Dimitrie Ionescu-Berechet (n. 1896, Câmpulung-Muscel, județul Argeș – d. 1 iulie 1969, București) a fost un arhitect român. Portofoliul său de lucrări conține peste 400 de proiecte care impresionează prin diversitate, calitate și cantitate. Din 1930 până în 1963 a fost arhitectul-șef al Patriarhiei Române, timp în care a proiectat peste 100 de biserici noi.

Date biografice
Arhitectul Dimitrie Ionescu-Berechet a văzut lumina zilei pe 27 ianuarie/10 februarie 1896, în orașul situat pe Râul Târgului, Câmpulung Muscel, într-o casă de pe strada Negru Vodă, casă pe fațada căreia era încrustată "Crucea Jurământului".

Dimitrie Ionescu-Berechet a fost al șaptelea din cei opt copii ai negustorului de brașovenii, Nicolae (1835-1904), supranumit, de câmpulungeni, pentru prosperitatea lui - Berechet  și ai soției acestuia Maria (n. Popescu, 1855-1943).

Povestea numelui de familie: Ionescu-Berechet
Tatăl lui Dimitrie, "negustor de brașovenii" descindea dintr-un vechi neam de moșneni câmpulungeni, ce purtau din moși-strămoși, numele de Gârniță (termen ce desemnează "o specie de stejar").

După 1850, pornind de la patronimul său, el și-a preschimbat numele în Ionescu, la care a adăugat, prin oficializarea în 1883 - supranumele Berechet, punând astfel  bazele unui nume de familie, cu rezonanță în arhitectura civilă și religioasă din România: Ionescu-Berechet.

Descendență și ascendență în artă
Prin mama sa, Dimitrie Ionescu-Berechet se înrudea cu câteva personalități culturale ale Câmpulungului: pictorul pașoptist Ion Negulici (1812-1851); poetul, prozatorul și dramaturgul Tudor Mușatescu (1903-1970) și generalul de divizie, Gheorghe Poșoiu (1891-1973).

Pe linie paternă, Dimitrie descindea dintr-o familie renumită, din care făceau parte slujitori ai Bisericii "Sfântul Ilie" din Câmpulung, cum fusese străbunicul său - diaconul Apostol, dar și artiști - "zugravul de subțire" (pictor bisericesc), Ion Gârniță – bunicul lui Dimitrie, de care acesta era foarte mândru și al cărui talent îl va moșteni din plin.

Pictor bisericesc, din prima jumătate a secolului al XIX-lea, Ion Gârniță a zugrăvit numeroase biserici ale mânăstirilor Aninoasa, Domnești, Flămânda Vrănești și Văleni. Stabilindu-se în Câmpulung, Ion "zugravul" este autorul câtorva ansambluri murale și icoane pe lemn din Câmpulung și zona Muscel, el făcând parte - potrivit studiului biografic realizat de Ștefan Ionescu  Berechet – dintr-un neam de "zugravi" care urcă, după unele presupuneri, până la celebrul Pârvu Mutu.

Copilăria și adolescența. Anii de formare
Dimitrie Ionescu-Berechet a urmat cursurile Școlii Elementare Nr.1 din Câmpulug și, ulterior, ale Liceului "Unirea" din Focșani, unde se stabilise fratele său mai mare, colonelul farmacist, Constantin Ionescu-Berechet.

În 1916, Dimitrie Ionescu-Berechet a fost admis la Școala Superioară de Arhitectură din București, pe care a absolvit-o cu calificativul "foarte bine", în anul 1922.

În perioada 1916-1919, tânărul Dimitrie a fost nevoit să-și întrerupă studiile universitare, deoarece a fost concentrat pe front, în urma intrării României în Primul Război Mondial (27 august 1916).

Pe frontul de la Mărășești, în timpul Primul Război Mondial
Teribila experiență a războiului a început pe 7 octombrie 1916, după o scurtă perioadă de instrucție în cadrul Școlii Militare de Artilerie – Geniu, din Focșani.

În 1917, Dimitrie a fost avansat la gradul de sublocotenent, iar în vara aceluiași an, se afla pe frontul de la Mărășești, într-un batalion de geniu - Batalionul 10 Pionieri, ce făcea parte din Divizia a X-a, condusă de generalul de brigadă, Henri Cihoski.

Potrivit "Jurnalului – său – de război", ce cuprinde însemnări din perioada 22 august 1917 - 19 decembrie 1917, tânărul sublocotenent (de 21 de ani) nu se afla în focul luptelor, din linia întâi, ci executa sarcini legate de infrastructura frontului: desena hărți ale teatrului de operațiuni, proiecta anumite poduri ce urma să fie distruse ulterior, supraveghea lucrări de construcție, rezolva corespondența și redacta ordinele de luptă.

Datorită misiunii sale, Dimitrie Ionescu-Berechet dispunea de instrumente și materiale pentru scris, pentru desen și pentru pictură, care i-au permis și o activitate de creație – proiecte personale de arhitectură și peisaje de pe front, realizate în tehnica acuarelă (din care câteva se mai păstrează în colecția familiei Berechet).

Influențe stilistice arhitecturale
După terminarea Primului Război Mondial, tânărul Dimitrie își reia cursurile universitare la Școala Superioară de Arhitectură (din București), unde are ca profesori pe toți marii arhitecți ai României Interbelice- Grigore Cerchez, Duiliu Marcu și Petre Antonescu.

Aceștia îi imprimă studentului Ionescu-Berechet dragostea pentru arhitectura neoromânească, aspect ce se va manifesta plenar în creația sa arhitectonică.

Pentru a-și desăvârși formarea profesională, întreprinde numeroase călătorii de studiu în Balcani (la Istanbul și la Salonic), în Orientul Apropiat (la Ierusalim și la Damasc), în Africa (la Cairo și la Alexandria), unde are posibilitatea de a constata interferențe stilistice arhitecturale, dar și caracteristicile dominante ale arhitecturii bizantine, elene sau ale celei orientale.

Ulterior întreprinde călătorii de studiu și în partea de vest a Europei, în țări, precum Austria, Franța și Italia, care îl fascinează prin monumentele și clădirile lor somptuoase.

Realizând o sinteză a acestor stiluri arhitecturale diverse, la care adaugă predilecția spre originalitate, având ca sursă de inspirație arhitectura vernaculară din satele muscelene, Dimitrie Ionescu-Berechet își creează un stil arhitectural propriu în care elemente de arhitectură modernă se îmbină perfect cu arhitectura tradițională românească, conferind operei sale un puternic specific național.

Emil Prager, reputat inginer constructor și colaborator al lui Ionescu - Berechet pentru realizarea unor importante edificii, aprecia, în mod deosebit, "înțelegerea ce <pe care o> arăta arhitectul în folosirea elementelor de artă națională veche, în construcțiile pe care le proiecta în diferite localități        <ale României>".

Formarea profesională
Încă din timpul studenției, Dimitrie Ionescu-Berechet este încadrat ca desenator și arhitect la Ministerul Lucrărilor Publice din București (1920-1922). Ulterior, va activa ca liber profesionist, iar din 1930, va fi numit arhitectul șef al Patriarhiei Bisericii Ortodoxe Române, funcție pe care o va îndeplini cu multă reponsabilitate și abnegație, până la pensionarea sa în anul 1963, exceptând perioada 1945-1948, când a deținut funcția de șef al Direcției Arhitecturii din Ministerul Cultelor.

