do seu pai, inicialmente considerando-o um partido populista e provavelmente destinado ao fracasso, além de julgar um erro a coligação do PPV com esse partido. Com o tempo, mudou de ideias e tornou-se militante. Na segunda convenção do Chega, em Évora, foi convidada a entrada na direção do partido por André Ventura. Na ocasião, apresentou uma moção que fazia apologia a uma "IV República, baseada nos valores da família, da vida e da dignidade humana".

Assumiu os seus cargos como dirigente nacional a cuidar das redes sociais de André Ventura e do próprio partido. Em uma entrevista ao jornal i, relatou o fato de ter recebido ameaças de morte e mensagens de ódio. Também mencionou que as suas referências políticas são a primeira-ministra italiana e líder do partido Fratelli d'Italia, Giorgia Meloni, e a presidente do VOX Madrid, Rocío Monasterio. Foi candidata nas eleições autárquicas de 2021 à Câmara Municipal de Alcochete.

Numa entrevista ao jornal Observador, afirmou que o grande objetivo da Juventude Chega é "entrar" nas universidades e difundir a mensagem do CHEGA. Assume que existe um objetivo claro em fortalecer a proteção da Juventude Chega à entrada de extremistas e de jovens que fizeram parte de movimentos com menos visibilidade e que buscam no partido uma espécie de trampolim para o crescimento.

Define-se como antifeminista, por considerar que a luta feminista "nos deixa cativas de uma narrativa em que a complementaridade que pode haver entre homem e mulher é subvalorizada". Na quarta convenção do partido, criticou a esquerda, mencionando que Portugal está "amordaçado e aprisionado" por "teias marxistas", esmagado pelo peso do Estado, com uma nova geração "complexada" e viciada numa "cultura de cancelamento" que faz de todos os "homens brancos e heterossexuais opressores", recebendo enormes aplausos dos congressistas.

Em dezembro de 2021, numa conferência de imprensa, André Ventura nomeou-a como mandatária da Juventude nas eleições legislativas de 2022. Posteriormente, integrou o terceiro lugar na lista de deputados à Assembleia da República pelo círculo eleitoral de Lisboa, sendo, portanto, a primeira mulher, atrás apenas de André Ventura e Rui Paulo Sousa. Acompanhou a comitiva do presidente do partido durante toda a campanha eleitoral, sendo uma das responsáveis por filmar as ações de campanha para as redes sociais.

No XI Conselho Nacional do partido, elogiou André Ventura e centrou a sua intervenção em sua defesa, dizendo que ele "representa as chagas de Cristo que temos na nossa bandeira" e que "está disposto a derramar o seu sangue, suor e lágrimas por este país, por este partido". Apelou ainda ao fim das disputas internas e à esperança, dizendo: "Tragam o verde de nossa bandeira também para o nosso partido, tragam a esperança".

Deputada na Assembleia da República

XV Legislatura da República Portuguesa
A 30 de janeiro de 2022, Rita Matias foi eleita deputada à Assembleia da República pelo CHEGA, pelo círculo eleitoral de Lisboa. No dia 4 de abril de 2022, fez a sua primeira visita oficial enquanto deputada, juntamente com o deputado Gabriel Mithá Ribeiro, ao aterro da Azambuja. Durante a visita, conheceram as queixas da população, numa altura em que o aterro se encontra fechado por ter atingido a sua capacidade máxima, estando atualmente na fase de selagem.

Na sua primeira intervenção no plenário, focou-se em questões relacionadas com os jovens e desafiou o governo a encontrar "um T0 ou T1 até 581 euros": "talvez apenas uma tenda no parque de campismo". Falando ainda nas questões programáticas das escolas, disse que o programa do governo "promete uma mão cheia de nada aos jovens portugueses". No dia 19 de abril, acompanhou os deputados André Ventura, Pedro Pinto e Pedro Frazão à Porta do Colégio Planalto, numa ação para sensibilizar os pais e alunos e exigir ao Governo o fim da obrigatoriedade do uso de máscaras, sobretudo em meio escolar.

Em debate com o governo, criticou que o Plano Nacional de Reformas "perpetua apenas a hipocrisia da falsa preocupação ambiental socialista", considerando que "nos últimos anos o Governo apenas conseguiu aumentar a dependência energética do exterior" e que, sobre a soberania energética, o documento não diz "absolutamente nada".

Numa declaração política, em plenário, na Assembleia da República, afirmou que era necessário um apoio à família, à vida e à habitação: "apresento aqui o pedido de que apostem verdadeiramente numa política de apoio à família, numa política de apoio à cultura da vida e que apoiem concretamente a habitação, que combatam a precariedade do emprego jovem e que combatam todos os atentados às mulheres e mães". Defendeu que "os jovens não se estabelecem enquanto adultos independentes" e "são empurrados para a emigração porque em Portugal "só podem esperar condições de trabalho precárias, estágios não remunerados ou filas à porta do centro de desemprego". Considerou ainda, que as "políticas públicas dos últimos anos são um atentado às famílias portuguesas", apontando que "na hora de constituir família" os "portugueses não querem apenas abonos de 50 euros por mês e subsídios à moda clientelista socialista".

Visitou a Federação Pela Vida, juntamente com os deputados André Ventura e Jorge Valsasina Galveias, em apoio à realização de um Referendo sobre a Eutanásia.

No parlamento, criticou a iniciativa do PAN para a criação de uma licença menstrual de três dias, considerando que a medida "aumenta o fosso salarial entre as mulheres" e dificulta o acesso ao emprego, acusando Inês Sousa Real: "Não precisamos do seu feminismo bacoco".

Numa interpelação ao governo, acusou a atual classe política de ser uma "classe de carpideiras" que vem chorar depois de as tragédias acontecerem no que toca aos incêndios e diz que "o Executivo não pode transferir responsabilidades aos municípios".

No Orçamento de Estado de 2023, considerou que a proposta de Orçamento do Estado mostre um "desprezo" pelas novas gerações. Referindo de seguida o preço das rendas e a falta de oferta de alojamento estudantil para criticar "o apoiozinho de 200 euros" que o Governo prevê e que "já peca por tardio".

Em declarações aos jornalistas, relativamente ao modelo de propinas das universidades, afirmou que o Chega defende que deveria "ser ao contrário: os jovens não deveriam ter de pagar propinas enquanto estão a estudar no ensino superior", mas sim pagar mais tarde quando estiverem a trabalhar, pois, segundo a deputada, "isso traria solidez e o valor necessário nos primeiros anos enquanto frequentamos o ensino superior".

Comissões Parlamentares

 Comissão de Ambiente e Energia [Coordenadora do Grupo Parlamentar na Comissão];
 Comissão de Educação e Ciência [Suplente].

Resultados eleitorais

Eleições Autárquicas

Eleições legislativas

Católicos de Portugal
Cientistas políticos de Portugal
Mulheres de Portugal na política
Políticos do Chega
Políticos do Centro Democrático e Social – Partido Popular
Antifeministas
Alumni do ISCTE – Instituto Universitário de Lisboa
Alumni da Universidade Nova de Lisboa
Naturais de Setúbal

Rita Matias


Le championnat de France de rugby à XV de 2e division 1995-1996 appelé 2e division est l'antichambre de la première division, le Elite 1. La compétition de déroule de  au .

En raison des ajustements et de la réduction du nombre de club de la première division, un échelon supplémentaire est ajouté, la 1re division B. Le championnat de 2e division est ainsi provisoirement, et jusqu'en 1997, placé au 3e échelon de la hiérarchie du rugby en France.

Première phase
Les équipes sont listées dans leur ordre de classement à l'issue de la phase qualificative. Le nom des équipes qualifiées pour les  de finale est en gras, les reléguées en italique.

Phase finale

Trente-deuxièmes de finale

Seizièmes de finale

Quarts de finale

Demi-finale

Finale

Notes et références

1996-1997
Rugby à XV 1996-1997
Rugby à XV 1996-1997
Rugby à XV en 1996
Rugby à XV en 1997

Championnat de France de rugby à XV de 2e division 1996-1997


දෙමළ දකුණු ඉන්දියාවේ තමිල්නාඩු ප්‍රාන්තය නිජබිම කරගත් ජනවර්ගයකගේ මවු භාෂාවයි.අදටත් භාවිතයේ පවතින පැරණිතම ජීවන භාෂාව දෙමළ ය. ශ්‍රී ලංකාව, කැනඩාව, සිංගප්පූරුව, ෆීජි, මුරුසිය, දකුණු අප්‍රිකාව හා යුරෝපය යන රටවල ද මෙම බස කතාකරන මවු භාෂකයන් බහුල ලෙස විසිර වෙසෙති.විසි දෙකක් වූ ඉන්දියානු ද්‍රවිඩ භාෂා පවුලට අයත් භාෂාවන් අතර ප්‍රථම සම්භව්‍ය භාෂාව දෙමළ භාෂාවයි.සාමන්‍යෙයන් ද්‍රවිඩ භාෂා පවුල ප්‍රාදේශිය වශයෙන් වර්ග තුනකට බෙදා දක්වයි.ලෝකයේ ද්‍රවිඩ මිලියන 74 ක් පමණ සිටිති. මෙයින් 63,000,000 ක් පමණ සිටින්නේ ඉන්දියාවේ ය; 360,000 ක් පමණ ශ්‍රී ලංකාවේ වෙසෙති; 2,900,000 ක් පමණ මැලේසියාවේ වෙසෙති; සිංගප්පූරුවේ 430,000 ක් පමණ ජීවත් වෙති. ඉතිරි දෙමළ ජනයා වෙනත් බොහෝ ස්ථානවල ජීවත් වෙති.