În calitatea sa de coordonator al Serviciului Tehnic al Patriarhiei, arhitectul Dimitrie Ionescu-Berechet s-a implicat în activitatea de proiectare a edificiilor, urmărirea periodică a lucrărilor importante executate în țară, până la momentul final - recepționarea acestora.

De asemenea, fiind membru al Direcției Monumentelor Istorice, dar și membru-fondator al Comisiei de Pictură bisericească a Patriarhiei va analiza cu multă atenție cele mai eficiente modalități de restaurare a monumentelor de artă și de arhitectură ecleziastică din România.

În paralel, Dimitrie Ionescu-Berechet a desfășurat și o bogată activitate didactică, susținând în fața cursanților din atelierele Patriarhiei, numeroase prelegeri de artă bisericească.

Opera sa arhitecturală
Dimitrie Ionescu-Berechet a proiectat peste o sută de biserici în diverse localități din țară:Biserica Parcul Domeniilor- Cașin (București), Sf. Vineri-Nouă (București), Biserica Sf. Anton de Padova din București, Catedrala "Sf. Împărați Constantin și Elena" din Hunedoara (lăcaș de cult din piatră, în plan "cruce greacă înscrisă", prevăzut cu o turlă-cupolă centrală, lăcaș realizat în perioada 1939-1944), Biserica Sf. Împărați din Constanța, Biserica Sfântul Gheorghe din Curtea de Argeș, Biserica Mănăstirii Samurcășești, județul Ilfov (denumită și Mănăstirea Ciorogârla), Biserica din Costești, Argeș, Biserica Mănăstirii Maglavit, sanatoriul preoțesc (astăzi,Baza de odihnă și tratament balnear "Sfântul Pantelimon" din cadrul Centrului Social-Pastoral "Sf. Maria") al Mănăstirii Techirghiol, biserici în comunele muscelene: Bilcești, Lerești, Podu Dâmboviței, Poenărei, Rădești, Stoenești etc, dar și peste hotare: Căminul românesc și paraclisul de la Ierusalim, Capela românească de la Iordan.

A restaurat numeroase monumente istorice bisericești precum: Biserica Buna Vestire - Schitul Maicilor din București, Mănăstirea Cernica, Mănăstirea Căldărușani și Mănăstirea Plumbuita. A amenajat curtea interioară a Palatului patriarhal din București și a proiectat în mare parte mobilierul acestei reședințe, mobilierul Bibliotecii Sfântului Sinod de la Mănăstirea Antim, tâmplele de marmură ale Bisericii Parcul Domeniilor (Cașin), ale Catedralei din Hunedoara, ale Bisericii Sf. Împărați Constantin și Elena din Constanța, tâmplele de lemn de la Mănăstirea Dealu, paraclisul Mănăstirii Antim, Biserica Românească de la Ierusalim și Biserica Sfântul Elefterie Nou din București, candelabrele Catedralelor din Cluj și din Constanța, baldachinul și racla ce adăpostesc moaștele Sf. Calinic de la Cernica.

Portofoliul său conține, de asemenea, și o serie de lucrări de arhitectură civilă, dintre care amintim: Palatul Mărăști din Bacău (actualul Teatru Municipal George Bacovia), cuprinzând teatru, cinematograf și hotel, precum și sediul Prefecturii de Hunedoara (actuala Primărie), reamenajarea Palatului de Justiție din Sfântul Gheorghe.

Preocupat constant de aspectul orașului său natal - Câmpulung-Muscel, dar și de arhitectura din zona Muscel, Dimitrie Ionescu-Berechet proiectează și amenajează, în perioada 1925-1960, circa 80 de edificii (în multe cazuri, în mod gratuit), edificii ce impresionează, și azi, prin amploare și rafinament stilistic:

1. Mausoleul eroilor de pe muntele Mateiaș, comuna Valea Mare-Pravăț, 1928-1935.

Construit între 1928-1935, sub egida Societății Cultul eroilor, pentru a cinsti memoria eroilor musceleni și nu numai ce au luptat în octombrie-noiembrie 1916. Proiectul aparține arhitecților Dimitrie Ionescu-Berechet și State Baloșin, fiind executat de cunoscuta antrepriză câmpulungeană a fraților De Nicolo. Edificiul este realizat într-un stil Art Déco îmbinat cu elemente neo-românești, finisajul fiind sobru. Volumetria mausoleului este inspirată din aceea a crucilor muscelene, căreia i-au fost asociate elemente specifice unei capele-osuar și a unui punct de belvedere. Mausoleul compus inițial din aceste două corpuri, a cunoscut ample lucrări de reamenajare și extindere între anii 1980-1984, fiind în prezent secție a Muzeului Municipal Câmpulung-Muscel.

2. Palatul administrativ al județului istoric Muscel (actuala Primărie din Câmpulung-Mușcel), realizată în perioada 1928-1934. Sediul Prefecturii de Muscel a fost realizat în cadrul programului Ministerului Lucrărilor Publice de dotare a Vechiului Regat cu edificii publice pentru administrațiile județene, după proiectul arhitectului Berechet început în 1924. Lucrările au fost finalizate în timpul prefectului N. D. Nicolau, clădirea fiind inaugurată la 21 noiembrie 1934. Realizat în stilul neo-românesc, edificiul este o sinteză între elemente de factură neo-brâncovenească cu cele de factură neo-romanică, neogotică și neo-bizantină.

3. Crucea comemorativă (realizată în 1934) din cartierul Șubești, Câmpulung-Mușcel, la intersecția str. Al. Voievod cu str. Maior Giurescu.  Puternicul incendiu din 8 mai 1934 a afectat grav și cartierul Șubești, aflat în vecinătatea Mănăstirii Negru-Vodă. Sistematizarea cartierului și proiectarea a 24 de case au fost executate în mod gratuit de către arhitectul Berechet. Lucrările de construcție s-au desfășurat în regim de urgență și au fost realizate de antrepriza Frații de Nicolo, cheltuielile fiind suportate în principal din fonduri de stat, puse la dispoziție de Ministrul de Finanțe de atunci, Victor Slăvescu. Menită să comemoreze tragicul eveniment și reconstrucția cartierului Șubești, Crucea, executată într-un stil național de factură locală, musceleană a fost sfințită la 7 noiembrie 1934.

4. Ateneul Cultural Vișoi, Câmpulung-Mușcel, str. Cuza Vodă, nr. 52 (realizată în 1930).

5. Școala Generală Nr. 6 Vișoi, Câmpulung-Mușcel, str. Cuza Vodă, nr. 30, (realizată în perioada 1929-1933).

6. Biserica Intrarea în Biserică a Maicii Domnului Schei, Câmpulung-Mușcel, str. Col. Stănescu, nr. 13 (consolidare/reparații 1938-1940).

7. Casa Diaconescu, Câmpulung-Mușcel, str. Negru-Vodă, nr. 226 (realizată în 1936).

8. Liceul de fete (actualul Colegiu Tehnic), Câmpulung-Mușcel, str. Negru Vodă, nr. 145A (realizat în perioada 1931-1933).