ඉන්දියානු ද්‍රවිඩ භාෂා

මේ අනුව දකුණු දුවිඩ භාෂා තම්ළ්ණාඩු කේරළ කර්ණාටක ආදී දකුණු ඉන්දීය ප්‍රාන්ත වලද මධ්‍යම ද්‍රවිඩ භාෂා ආන්ද්‍රා ප්‍රදේශ් මධය ප්‍රදේශ් ඹරිස්සා ප්‍රදේහ් මහාරාෂ්ඨ යන ප්‍රාන්තවලද උතුරු ද්‍රවිඩ භාෂා උතුරු ඉන්දියාවෙද ව්‍යවහාර වෙයි.මේ අනුව දෙමළ යනු දකුණු ඉන්දීය ද්‍රවිඩ භාෂාවකි.දෙමළ බස.ද්‍රාවිඩ භාෂා පවුලට අයත් ප්‍රමුඛතම බසකි. දකුණු ඉන්දියාවේ තමිල්නාඩුව මුල් කරගෙන ලොව පුරා 80,000,000 ගේ මව් බසයි . ඉන්දියාව, ශ්‍රී ලංකාව සහ සිංගප්පූරුවේ රාජ්‍ය හා ජාතික භාෂාවලින් එකක් වශයෙන් යොදා ගැනේ.මීට අමතරව කැනඩාව මැලේසියාව මුරුසි දූපත් බුරුමය ආදී රටවල සැළකිවයුතු සුළු ජාතියක් ලෙස දෙමළ භාෂක ප්‍රජාවක් වාසය කරති.

දෙමළ භාෂාවේ ඉතිහාසය
දෙමළ හාෂාවේ ඉතිහාසය ක්‍රිස්තු පූර්ව 30000−40000 අතර ඈතට දිවයනබව වාග් විද්‍යාඥයන්ගේ අදහසයි.ක්‍රිස්තු පූර්ව 6000 දී පමණ මධ්‍යම ආසියාවේ සිට ඉන්දියාව දෙසට පැමිණි අර්යයන් විසින් එවක එහි සිටි ස්වදේශික ජනයා දකුණු ඉන්දියාවට පලවාහැර උතුරු ඉන්දියාවේ ශිෂ්ටාවාර ගොඩනැගීය.ද්‍රවිඩ යන්නෙහි තේරුම දකුණු දිග යන්නයි.ඒ අනුව එවක ඉන්දියාවේ සිටි ස්වදේශිකයන්ට වසර 40000 පමණ අතීතයක් පැවතුණ බව මානව විද්‍යාඥයන් සොයාගෙන ඇත.මෙළ භාෂාවේ ලිඛිත ඉතිහාසය පිළිබදව සළකා බැලීමේදී වසර 2000 වඩා පැරණි බව සොයාගෙන ඇත.ක්‍රිස්තු පූර්ව යුගයේ ලියැවුන ඉන්දියාවෙන් හමුවූ සෙල්ලිපි වලින් සියයට 55 ක්ම දෙමඵ බසින් ලියැවී ඇතිබව පුරා විද්‍යාඥයන් පවසයි.ෙදමළ භාෂාව යුග තුනකට බෙදා වෙන්කල හැක.ඒ අනුව ක්‍රිස්තු පූර්ව යුගයේ සිට ක්‍රිස්තු වර්ෂ 700 දක්වා පැරණි දෙමළ ලෙසද ක්‍රිස්තු වර්ෂ 700 සිට ක්‍රිස්තු වර්ෂ 1600 දක්වා මධ්‍යතන දෙමළ ලෙසද ක්‍රිස්තු වර්ෂ 1600 සිට වර්ථමානය දක්වා නූතන දෙමළ ලෙස වර්ගීකරණය කළහැක.දෙමළ භාෂාවේ ප්‍රථම ව්‍යාකරණ ග්‍රන්තය ලෙස ක්‍රිස්තු පූර්ව පළමුවන සියවසයේ ලියැවුන තොල්කාප්පියම් ග්‍රන්තය දැක්විය හැක.ඉන්දීය ජනප්‍රවාදයන්ට අනුව දෙමළ භාෂාව ශිව දෙවියන්ගේ හා කතරගම දෙවියන්ගේ නිර්මාණයකි.මෙම භාෂාව මිනිසුන්ට හදුන්වා දෙන්නේ අගෂ්ථි ඍෂිවරයා විසිනි.ඉන්දීය සාහිත්‍යතුල සංස්කෘත හැරුනුවිට වැඩිම සාහිත්‍ය ග්‍රන්ත ප්‍රමාණයක් ලියැවී ඇත්තේ දෙමළ බසිණි.

දෙමළ සාහිත්‍ය
දෙමළ සාහිත්‍ය ග්‍රන්ත ක්‍රිස්තු පූර්ව දෙවන සියවසයේ සිට ලියැවී ඇත.ප්‍රකට දෙමළ සංඝම් සාහික්‍ය යුගය මෙම අවධියේ ආරම්භවිය.ආදරය යුද්ධය ආගමික කාරණා ආදී පාදක කරගනිමින් ලියැවුන කාව්‍ය ග්‍රන්ත රැසක් සංඝම් සාහිත්‍ය යුගයෙන් හමුවේ.මෙම කාව්‍යයන් සදහා හින්දු ජෛන හා බෞද්ධ ධර්මයන්හි ආභාෂය ලැබී ඇත.සංඝම් සාහිත්‍ය යුගයට අයත් පංචමහා කාව්‍යයන් එහිදී ප්‍රමුඛය.මෙම කාව්‍යයන් පහෙන් තුනක් ලියා ඇත්තේ ජෛන කවියන් විසිනි ඉතිරි කව්‍යයන් දෙක බෞද්ධ කවියන් විසින් ලියාඇත.බෞද්ධ මහා කවියකු වූ ඉලංබෝධියන් කවියා විසින් මණිමේකළෛ කාව්‍ය ග්‍රන්තයද කුණ්ඩලකේශි මහා කාව්‍ය ද බෞද්ධ කවියකු විසින් රචිතය.ජෛන ආගමික දෙමළ කවීන් අතර උළ්ලොචනම් නම් කවියා ද ප්‍රමුඛය.තොල්කාප්පියම් තිරුක්කුරළ් සිලප්පදිකාරම් සීවක සිංතාමනී වලෙයාපති යන ග්‍රන්ත ජෛන ආගමික දෙමළ උගතුන් විසින් දෙමළ සාහිත්‍ය පෝෂනය උදෙසා කල මෙහෙය කියාපායි.රාමායනය ග්‍රන්තයද මෙම අවධියේ දීම දෙමළ බසට අනුවාදනය කර ඇත.

භාෂන දෙමළ හා ලේඛන දෙමළ
දෙමළ භාෂාවේ භාෂනය හා ලේඛනය අතර පැහැදිළි වෙනසක් පවතී.මෙවැනි වෙනස්කම් බොහෝ පැරණි දීර්ඝ ඉතිහාසයක් ඇති භාෂා වල දක්නට ලැබේ.උදාහරණ ලෙස සිංහල භාෂාවේද මෙම භාෂනය හා ලේඛනය අතර පැහැදිළි වෙසක් පවතී.වාග් විද්‍යාඥයන් සදහන් කරන්නේ මෙවන් ද්වීස්වශාවයන් භාෂාවකට උරුම වන්නේ ලේඛනයට වඩා ඉතාමත් වේගයෙන් භාෂනය වෙනස් වීම බවයි.භාෂාවක ලේඛන ක්‍රමයන් පරිණාමය වන්නේ ඉතා සෙමිනි.

භාෂන දෙමළ
සමාන්‍යයෙන් ඕකෑම භාෂාවක භාෂනය සීඝ්‍ර පරිණාමයකට ලක්වෙයි.සම්මත භාෂාව ප්‍රාදේශිය වශයෙන් හා සමාජීය වශයෙන් උප බෙදීම් වලට ලක්වේ.දෙමළ භාෂාව තුල මෙම උප බෙදීම් ඉතා පැහැදිළිව දක්නට ලැබේ.මෙම උප භාෂාවන්හි භාෂන රටාවේ පැහැදිළි වෙනසක් දක්නට ලැබේ.උදාහරණ ලෙස ශ්‍රී ලංකාවේ භාවිතවන දෙමළ භාෂාව යාපන දෙමළ හෙවත් උතුරු ප්‍රදේශයේ භාවිතවන දෙමළ උප භාෂාව මඩකලපු දෙමළ හෙවත් නැගෙනහිර උප භාෂාව උඩරට හෙවත් වතු දෙමළ උප භාෂාව කොළඹ දෙමළ හෙවත් අගනුවර ආශ්‍රිත ව්‍යවහාරවන දෙමළ ආදී වශයෙන් භාෂනයේ විවිධත්වයක් පවතී.මේ ආකාරයට එකම සමමත භාෂාවක පවා භාෂනය අනුව උප බෙදීම් දෙමළ භාෂාවේ දක්නට ලැබේ.

ලේඛන දෙමළ
දෙමළ භාෂාවේ ලිඛිත ඉතිහාසය ක්‍රිස්තු පූර්ව තන්වන සියවස පමණ දක්වා විහිදේ.දෙමළ බසින් ලියැවුන ශිලා ලේඛන මෙම අවධියේ සිට දක්නට ලැබේ.දෙමළ භාෂාවේ ප්‍රථම ව්‍යාකරණ ග්‍රන්තය ලෙස ක්‍රිස්තු පූර්ව පළමුවන සියවසයේ දී රචිත තොල්කාප්පියම් ග්‍රන්තය දැක්වේ.මීලගට 13 වන සියවසයේ රචිත වීරචෝලියම් ග්‍රන්තය දැක්වේ.දෙමළ අක්ෂර සකස්වීමට බ්‍රාහ්මීය අක්ෂර බලපා ඇතිබව වාග් විදයාඥයන්ෙග් අදහසයි.පසුව චෝල හා පල්ලව අක්ෂර වල ආභාෂයද ලැබී ඇත.