9. Vila Iancu Anastase, Câmpulung-Mușcel, str. Negru Vodă, nr. 162 (realizată în 1928).

10. Școala Generală Nr. 1 Oprea Iorgulescu (fostă C. D. Aricescu), Câmpulung-Mușcel, str. General Poșoiu, nr.1 (realizat în perioada 1927-1929). Școala Normală Domnească, numită din 1864 Școala de Băieți Nr.1, a funcționat între 1836-1926 într-un local construit în anii 1833-1836 în vecinătatea vechii Primării, actuala Casă de Cultură Tudor Mușatescu. În 1926, în timpul directoratului lui Candid Ionescu, vechiul local a fost demolat și pe același amplasament a fost construit unul nou, după proiectul arhitectului Berechet și cu ajutorul marelui filantrop câmpulungean Oprea D. Iorgulescu. Edificiul inaugurat pe 29 octombrie 1929, în prezența miniștrilor Ion Mihalache și N. Costăchescu și a primarului N.V. Constantinescu, este realizat într-un stil neo-românesc de factură neo-brâncovenească.

11. Vila general Gheorghe Poșoiu, Câmpulung-Mușcel, str. G-ral Poșoiu, nr. 7 (realizată în 1930).

12. Vila colonelului Costică Berechet (fratele arhitectului Ionescu-Berechet), Câmpulung-Mușcel, str. Sold. D.Golescu, nr. 12 (realizată în 1925).

13. Împrejmuire Grădina Publică, Câmpulung-Mușcel, str. Negru Vodă (realizată în 1925-1929). Amenajarea Grădinii publice Merci și a Bulevardului Pardon a fost demarată de primarul Istrate Rizeanu în 1885, continuându-se și după 1891. Împrejmuirea din piatră de Albești a Grădinii a fost realizată în timpul primarului Ionel Nicolau, între 1925-1929, de către antrepriza Frații de Nicolo și sculptorul Victor Mezaroba, după un proiect al arhitectului Berechet, ce respectă stilul național (cu elemente post-brâncovenești și neoclasice) de expresie post-academistă.

14. Teatrul-Cinematograf Edisson (azi, Jinga), Câmpulung-Mușcel, str. D.I.Berechet, nr.1 (realizat în perioada1938-1940).

15. Clădirea doctorului N. Cojan, Câmpulung-Mușcel, str. Negru Vodă, nr. 115 (realizată în perioada 1932-1933).

16. Vila arhitectului Dimitrie Ionescu-Berechet, Câmpulung-Mușcel, str. C.Brâncoveanu, nr. 16. A fost construită în 1925, ca o vilă de vacanță. Realizată în stil neo-românesc, în maniera Christofi Cerchez, cu unele elemente locale (muscelene), vila este amplasată pe terenul casei părintești, la extremitatea dinspre strada Constantin Brâncoveanu,

17. Casa Gică Ștefănescu (actualul, Muzeu de Etnografie și Artă Populară), Câmpulung-Mușcel, str. Republicii, nr.5. Construită probabil în 1735, această casă tradițional musceleană, considerată a fi cea mai veche clădire din Câmpulung a aparținut logofătului Nicolae Ștefănescu (în sec. al XIX-lea ). Ea a fost remodelată și extinsă într-un stil post-brâncovenesc (cu inserții baroce de școală constantinopolitano-persană) de către arhitectul  Ionescu-Berechet. În anul 1928, proiectul a fost premiat de Salonul Oficial de Arhitectură, Dimitrie Ionescu-Berechet luându-și doctoratul în arhitectură cu această lucrare. Mai târziu, în 1948, clădirea a fost donată Academiei Române cu scopul de a deveni muzeu, iar în anul 1952 se organizează aici Muzeul Orășenesc Câmpulung având patru secții: istorie, științele naturii, artă populară și arte plastice.

18. Capela Spitalului Municipal (actuala, Morgă), Câmpulung-Mușcel, str. M. Tican Romano (realizată în 1942).

19. Mănăstirea Negru-Vodă, stăreția și corpul de chilii, Câmpulung-Mușcel, str. Negru-Vodă, nr. 64. Potrivit uni articol publicat în ziarul "Universul" (miercuri, 9 mai 1934, p.12): "În ziua de 8 mai 1934, un incendiu pornit de la hornul vechilor chilii ce adăposteau Seminarul orfanilor de Război Patriarhul Miron a mistuit mare parte din incinta mănăstirii: stăreția, chiliile și partea superioară a turnului clopotniței". Lucrările începute la scurt timp după dramaticul eveniment de antrepriza Frații de Nicolo au durat până în 1935. Proiectul arhitectural este în stil național, cu elemente specifice secolelor XVII-XVIII, reintegrate ansamblului mănăstiresc.

20. Ateneul Popular Negru-Vodă (azi, Protoieria Muscel), Câmpulung-Mușcel, str. Negru-Vodă, nr. 64 (realizat în perioada 1927-1929).

Ceea ce impresionează cel mai mult la cariera arhitectului Dimitrie Ionescu Berechet este substanțialul și variatul său portofoliu, conținând peste 450 de proiecte (inclusiv cele rămase la stadiul de proiect), realizate în 150 de localități din România și la Ierusalim. Este vorba de peste 100 de biserici noi realizate, cu tot cu mobilierul liturgic aferent (tâmple, străni, paraclise), reședințe episcopale, sedii de protoierii sau case parohiale, de restaurarea a numeroase vechi lăcașuri de cult, la care se adaugă, în domeniul arhitecturii laice nenumărate edificii particulare sau publice (sedii de prefecturi, primării, teatre-cinematograf, școli, licee, mausolee etc).

Distincții și premii
Activitatea sa a fost recunoscută încă din timpul vieții, printr-o serie de distincții și decorații acordate cum ar fi:
 premiul Salonului oficial de arhitectură din 1928;
 Ordinul Sf. Mormânt Ortodox primit de la patriarhul Damian al Ierusalimului în 1930;
  Ordinul "Meritul Cultural" pentru Culte, în gradul de cavaler cl. II (11 noiembrie 1941);
 Ordinul "Coroana României" în grad de ofițer în 1947.

Referințe

Legături externe
 Câmpulungeanul Dimitrie Ionescu - Berechet, arhitectul care a proiectat peste 200 de biserici - universulargesean.ro
 Dimitrie Ionescu-Berechet - arhivadearhitectura.ro

Nașteri în 1896
Decese în 1969
Arhitecți români
Oameni din Câmpulung
Decorați cu Ordinul Meritul Cultural

Dimitrie Ionescu-Berechet


Das AEGON International 2010 ist ein Tennisturnier, das vom 13. bis 19. Juni 2010 in Eastbourne statt. Es war Teil der ATP World Tour 2010 und wurde im Freien auf Rasen ausgetragen. In derselben Woche wurden in 's-Hertogenbosch die UNICEF Open gespielt, die genau wie das AEGON International zur Kategorie ATP World Tour 250 zählten.

Titelverteidiger des Einzels war Dmitri Tursunow, der in diesem Jahr nicht erneut antrat. Das Einzelfinale gewann Michaël Llodra gegen Guillermo García López mit 7:5, 6:2. Es war bereits sein zweiter Titel des laufenden Jahres und sein fünfter Titel insgesamt. Im Doppelfinale traten Mariusz Fyrstenberg und Marcin Matkowski erfolgreich zur Titelverteidigung an. Sie besiegten im Finale das Duo Colin Fleming und Ken Skupski in drei Sätzen. Sie gewannen ihren elften gemeinsamen Titel.

Das Teilnehmerfeld der Einzelkonkurrenz bestand aus 32 Spielern, jenes der Doppelkonkurrenz aus 16 Paaren. Das Gesamtpreisgeld betrug 405.000 Euro; die gesamten finanziellen Verbindlichkeiten lagen bei 456.750 Euro.