දෙමළ අක්ෂර
සම්මත දෙමළ හෝඩිය තුල ස්වර 12 ක් ඇත.ඒවා මෙසේය.அ,ஆ,இ,ஈ,உ,ஊ,எ,ஏ,ஜ,ஒ,ஓ,ஔ.මෙම අක්ෂර දීර්ඝ හා හ්‍රස්ව වශයෙන් බෙදේ.
 හ්‍රස්ව ස්වර−அ,இ,உ,எ,ஒ
 දීර්ඝ ස්වර−ஆ.ஈ.ஊ,ஏ,ஜ,ஓ,ஔ

සම්මත දෙමළ හෝඩිය තුල ව්‍යඤ්ජන අක්ෂර 18ක් දක්නට ලැබේ.ඒවා මෙසේය. க,ங,ச,ஞ,ட,ண,த,ந,ப,ம,ய,ர,ல,வ,ழ,ள,ற,ன මීට අමතරව ග්‍රන්තාක්ෂර නමින් හදුන්වන අක්ෂර කිහිපයක් ඇත.මෙම අක්ෂර පසුකාලීනව දෙමළ බසට එක්වූ අක්ෂරයන්ය.ඒවා මෙසේය ஸ,ஷ,ஹ,க்ஷ,ஶ்ரீ.
අායුධ අක්ෂරය නම් වූ විශේෂ අක්ෂරයක්ද දෙමළ භාෂාවේ දක්නට ලැබේ.ஃ

අක්ෂර උච්චාරණය
ස්වර උච්චාරණය ජාත්‍යන්තර වාග් විෂයික හෝඩියට අනුව මෙසේය.
හ්‍රස්ව ස්වර
 அ=ʌ.a.ə.
 இ=|
 உ=ʊ
 எ=ɛ
 ஒ=ɒ
දීර්ඝ ස්වර
 ஆ=ʌː
 ஈ=|ː
 ஊ=uː
 ஏ=ɛː
 ஜ=ʌ|
 ஓ=ɔ
 ஔ=ʌʊ

දෙමළ ව්‍යඤ්ජන වලට අනුරූප සිංහල අක්ෂර හා ΙΡΑ උච්චාරණය
 க=ක.ග.හ (k.ɡ.h) මෙම අක්ෂරය වචනයක මුලට හෝ ද්විත්වී හෝ යෙදෙනවිට k ලෙස උච්චාරණයවේ.ங,ண අක්ෂරයන්ට පසුව ɡ ලෙස උච්චාරණයවේ.මෙම අක්ෂරය තනිව මැදට මුලට යෙදෙනවිට h ලෙස උච්චාරණයවේ.
 ங=අං (ɧ) මෙය සිංහල භාෂාවේ අනුස්වාරය හෙවත් බිංදවට සමානය.
 ச=ස.ච.ජ (s.ʃ.d͡ʒ) මෙම අක්ෂරය වචනයක මුලට මැදට අගට තනිව යෙදෙනවිට s ලෙසද ද්විත්වවී යෙදෙනවිට ʃ ලෙසද ஞ අක්ෂරයට පසුව යෙදෙනවිට d͡ʒ ලෙසද උච්චාරණයවේ.
 ஞ=ඤ (ɳ)
 ட=ඩ.ට (d.t) මෙම අක්ෂරය වචනයක තනිව මැදට අගට යෙදෙනවිට d ලෙසද ද්විත්වවී යෙදෙනවිට t ලෙසද උච්චාරණයවේ.
 ண=ණ (ɴ̩)
 த=ත.ද (θ.ð) මෙම අක්ෂරය වචනයක මුලට හෝ ද්විත්වවී යෙදෙනවිට θ ලෙසද මැදට අගට තනිව යෙදෙනවිට ð ලෙසද උච්චාරණයවේ.
 ந=න (ɴ) මෙම අක්ෂරය වචනයක මුලට හා த අක්ෂරයට පූර්වව යෙදුනවිට ɴ ලෙස උච්චාරණයවේ.
 ப=ප.බ (p.b) මෙම අක්ෂරය වචනයක මුලට හා ද්විත්ව වී යෙදුනවිට p ලෙස උච්චාරණයවේ.
 ம=ම (m)
 ய=ය (ʅ)
 ர=ර (ʀ)
 ல=ල (ʟ)
 வ=ව (ɭ)
 ழ=ළ (ʟ̩)
 ள=ල (ʟ)
 ற=ර (ʀ.t)
 ன=න (ɴ)

ː

දෙමළ හෝඩිය

නාම පද
දෙමළ භාෂාවේදී සියලු නාම පද කුල පද දෙකකට බෙදා වෙන් කරයි.ඒ උසස් කුලපද හා පහත් කුලපද ලෙසයි.උසස් කුලපද ලෙස දෙවියන් හා මිනිසුන් දක්වා ඇති අතර අනෙකුත් සියළුම අමානවවාචී නාමපද පහත් කුලපද ලෙස හදුන්වයි.

ආශ්‍රිත ලිපි
 ද්‍රවිඩ භාෂා

සටහන්

භාෂා

දෙමළ භාෂාව


Bilge Khan, oder auch Bilge Kagan, (, , oder auch Kutluq Bilge-Kül; * 683 oder 684; † 734) war ein Khagan des zweiten östlichen Reiches der Göktürken.