Qualifikation
Die Qualifikation fand vom 11. bis 13. Juni 2010 statt. Ausgespielt wurden vier Qualifikantenplätze, die zur Teilnahme am Hauptfeld des Turniers berechtigten.

Folgende Spieler hatten die Qualifikation überstanden und spielten im Hauptfeld des Turniers:

Preisgelder und Weltranglistenpunkte
Es wurden die folgenden Preisgelder und Weltranglistenpunkte für das Erreichen der jeweiligen Runde ausgezahlt bzw. gutgeschrieben. Spieler, die über die Qualifikation ins Hauptfeld einzogen, erhielten die angegebenen Qualifikationspunkte zusätzlich zu denen für das Erreichen der jeweiligen Runde. Ansonsten sind die Beträge nicht kumulativ zu verstehen. Preisgelder für den Doppelwettbewerb gelten pro Team.

Einzel

Setzliste

Ergebnisse

Doppel

Setzliste

Ergebnisse

Weblinks und Quellen
 Offizielle Homepage des Turniers

Turnier der ATP World Tour 2010
Tennisturnier in Eastbourne

AEGON International 2010/Herren


Andrea Kobetić (født 13. november 1985 i Zagreb) er en kvindelig kroatisk håndboldspiller, som spiller venstre back for Siófok KC og tidligere det kroatiske landshold.

Hun blev topscorer i EHF Champions League 2014-15, sammen med Cristina Neagu.

Referencer

Eksterne henvisniger

Håndboldspillere fra Kroatien
Håndboldspillere fra ŽRK Vardar
Håndboldspillere fra Siófok KC

Andrea Kobetić


Mole Valley is a local government district in Surrey, England. Its council is based in Dorking.

The other town in the district is Leatherhead. The largest villages are Ashtead, Fetcham and Great Bookham, in the northern third of the district.  Most of the district is on the escarpments of or adjoins the Surrey Hills AONB (the North Downs and Greensand Ridge including locally Leith Hill, Polesden Lacey, Box Hill and Denbies Wine Estate, the largest vineyard in the country and several golf courses) The North Downs are followed or parallelled by the Pilgrims' Way.  There are stations on the London–Worthing and Reading–Gatwick Airport railways, and in the northern third, a commuter stopping-service pattern line, London–Guildford (via Epsom) line.

The A24 road and the M25 motorway are the main thoroughfares and relative to London the incidence of car ownership is high.  The area hosts hill-focussed sub-laps of the London–Surrey Classic cycling tour each year.

Towns
 Dorking
 Leatherhead

Other settlements

Governance

Mole Valley District Council is elected by thirds: one-third of councillors are elected at each election, each serving four year terms; three years out of four having elections.

The council was however elected across all areas in 2000 after major boundary changes to the wards.

Although Mole Valley (UK Parliament constituency) has been Conservative for a long time, Mole Valley District Council has, with Independent/RA and Liberal Democrats, for long periods been under no overall control.

Between May 2015 and May 2018, Mole Valley Liberal Democrats gained two council seats in by-elections (Holmwoods June 2015 gain from UKIP, Leatherhead North June 2016 gain from Conservatives), and one Conservative councillor defected to Beare Green Independent (May 2017). The Liberal Democrats then made a net gain of one in May 2018, pushing the Council back into no overall control. However, Conservatives continued to control the administration with the support of the Independents, with three Ashtead Independents becoming members of the Cabinet.

The overall composition established in May 2023 is 30 Liberal Democrats, 3 Conservatives, and 6 Ashtead Independents. There are no Labour or Green Party councillors.

Party control
 1974–1980: No overall control
 1980–1982: Independent control
 1982–1994: No overall control
 1994–1995: Liberal Democrat control
 1995–2006: No overall control
 2006–2008: Conservative control
 2010–2015: No overall control
 2015–2018: Conservative control
 2018–2019: No overall control
 2019–present: Liberal Democrat control

Surrey County Council
Surrey County Council, elected every four years, obtains six representatives from this area:

History
The district, named after the River Mole, was formed on 1 April 1974, under the Local Government Act 1972, by a merger of the urban districts of Dorking and Leatherhead and most of the Dorking and Horley Rural District.

Demographics
A Legatum Prosperity Index published by the Legatum Institute in October 2016 showed Mole Valley as the second most prosperous council area in the United Kingdom, after the nearby Borough of Waverley.

Churches graded II* or above

Environmental concerns
In May 2006, a report commissioned by British Gas showed that housing in Mole Valley produced the twentieth highest average carbon emissions in the country at 6,928 kg of carbon dioxide per dwelling.

Emergency services
Mole Valley is served by these emergency services:
 Surrey Police. Dorking Police Station is the lead station in Mole Valley Division, Leatherhead Police Station is now closed.
 South East Coast Ambulance Service The district has two Ambulance Stations – one in North Holmwood ( south of Dorking), and the other in Leatherhead.
 Surrey Fire & Rescue Service, The district has two Fire Stations one in North Holmwood and the other in Leatherhead.
 SURSAR, The district is covered by Surrey Search & Rescue
 Hospital, Each town has a small NHS Hospital with no A&E. They are used for outpatients and rehabilitation.

Sources
 Local elections, 1999
 Local elections, 2000
 Local elections, 2002
 Local elections, 2003
 Local elections, 2004

Freedom of the District
 DMRC Headley Court received the Freedom of the District on 25 May 2010.

See also
List of places of worship in Mole Valley

References

External links
 Mole Valley District Council

Non-metropolitan districts of Surrey
Coast to Capital Local Enterprise Partnership

Mole Valley


Omladinski fudbalski klub Prijedor (OFK Prijedor; Prijedor) je bio nogometni klub iz Prijedora, Republika Srpska, Bosna i Hercegovina.

O klubu
Povijest kluba počinje 1919. godine, kada je u Prijedoru osnovan Šport klub "Prijedor". Od 1920. ša do 1922. godine klub se naziva "Prijedorski nogometni klub 22" (često naveden i kao "Klub 22"). Od 1922. pa do 1941. godine, odnosno do Drugog svjetskog rata, klub se naziva "Slavija". Najveći gradski suparnik "Slavije" u to vrijeme je "Građanski", osnovan 1924. godine. Do 1933. su se natjecali u okviru Zagrebačkog nogometnog podsaveza, a kasnije Banjalučkog podsaveza.
Krajem 1945. godine, završetkom Drugog svjetskog rata osnovan je klub "Jedinstvo". 1947. godine se osniva klub "Radnik", a 1949. "Željezničar". 1952. godine se "Jedinstvo" i "Radnik" spajaju u klub naziva "Mladost", koja igra u Republičkoj ligi BiH i II. Zoni – A skupina (liga 2. stupnja u Jugoslaviji). 1954. godine se osniva klub "Celuloza", koja većinom igra u Podsaveznoj ligi Banja Luka. 1958. godine se "Mladost" i "Celuloza" spjaju u klub naziva "Radnički", koji sljedećih sezona igra u Prvoj Zonskoj ligi BiH, Međuzosnkoj ligi BiH i Međupodsaveznoj ligi Banja Luka.
1965. godine dolazi do spajanja "Radničkog" i "Željezničara" (koji je dotad uglavnom igrao stupanj ispod "Radničkog", najčešće u Međupodsaveznoj ligi Banja Luka) u jedinstveni klub – "OFK Prijedor" (često samo i kao "Prijedor"), koji je do raspada SFRJ, odnosno rata u BiH igrao u sljedećim ligama: Međupodsavezna liga Banja Luka, Banjalučka zonska liga, Krajiška zonska liga, Republička liga BiH, Regionalna liga BiH – Sjever, Međuopćinska liga Banja Luka, Regionalna liga BiH – Zapad, Međurepublička liga – Zapad.
1967. godine članom Druge savezne lige postaje "Rudar" iz obližnjeg mjesta Ljubija, te počinje igrati u Prijedoru, u kojeg uskoro seli i sjedište, te je tako "Rudar" bio prvi, a "OFK Prijedor" drugi po važnosti i uspješnosti prijedorski klub, te su igrali na zajedničkom stadionu.
1980-ih se u Međuopćinskoj ligi Banja Luka i Regionalnoj ligi – Zapad "OFK Prijedor" često sastajao i s trećim prijedorskim klubom – "Berekom".
Početkom rata u BiH, odnosno u srpnju 1992. godine dolazi do spajanja "Rudara" i "OFK Prijedora" u zajednički klub "FK "Rudar – Prijedor", koji je nastavio na "Rudarovu" tradiciju.
Do obnove "OFK Prijedor" dolazi 1999. godine, te nastupa u Trećoj ligi RS – Prijedor i Četvrtoj ligi RS – Prijedor.
Klub se gasi 2006. godine.
Klupske boje su bile plava i bijela.