Sein offizieller Titel war:  (Lesart von rechts nach links: t2ŋr2it2g : t2ŋr2i : y1r1t1mš : t2ür2ük : b2il2ge : k1ğn1). Auf Deutsch: "Geschaffen von Tengri nach seinem Bilde, Türk Bilge Kagan."

Bilge Kagan bedeutet so viel wie 'Weiser Herrscher'. Es handelt sich bei Bilge um einen vermutlich von der Bevölkerung gegebenen Spitznamen (vgl. Alp Er Tunga - 'heldenhafter Tiger-Recke'; Deli Dumrul - 'verrückter Sperberfalke' etc.).

Er war der Sohn des Reichsgründers Elteriš Kagan und Elbilge Katun, beide vom Haus Aschina. Bereits mit 14 Jahren wurde Bilge zu Gouverneur von Tarduš ernannt. Unter der Herrschaft von Qapagan Kagan unternahm er zahlreiche Heereszüge zwischen der Provinz Shandong und dem Eisernen Tor (Iron Gate) und befand sich in drei großen kriegerischen Auseinandersetzungen. Während dieser Zeit bezwang er Türgesch (den Nachfolgerstaat des Westreichs des Ersten Türk-Kaganats), worauf sich die Hoheiten von On-Ok in 699 erneut dem Göktürk Kaganat anschlossen. Er kämpfte gemeinsam mit seinem Bruder Kül Tegin.

Noch als Prinz heiratete er Po Beg (oder Kutluk Säbig Khatun), die Tochter von Tunyukuk, dem Berater seines Vaters. Nach dem Tod seines Onkels Qapagan in 716 wurde Bilge auf einer Friedens-Kurultai zum Kagan ausgerufen, der von seinem jüngeren Bruder Kültegin und Tunyukuk unterstützt wurde. Unter seiner Herrschaft steigerten sich ab 720 die Lieferungen aus China.

Bilge Khan entwickelte die Kriegstechnik weiter: Die erfolgreichste Truppe stellten die berittenen Bogenschützen. Die besten Schützen durften weiße Falkenfedern an ihren Helmen tragen. Entschlossen und hoch diszipliniert griffen sie in einer Pfeilformation ihre Gegner an. Dabei trugen sie Rüstungen aus hartem Leder oder aus Metall. Bilge Khan warb darüber hinaus Söldner aus anderen Völkerschaften an, so dass in seinen Reihen sowohl Türken als auch Nichttürken wie Mongolen, Tanguten und zahlreiche Chinesen kämpften.

721 wurde sein Bruder Kültegin und 734 er selbst ermordet. Bald danach brach das zweite Türk Kaganat zusammen.

Taten und Lebenswerk von Bilge Khan sind in den Orchon-Schriften niedergeschrieben.

Literatur
 Jürgen Paul: Zentralasien. S. Fischer, Frankfurt am Main 2012 (= Neue Fischer Weltgeschichte, Band 10).

Einzelnachweise

Herrscher (8. Jahrhundert)
Türkische Geschichte (Antike)
Kök-Türken
Geboren im 7. Jahrhundert
Gestorben 734
Mann
Khagan

Bilge Khan


Erwin Friedrich Theodor Stresemann (22 November 1889, in Dresden – 20 November 1972, in East Berlin) was a German naturalist and ornithologist. Stresemann was an ornithologist of extensive breadth who compiled one of the first and most comprehensive accounts of avian biology of its time as part of the Handbuch der Zoologie (Handbook of Zoology). In the process of his studies on birds, he also produced one of the most extensive historical accounts on the development of the science of ornithology. He influenced numerous ornithologists around him and oversaw the development of ornithology in Germany as editor of the Journal für Ornithologie. He also took an interest in poetry, philosophy and linguistics. He published a monograph on the Paulohi language based on studies made during his ornithological expedition to the Indonesian island.

Early life

Stresemann was born in Dresden to Richard, an apothecary and Marie. His grandfather Theodor owned the Zum Roten Adler pharmacy in Berlin-Kölln while his father and a brother Gustav owned the Mohrenapotheke in Dresden from 1876. The family was affluent, providing a stimulating environment and he took an interest in beetles and maintained a vivarium. When he joined the Vitzthum Gymnasium, the teacher of  mathematics and biology, Dr. Otto Koepert, gave Erwin the job of organizing the school's collection of American and African birds. At a comparatively young age he was able to travel to Heligoland, Bornholm and Moscow. After high school he went to study zoology at the University of Jena in 1908, and then transferred to the Ludwig Maximilian University of Munich to study under Richard von Hertwig, and still later at the Freiberg University of Mining and Technology. He made contact with Ernst Haeckel and studied marine biology at Bergen. He took a break from 1910 to 1912 to join as an ornithologist the "Second Freiburg Expedition" to the Moluccas (1910–12). The expedition was led by Karl Deninger, a geologist who had visited the islands in 1906–1907. They were joined by ethnologist Odo Deodatus Tauern. The cost had to be borne by the participants, and Stresemann prepared himself on fauna, geology and ethnology of the Moluccas. He went to Tring and consulted with Ernst Hartert and then climbed hills and trained to stand the heat by climbing Mount Vesuvius. The three had a custom built boat but it did not arrive in the Mollucas when they reached Singapore by a Lloyd Steamer in September 1910. They interacted with the Sekai through the Italian explorer G. Emilio Cerruti who had lived there for two decades (as the king of the tribe!). Their boat "Friborg" arrived in November but the boat did not do well and they were stranded in Bali. Repair of the boat in Java would take three weeks with Deninger handling it while Stresemann and Tauern crossed Bali examining the fauna (adding 53 new species of birds from Bali). The Friborg sank while Deninger was returning to Bali and subsequently all journey were made on a Dutch steamer. They travelled into central Seram and during this time Stresemann took a great deal of interest in the native Alfurians. He spent six months studying the language and exploring Buru. They finally returned to Europe on 1 April 1912 with 1,200 bird skins. Stresemann then studied the bird collections at the Rothschild Museum in Tring where Ernst Hartert worked. His study was supported by Rothschild, and several new species were named in his honour. Stresemann also published his studies on the now near-extinct Paulohi language and wrote a monograph on the topic and a paper on language relations. He also published on the religious customs on Seran. Stresemann also took an interest in poetry, the writings of Goethe, Descartes and Bismarck. Stresemann's studies were interrupted by the First World War and he was conscripted, serving initially in an artillery unit on the Western Front. From an anchored balloon used to study the accuracy of artillery, he made studies using rangefinders on the heights of flight of swifts. He was transferred to Italy and was wounded in November 1917. He returned to Munich and resumed his studies and graduated with majors in zoology and minors in botany and anthropology. He briefly studied under Richard von Hertwig in Munich and examined the avifauna of Macedonia. He graduated summa cum laude in March 1920.

Aves

One of Stresemann's early achievements was his authorship of the parts on Aves in the Handbuch der Zoologie. In 1914, the editor of the series, Willy Kükenthal (1861–1922), offered the task to him after others like Anton Reichenow (1847–1941), Valentin Haecker (1864–1927) and Oskar Heinroth (1871–1945) refused to take it up as they were preoccupied. His position as a 24-year old zoology student in comparison to the others was remarkable and Jurgen Haffer notes that this work acted as a springboard for his future career. Stresemann had eminent peers and mentors in Ernst Hartert, Carl Zimmer, Otto Kleinschmidt and Carl Eduard Hellmayr. The Aves work continued to be updated until 1934 and Stresemann produced one of the most comprehensive treatises on birds. It covered anatomy, morphology, behaviour, physiology, and evolution in ways that no other work had done before. It was not until the 1960s that anything comparable was produced in the English language in the multi-author work edited by A.J. Marshall (1960–1961) and later in the multi-volume series on Avian Biology edited by Farner and King.

Berlin

In 1920 he succeeded Anton Reichenow (in his seventies) as curator of ornithology at the Zoological Museum in Berlin, a position he stayed in until his retirement in 1961. The surprise appointment was through Kükenthal's influence. He attended meetings of the Deutsche Ornithologen-Gesellschaft where he was known for his argumentation. He proved himself as a person of wide reading and immense knowledge. His first student was Bernard Rensch. This was followed by Theodor Elsässer who studied iridescent feathers for his doctorate. This was followed by Ernst Mayr on zoogeography, Ernst Schüz on the evolution of powder down, Wilhelm Meise on systematics, Emil Kattinger and Fritz Frank. They pursued diverse topics in ornithology. He was made professor in 1930 and from 1946 to 1961 he was tenured professor at the Humboldt University of Berlin. In November 1935, Stresemann was invited to Yale University by Leonard Cutler Sanford and was offered a position there. Stresemann however felt that he belonged to Berlin. He wrote that he could have worked there but could not live there. During the war years from 1941, he ensured that the 40,000 bird skins and rare books were safely stored in an underground locker. They were safely restored after the war. He also kept up communication with European ornithologists who became German prisoners of war such as David Bannerman. He ensured that they obtained the latest research papers as well. During his career, he worked continuously on several areas of ornithology and maintained a broad interest that allowed him to produce a major treatise on the history and development of the field of ornithology. Towards the 1960s he recognized his own weaknesses in not understanding the applications of statistics in ornithology or the biochemical approaches to systematics. At this point, he shifted focus, along with his second wife Vesta, to the study of the patterns of moults in birds. The Frank M. Chapman Memorial Fund allowed him to examine bird collections around the world to study moult. In his 1966 work dedicated to Oskar Heinroth, he examined moulting patterns and sought to see if there were phylogenetic patterns in them and concluded that they did not show any clear relationship. He found several other biological traits that seemed to influence moult, at least of the flight feathers. He was decorated with GDR Patriotic Order of Merit. In the 1960s and 70s he and his wife were provided special permissions to pass through the Berlin wall at any time to visit the Zoological Museum.

When the Natural History Museum in London established their ornithology collections at Tring in July 1972, Stresemann and his wife were special invitees at the inauguration.