Uspjesi

1965. – 1991.
 Regionalna liga BiH – Zapad
 prvak: 1986./87.
 Banjalučka zonska liga / Krajiška zonska liga
 prvak: 1968./69., 1977./78.
 doprvak: 1972./73., 1975./76.
 '''Međupodsavezna liga Banja Luka
 doprvak: 1965./66.

Pregled plasmana

Poznati igrači
 Idriz Hošić

Unutrašnje poveznice
 FK Rudar Prijedor
 Prijedor

Vanjske poveznice
 OFK Prijedor BIH, facebook stranica
 prijedorcity.com, Omladinski fudbalski klub Prijedor, wayback arhiva
 nogolopta.blogger.ba, Knjiga o klubu kojeg vise nema.., objavljeno 19. veljače 2013.

Izvori

 Dario Hamzić: Omladinski fudbalski klub "Prijedor" : 1919. – 1992., Rijeka, 2012.,
 Milan Đorđić: Enciklopedija fudbalskih klubova Republike Srpske, Zvornik, 2011., , str. 251-252
 mojprijedor.net, Stara sportska vremena : OFK Prijedor , wayback arhiva

Prijedor
Prijedor
Prijedor

OFK Prijedor


في الهندسة الرياضية، يعرف المقطع العرضي - وقد يُسَمَّى أيضاً بالمقطع الطولي أو المقطع الرأسي - على أنه تقاطع في جسم ثنائي البعد بخط مستقيم، أو في جسم ثلاثي الأبعاد بمستوي.
يعتبر المقطع العرضي أيضاً مسقطاً عمودياً للجسم الثلاثي البعد.

مراجع

طرق الاظهار الهندسي
هندسة ابتدائية
رسم صناعي
مخططات معلومات بيانية

مقطع عرضي


فيليتما  هي مدينة في مقاطعة نيجني نوفغورود أوبلاست في روسيا.

يبلغ عدد سكانها حوالي 1143 نسمة.

مراجع

مدن مقاطعة نيجني نوفغورود

فيليتما (نيزنيج نوفغورود)


Abu Rayhan al-Biruni (Beruniy, Uzbekistan, 973. – Gazni, Afganistan, oko 1050.) - iranski učenjak i polimat u doba islamskoga zlatnoga doba. Nazivaju ga "utemeljiteljem indologije", "ocem usporedne religije", "ocem moderne geodezije" i prvim antropologom.

Rođen je u gradu Kathu u Horezmu na području današnjega Uzbekistana. Danas se taj grad po njemu zove Beruniy.

Al-Biruni je bio dobro upućen u fiziku, matematiku, astronomiju i prirodne znanosti, a istaknuo se i kao povjesničar, kronolog i lingvist. Proučavao je gotovo sve znanosti svog vremena i bio je obilno nagrađen za svoje neumorno istraživanje u mnogim poljima znanja. Plemići i drugi moćni članovi društva financirali su Al-Birunijeva istraživanja i tražili ga da proučava određena područja. Al-Biruni je i sam bio pod utjecajem učenjaka drugih naroda, poput Grka, od kojih je crpio inspiraciju kada se okrenuo proučavanju filozofije.

Kao daroviti jezikoslovac, poznavao je velik broj jezika kao što su: hvarizmijski dijalekt perzijskoga (njegov materinji jezik), perzijski, arapski, sanskrit, a znao je i grčki, hebrejski i sirijski. Pisao je na arapskom. Veći dio života proveo je u Gazni, tada glavnom gradu Gaznavida, u današnjem središnjem i istočnom Afganistanu. Godine 1017. otputovao je na indijski potkontinent i napisao raspravu o indijskoj kulturi pod naslovom "Tārīkh al-Hind" (Povijest Indije), nakon što je istražio hinduističku vjeru. Pamti se i kao prvi musliman koji je izučavao indijsku religiju i filozofiju.

U matematici je opisao geometrijsku trigonometriju. Njegova knjiga "At-Tafhim" godinama je predstavljala osnovni udžbenik iz matematike. U području geografije je relativno točno izračunao obujam ekvatora, napravio je prvi globus i predstavio podlogu za računanje daljine između mjesta. Izračunao je specifične težine dragog kamenja i metala.

U filozofiji se bavio Aristotelovom logikom. Dopisivao se s Ibn Sinom, što je bilo značajno za razvoj dijalektičke misli.

On je za svoje vrijeme bio izvanredno nepristran pisac o običajima i vjeroispovijesti različitih nacija, njegova znanstvena objektivnost stekla mu je titulu al-Ustadh ("Majstor") u znak priznanja za njegov izvanredan opis Indije s početka 11. stoljeća. Bio je jedan od najvažnijih enciklopedista svog vremena.

Napisao je čak 185 naslova – knjiga i traktata o prirodnim i društvenim znanostima. Sačuvano je samo 28 djela.

Astronomijom se počeo baviti već sa sedamnaest godina. Jedan krater na Mjesecu je dobio ime po njemu. U području astronomije učinio je jako mnogo. Raspravljao je o rotaciji Zemlje i kretanjima planeta u svemiru. Tvrdio je, da se planeti kreću. Ta tvrdnja je tek kasnije priznata i to dugo nakon njegove smrti. Izračunao je udaljenost između pojedinih zvijezda. Nacrtao je pomrčine, a pomrčinu Mjeseca koristio je, da izračuna razliku dužina na površini Zemlje. Na ovaj način je egzaktno izračunao daljinu između dva mjesta u današnjem Iranu.

U djelu o farmakologiji, ponudio je model inovativne podjele lijekova, detaljno je opisao razne vrste lijekova i razmotrio njihove praktične razlike, te također iznio komparativni pregled starogrčkih, sirijskih, perzijskih i arapskih naziva ljekovitih biljaka i minerala.

Zbog njegovih brojnih, detaljnih i urednih istraživanja na polju mjerenja dužine i širine i prikazivanja raznih područja, ali i same zemaljske kugle i njenih geodinamičkih pojava, nazvali su ga osnivačem geodezije. U Iranu se rođendan Al-Birunija slavi kao dan geodetskih inženjera.