Influences

Stresemann was one of the outstanding ornithologists of the 20th century but is often not recognized outside Germany because most of his works were written in German and ignored due to the wartime rivalries. At the age of 40, Stresemann was elected President of the 8th International Congress. He encouraged a number of young German scientists, including his most famous student Ernst Mayr and Bernhard Rensch. Stresemann had proposed that geographic isolation was key to the speciation of birds, an idea which was developed further by Mayr. Stresemann's influence in ornithology was through his work Aves, the editorship of the Journal für Ornithologie, the leadership of the DO-G and through mentoring students. He established what has been called the "New Avian Biology." Mayr however noted that despite being progressive, Stresemann did not fully grasp or understand the synthesis of evolution and genetics.

Stresemann was the long-standing editor of the Journal für Ornithologie (1922 onwards). As editor, he moved away from the traditional emphasis on faunistics and collections to a preference for articles dealing with the anatomy, physiology, life-history studies and the behaviour of birds. His major publication was the volume Aves (1927–1934) in the Handbuch der Zoologie (Handbook of Zoology). He also wrote Entwicklung der Ornithologie von Aristoteles bis zur Gegenwart (1951), a review of the development of ornithology from Aristotle to modern times, translated into English in 1975 as "Ornithology from Aristotle to the Present".

Personal life
Stresemann married  Elisabeth Deninger, sister of his expedition-mate Karl Deninger, in 1916. She was the daughter of chemist Albert Deninger, known for his work on fluoride toothpastes. They divorced in 1939. Stresemann married Vesta née Grote (who was widowed after her husband Friedrich Hauchecorne (1894 – 1938), director of the Halle zoo, was killed in a hunting accident) during the war years in 1941 and they worked on many ornithological papers, especially on moult, and she survived him to live to 103 years. Stresemann was known for his impeccable sense of dressing, his affable personality and excellent dancing in his youth. He was an excellent speaker, carefully adding wit and humour, and proud of the German language despite knowing excellent English. At the Ornithological Congress at Oxford in 1934 he intentionally gave a one-hour presidential speech in German. His German pride was always tempered by his meticulousness and when surprise was expressed after turkey frescoes were found in the Schleswig Cathedral during restoration Stresemann carefully examined the evidence to see if indeed the pictures were made in the 13th century. It however turned out that the frescoes were added by Hanover artist August Olbers who confessed adding them when restoring damage in 1890.

Stresemann died after suffering from poor health since his 80th birthday. In February 1972 he had a cataract removal for his eyes and was delighted with his new found vision. He however suffered that autumn with a heart-trouble and he had wished to be buried alongside his mentor Ernst Hartert. He was cremated and according to his wishes the ashes were interred into the grave of Ernst Hartert in the Waldfriedhof (forest cemetery) at Dahlem.

Legacy
Stresemann is commemorated in the scientific names of numerous species of animals including a species of gecko, Cyrtodactylus stresemanni, at least two butterflies (Walter Rothschild named some butterflies from the Mollucca expedition after Stresemann. One of them, Papilio stresemanni, was mistaken by the German press who thought it linked Gustav Stresemann, then foreign minister, with the Jewish banking magnate), a grasshopper Oxya stresemanni and several birds (Hylexetastes stresemanni described by Emilie Snethlage in 1925 and Zaratornis stresemanni are full species but a much larger number of birds honour him in their subspecific name), a bat Rousettus stresemanni, and a mollusc Isidora stresemanni. Some of these species were described from Stresemann's Molluccas expedition.

Nazi affiliation

Stresemann's association with and affinity for Nazi ideology is ambiguous. There is no evidence that he was a member of the NSDAP; however, when Stresemann visited the bird collection at the Academy of Natural Sciences of Philadelphia in January 1936, he was questioned by a newspaper reporter about Hitler's imperialist agenda and its vision of Aryan supremacy. Stresemann reportedly stated that "There is a pure Aryan race politically—if not anthropologically ... The Hitler Government preaches the idea of the emergence of a race of tall, fair, blue-eyed men and women which we shall believe to be superior, racially, economically and artistically ... I do not believe Germany can be great if the German strain is mixed with the blood of alien races."

Stresemann also stated, in response to a question about the anti-Jewish Nuremberg Laws in Germany that, "the Government is trying to work out a plan—a solution. I believe in time it will be found", presumably referring to the Final Solution. Stresemann however supported British prisoners of war including John Buxton, Peter Conder, and George Waterston in Nazi Germany who were interested in birds, providing them books and supporting their bird studies.

Notes

Cited references
Haffer, Jürgen; Rutschke, Erich; Wunderlich, Klaus (2000). "Erwin Stresemann (1889–1972). Leben und Werk eines Pioniers der wissenschaftlichen Ornithologie". Acta Historica Leopoldina (34): 1–465. .

External links

1889 births
1972 deaths
20th-century German botanists
German ornithologists
German naturalists
Scientists from Dresden
Academic staff of the Humboldt University of Berlin
University of Freiburg alumni
University of Jena alumni
Ludwig Maximilian University of Munich alumni
Scientists active at the Museum für Naturkunde, Berlin
Members of the German Academy of Sciences at Berlin
20th-century German zoologists
20th-century naturalists
Journal of Ornithology editors

Erwin Stresemann