Izvori

Perzijski filozofi
Iranski znanstvenici
Matematičari
Geografi
Astronomi
Alkemičari
Jezikoslovci
Antropolozi
Životopisi, Uzbekistan
Životopisi, Afganistan

Al-Biruni


Robert William "Bob" Howard (29 ianuarie din 1963) este un wrestler profesionist american, mai cunoscut sub numele de Hardcore Holly. Holly este cunoscut pentru munca sa în World Wrestling Entertainment, unde a stat timp de 15 ani. În realizările sale se numără șase centuri ca Campion Hardcore, trei centuri Campion Mondial în Perechi și o centură ca Campion Mondial în Perechi din NWA.

Campionate și realizări
 World Wrestling Entertainment
 NWA World Tag Team Championship (1 dată) - cu Bodacious Bart
 World Tag Team Championship (de 3 ori) - cu 1-2-3 Kid (1), Crash Holly (1) și Cody Rhodes (1)
 WWE Hardcore Championship (de 6 ori)
 World Wrestling Organization
 WWO Tag Team Championship (1 dată) - cu Ron Starr
 WWO United States Championship (1 dată)
 Pro Wrestling Illustrated
 Situat pe #39 din PWI 500 din 2003

Referințe

Nașteri în 1963
Wrestleri americani

Hardcore Holly


Mona Makram-Ebeid (née le  à Qena en Haute-Égypte) est une personnalité politique égyptienne.

Biographie
Elle est sénatrice égyptienne et ancienne députée du Parlement. Conseillère du Haut représentant de l'ONU pour l'Alliance des civilisations, Miguel Ángel Moratinos, elle est également conférencière émérite au département des sciences politiques de l'Université américaine au Caire. Elle est membre du Conseil national pour les droits de l'homme depuis 2012 et conseillère auprès du ministre du travail et de l'immigration responsable des Égyptiens de l'étranger depuis 2011. Elle a été membre du conseil de la Banque mondiale pour la région Moyen-Orient et Afrique du Nord. Elle a été conseillère auprès du Conseil suprême des forces armées en 2012 et membre du Comité pour l'élaboration des politiques (ONU, 2001-2004).  Elle a été titulaire d'une bourse de recherche au MIT en 2016. Elle est diplômée de l'université Harvard. Elle est une écrivaine prolifique en anglais, français et arabe. Elle est officier de la Légion d'honneur.

Elle est la fille du frère de l'homme politique Makram Ebeid.

Elle est membre d'un certain nombre de partis égyptiens, dont Al- Wafd , Al- Ghad  et le social-démocrate égyptien.

références

Personnalité politique égyptienne
Naissance en mars 1943
Personnalité copte
Naissance à Qena
Personnalité de la religion copte au XXe siècle
Personnalité de la religion copte au XXIe siècle

Mona Makram-Ebeid


'Despacito' ("încet/încetișor") este o melodie în limba spaniolă, încărcată pe YouTube la data de 13 ianuarie 2017, pe canalul oficial al cântărețului Luis Fonsi. Piesa a strâns peste 6.8 miliarde de vizionări pe YouTube, întrecând piesele Gangnam Style sau Danza Kuduro, care au peste un miliard de vizionări.
Despacito a fost pusă la dispoziție pentru descărcarea digitală pe 13 ianuarie 2017 de Universal Music Latin. A fost lansată fizic pe 30 aprilie 2017 în Europa ca un single cu 2 piste, inclusiv versiunea originală și cea pop. Unele publicații muzicale au considerat că succesul single-ului a fost influențat de o tendință de combinare a muzicii pop populare și urbane după lansarea single-urilor care au devenit hituri create de Nicky Jam, Thalia, Enrique Iglesias, Carlos Vives, Ricky Martin și Shakira. Fonsi a considerat tendința de a fi "noul pop", iar Erika Ender a spus că "toată lumea face acest tip de fuziune". Luis Fonsi a mai spus că la două săptămâni după lansarea melodiei și a videoclipului său muzical, a început să primească apeluri de la "persoane care în mod normal nu sună. Oamenii care sună doar când se întâmplă ceva diferit". A primit apeluri de la Ricky Martin, Juan Luis Guerra, Marc Anthony și alți artiști, spunându-i că a fost o "alergare".</blockquote>
Peste câteva luni, a apărut și remixul cu Justin Bieber. Acest remix a intrat în mai multe topuri, atât europene cât și de pe alte continente.

Cântece din 2017

Despacito


Heinrich Kunter († 1317), Bürger der Städte Bozen und Hall, war ein Tiroler Kaufmann, Unternehmer und Erbauer des nach ihm benannten Kunterswegs.

Leben
Heinrich Kunter bekam am 22. September 1314 gemeinsam mit seiner Frau Kathrein vom Landesfürsten Graf Heinrich von Tirol das Recht, durch die Eisackschlucht von Bozen bis Klausen einen (Saum-)Weg herzustellen und dafür einen Wegzoll zu erheben sowie daran zwei Tavernen zu betreiben. Die Bauleistung gilt als Beispiel für «rudimentäres frühkapitalistisches Unternehmertum», das auf die rasche Amortisierung erheblicher ökonomischer Vorleistungen setzte.

Die ursprüngliche Straße von Bozen nordwärts führte bis zur Erbauung des Kuntersweges über den Ritten und erreichte erst bei Kollmann wieder das Eisacktal. Durch den neuen Weg mussten die Reisenden nicht mehr diese Steigung (von 500 Meter in Kollmann bis 1150 Meter bei Lengmoos und wieder herunter auf 265 Meter nach Bozen) bewältigen. Die Brennerstrecke wurde dadurch stark aufgewertet und so die Entwicklung Bozens zur bedeutendsten Handelsstadt Tirols ermöglicht. Verlierer waren Gries und vor allem Meran.

Wenn Heinrich Kunter auch bald darauf gestorben ist, so führte seine Witwe die Geschäfte des Kunterweges offensichtlich mit Umsicht weiter, denn sonst hätte der Landesfürst nicht im Jahre 1328 eine Verordnung erlassen, dass die Erben Heinrich Kunters an diesem Weg alle Rechte haben sollen.

Der Kuntersweg wurde unter dem Landesfürsten Erzherzog Siegmund dem Münzreichen um 1480 durch Sprengungen so ausgebaut, dass er auch mit Fuhrwerken befahren werden konnte. Das landesfürstliche Zollhaus am Kuntersweg in Kollmann ist heute noch da und wurde in Zusammenarbeit mit dem Südtiroler Landesdenkmalamt 1979–1982 vorbildlich restauriert. Die Gemeinde Karneid ließ den Kuntersweg anlässlich des Tiroler Gedenkjahres 1809–1984 als Wanderweg instand setzen. Es sind rund fünf Kilometer, die in zweieinhalb Stunden bewältigt werden.

Nach Kunter ist die Wirtschaftsfachoberschule "Heinrich Kunter" in Bozen benannt.

Literatur

 Norbert Mumelter: Der Kuntersweg. Gemeinde Karneid, Bozen 1986.

Einzelnachweise

Altstraße
Person (Straßenbau)
Kaufmann
Person (Bozen)
Geschichte Bozens
Historische Person (Südliches Tirol)
Geboren im 13. Jahrhundert
Gestorben 1317
Mann

Heinrich Kunter


Bandundu é uma cidade e capital da província de Cuílo, na República Democrática do Congo.

Geografia
Bandundu está localizada na margem leste do rio Cuango, ao norte da junção do Cuango e do Cuílo, e 8 quilômetros ao sul da foz do Cuango no rio Cassai. Fica a cerca de 260 quilômetros de Quinxassa por via aérea, ou cerca de 400 quilômetros por estrada. Em 2009, Bandundu tinha uma população estimada de 133.080 habitantes.

Histórico
Bandundu foi inicialmente denominada "Banningville" ou "Banningstad", em homenagem ao filósofo belga Émile Banning. Permaneceu com este nome até 1966, quando o processo de zairização alterou seu nome para Bandundu.

Em 1971, a cidade de Bandundu tornou-se a capital da província de Bandundu e depois da província de Cuílo.

Cidades da República Democrática do Congo

Bandundu


Veraguas () is a province of Panama, located in the centre-west of the country. The capital is the city of Santiago de Veraguas. It is the only Panamanian province to border both the Atlantic and Pacific oceans. It covers an area of 10,587.6 km² and in 2019 it had an estimated population of 247,644.

History
Veraguas was originally inhabited by the Veraguas culture.

Veraguas was explored by Christopher Columbus on his fourth voyage. He tried to establish the first colony in the new Spanish mainland but failed due to resistance from Indigenous peoples. Diego de Nicuesa also tried to establish a colony and failed, which made him create a colony to fight against the Indigenous population, which he named Nombre de Dios. Its capital, Santiago de Veraguas, was founded about 1636.

It is said that its name comes from the indigenous word "Veracua" or "Viragua", though other theories abound. It is the only province in Panama with coastlines on both the Caribbean Sea and the Pacific Ocean. The majority of people live on the Pacific side; the Caribbean coast is mostly uninhabited.

Tourism
Veraguas has many groups of inhabitants, mainly of Spanish/Indigenous origin named campesinos. This land offers tourists and visitors close contact with nature. Forests, mountains, coasts, and islands where there are more than 200 varieties of orchids; more than 400 species of birds, in addition to mammals, reptiles, and insects.

Veraguas has various national parks. The Coiba National Park, (with the largest coral reef of the Pacific Coast of America), Cerro Hoya National Park (covers the southwest part of the Azuero Peninsula and the sea that surrounds it), Santa Fe National Park (a forest in the northern region), La Yeguada Forest reserve (with a great artificial lake for the production of electricity) and El Montuoso Forest reserve.

Beaches such as Playa Santa Catalina, Playa Mariato, Malena, and Torio offer great places for recreation, surfing, and fishing. Other famous touristic areas is the Iglesia de San Francisco de la Montaña. This church has a Baroque architecture and dates back to 1727. It was declared a National Historical Monument on January 27, 1937.

Administrative divisions
Veraguas Province is divided into 12 distritos (districts) and subdivided into 104 corregimientos.

See also
Veragua
Veraguas Club Deportivo, a football team
F.C. Veraguas 2010, a football team

References

External links

Official website of Santiago de Veraguas

Provinces of Panama

Veraguas Province


The Pulitzer Prize for Feature Writing is one of the fourteen American Pulitzer Prizes that are annually awarded for Journalism. It has been awarded since 1979 for a distinguished example of feature writing giving prime consideration to high literary quality and originality.

Finalists have been announced from 1980, ordinarily two others beside the winner.

Winners and citations
In its first 35 years to 2013, the Feature Writing Pulitzer was awarded 34 times; none was given in 2004 and 2014, and it was never split. Gene Weingarten alone won it twice, in 2008 and 2010.

 1979: Jon D. Franklin, Baltimore Evening Sun, for 'Mrs. Kelly's Monster', "an account of brain surgery."
 1980: Madeleine Blais, Miami Herald, "for 'Zepp's Last Stand.'"
 1981: Teresa Carpenter, Village Voice, for Death of a Playmate, "her account of the death of actress-model Dorothy Stratten."  (The prize in this category was originally awarded to Janet Cooke of The Washington Post, but was revoked after it was revealed that her winning story about an 8-year-old heroin addict was fabricated.)
 1982: Saul Pett, Associated Press, "for an article profiling the federal bureaucracy."
 1983: Nan C. Robertson, The New York Times, for Toxic Shock, "her memorable and medically detailed account of her struggle with toxic shock syndrome."
 1984: Peter Mark Rinearson, The Seattle Times, "for 'Making It Fly,' his 29,000-word account of the development, manufacture, and marketing of the new Boeing 757" jetliner.
 1985: Alice Steinbach, The Baltimore Sun, "for her account of a blind boy's world, 'A Boy of Unusual Vision.'"
 1986: John Camp, St. Paul Pioneer Press and Dispatch, for Life on the Land, "his five-part series examining the life of an American farm family faced with the worst U.S. agricultural crisis since the Depression."
 1987: Steve Twomey, The Philadelphia Inquirer, "for his illuminating profile of life aboard an aircraft carrier."
 1988: Jacqui Banaszynski, St. Paul Pioneer Press and Dispatch, "for her moving series about the life and death of an AIDS victim in a rural farm community."
 1989: David Zucchino, The Philadelphia Inquirer, "for his richly compelling series, 'Being Black in South Africa.'"
 1990: Dave Curtin, Colorado Springs Gazette Telegraph, "for a gripping account of a family's struggle to recover after its members were severely burned in an explosion that devastated their home."
 1991: Sheryl James, St. Petersburg Times, "for a compelling series about a mother who abandoned her newborn child and how it affected her life and those of others."
 1992: Howell Raines, The New York Times, "for 'Grady's Gift,' an account of the author's childhood friendship with his family's black housekeeper and the lasting lessons of their relationship."
 1993: George Lardner Jr., The Washington Post, "for his unflinching examination of his daughter's murder by a violent man who had slipped through the criminal justice system."
 1994: Isabel Wilkerson, The New York Times, "for her profile of a fourth-grader from Chicago's South Side and for two stories reporting on the Midwestern flood of 1993."
 1995: Ron Suskind, The Wall Street Journal, "for his stories about inner-city honor students in Washington, D.C., and their determination to survive and prosper." These articles would later become his first book "A Hope in the Unseen"
 1996: Rick Bragg, The New York Times, "for his elegantly written stories about contemporary America."
 1997: Lisa Pollak, The Baltimore Sun, "for her compelling portrait of a baseball umpire who endured the death of a son while knowing that another son suffers from the same deadly genetic disease."
 1998: Thomas French, St. Petersburg Times, "for his detailed and compassionate narrative portrait of a mother and two daughters slain on a Florida vacation, and the three-year investigation into their murders."
 1999: Angelo B. Henderson, The Wall Street Journal, "for his portrait of a druggist who is driven to violence by his encounters with armed robbery, illustrating the lasting effects of crime."
 2000: J.R. Moehringer, Los Angeles Times, for Crossing Over, "his portrait of Gee's Bend, an isolated river community in Alabama where many descendants of slaves live, and how a proposed ferry to the mainland might change it."
 2001: Tom Hallman, Jr., The Oregonian (Portland, Oregon), "for his poignant profile of a disfigured 14-year-old boy who elects to have life-threatening surgery in an effort to improve his appearance."
 2002: Barry Siegel, Los Angeles Times, for A Father's Pain, a Judge's Duty, and a Justice Beyond Their Reach, "his humane and haunting portrait of a man tried for negligence in the death of his son, and the judge who heard the case."
 2003: Sonia Nazario, Los Angeles Times, "for 'Enrique's Journey,' her touching, exhaustively reported story of a Honduran boy's perilous search for his mother who had migrated to the United States."
 2004: not awarded
 2005: Julia Keller of Chicago Tribune, "for her gripping, meticulously reconstructed account of a deadly 10-second tornado that ripped through Utica, Ill."
 2006: Jim Sheeler of Rocky Mountain News, "for his poignant story on a Marine major who helps the families of comrades killed in Iraq cope with their loss and honor their sacrifice."
 2007: Andrea Elliott of The New York Times, for 'Muslims in America Series,' "her intimate, richly textured portrait of an immigrant imam striving to find his way and serve his faithful in America."
 2008: Gene Weingarten of The Washington Post, for 'Pearls Before Breakfast,' "his chronicling of a world-class violinist who, as an experiment, played beautiful music in a subway station filled with unheeding commuters."
 2009: Lane DeGregory of St. Petersburg Times, for 'The Girl in the Window,' "her moving, richly detailed story of a neglected little girl, found in a roach-infested room, unable to talk or feed herself, who was adopted by a new family committed to her nurturing."
 2010: Gene Weingarten of The Washington Post, for 'Fatal Distraction: Forgetting a Child in the Backseat of a Car Is a Horrifying Mistake. Is It a Crime?,' "his haunting story about parents, from varying walks of life, who accidentally kill their children by forgetting them in cars."
 2011: Amy Ellis Nutt of the Newark Star-Ledger, for 'The Wreck of the Lady Mary,' "her deeply probing story of the mysterious sinking of a commercial fishing boat in the Atlantic Ocean that drowned six men."
 2012: Eli Sanders of The Stranger (Seattle) for 'The Bravest Woman in Seattle,' "his haunting story of a woman who survived a brutal attack that took the life of her partner."
 2013: John Branch of The New York Times, for 'Snow Fall', an "evocative narrative about skiers killed in an avalanche and the science that explains such disasters" and the integration of multimedia elements.
 2014: not awarded
 2015: Diana Marcum of the Los Angeles Times for Scenes from California's Dust Bowl "her dispatches from California's Central Valley offering nuanced portraits of lives affected by the state's drought, bringing an original and empathic perspective to the story."
 2016: Kathryn Schulz of The New Yorker for The Really Big One, "an elegant scientific narrative of the rupturing of the Cascadia fault line, a masterwork of environmental reporting and writing."
 2017: C. J. Chivers of The New York Times for 'The Fighter,' "showing, through an artful accumulation of fact and detail, that a Marine's postwar descent into violence reflected neither the actions of a simple criminal nor a stereotypical case of PTSD."
 2018: Rachel Kaadzi Ghansah, freelance reporter, GQ, for "an unforgettable portrait of murderer Dylann Roof, using a unique and powerful mix of reportage, first-person reflection and analysis of the historical and cultural forces behind his killing of nine people inside Emanuel AME Church in Charleston, S.C."
 2019: Hannah Dreier of ProPublica for a series of powerful, intimate narratives that followed Salvadoran immigrants on New York's Long Island whose lives were shattered by a botched federal crackdown on the international criminal gang MS-13.
 2020: Ben Taub of The New Yorker for "a devastating account of a man who was kidnapped, tortured and deprived of his liberty for more than a decade at the Guantanamo Bay detention facility, blending on-the-ground reporting and lyrical prose to offer a nuanced perspective on America's wider war on terror." (Moved into contention by the Board.)
 2021: Nadja Drost, freelance contributor, The California Sunday Magazine, for "For a brave and gripping account of global migration that documents a group's journey on foot through the Darién Gap, one of the most dangerous migrant routes in the world." Mitchell S. Jackson, freelance contributor for Runner's World, "for a deeply affecting account of the killing of Ahmaud Arbery that combined vivid writing, thorough reporting and personal experience to shed light on systemic racism in America."

2022: Jennifer Senior of The Atlantic, "For an unflinching portrait of a family's reckoning with loss in the 20 years since 9/11, masterfully braiding the author's personal connection to the story with sensitive reporting that reveals the long reach of grief."

2023: Eli Saslow of The Washington Post, "For evocative individual narratives about people struggling with the pandemic, homelessness, addiction and inequality that collectively form a sharply-observed portrait of contemporary America."

References

Feature Writing
Awards established in 1979

Pulitzer Prize for Feature Writing


علم الاجتماع الريفي  هو أحد أقسام علم الاجتماع العام، وقد نشأ العلم حديثاً جداً، إلا أن فكرة المجتمع الريفي تعد فكرة قديمة قدم المجتمع الريفي ذاته. وعلم الاجتماع الريفي هو أحد الفروع التطبيقية لعلم الاجتماع العام، نشأ بداعي الحاجة العملية إليه أولاً في الولايات المتحدة الأمريكية حيث واجهت أمريكا في نهايات القرن التاسع عشر وبدايات القرن العشرين مشاكل كبيرة في ريفها المتنامي لم تستطع السياسات ولا التنظيمات الإدارية ولا وسائل الدعم التقني ولا جهود الخدمة الاجتماعية القيام بها.

موضوعات علم الاجتماع الريفي
يهتم علم الاجتماع الريفي بمواضيع عديدة أهمها:
 دراسة مستوى معيشة أهل الريف، من خلال التعرف على طبيعة مصادر دخل الأفراد، والعائلات.
 دراسةُ أنماط الحياة في القرى في ظلِ العلاقات الاجتماعية التي تربط بين السكان.
 النظر في التركيبة السكانية لسكان الريف، أمن حيث التعرف على عدد المواليد، والوفيات، وغيرها.
 متابعة الهجرة التي تحصل من الريف إلى المدينة، ودراسة عند الأسباب التي أدت إلى الهجرة.
 العمل على دراسة الفروقات بين سكان المدينة والريف.
 دراسة العادات الريفية العامة أي الاهتمام بملاحظة النظم الاجتماعية في الريف مثل:
 الزواج
 العادات
 التقاليد
 التراث

اهتمامات علم الاجتماع الريفي
يهتم علم الاجتماع الريفي بالتعرف على القضايا التي تواجه سكان الريف، وتأثر على حياتهم تأثيراً سلبياً.

أهم القضايا التي تأثر على سكان الريف
 عدم وجود عدد كافٍ من وسائل النقل، والتي من شأنها أن تؤدي إلى عرقلة الحياة اليومية لسكان الريف، وخصوصاً الذين يعملون في القرى الأخرى، أو في المدن المجاورة.
 نقص الأعداد المناسبة للمدارس، مما يُؤدّي إلى اكتظاظ مدارس الريف بالطلبة، بسبب زيادة أعداد الطلاب، والتي لا تتناسب مع القدرة الاستيعابية للمدارس.
 صعوبة توفير وسائل الاتصال، وشبكة الإنترنت في أغلب قرى الريف، مما سيؤدي إلى حرمان الكثير من السكان من التواصل مع أقاربهم الذين يعيشون في أماكن بعيدة عنهم.

المراجع

علم الاجتماع

علم الاجتماع الريفي


Aligator iz kanalizacije (eng. Sewer alligator) jest urbana legenda s područja američkog grada New Yorka koja se pojavila kasnih 1920-ih i ranih 1930-ih po kojoj su bogate obitelji na povratku s odmora s Floride dovodile u New York mladunčad aligatora kao kućne ljubimce da bi ih se potom rješavali kada bi malo porasli tako što su ih ispuštali u kanalizaciju gdje bi aligatori narasli jedući štakore i smeće te počeli napadati radnike u kanalizaciji. U nekim pričama govori se da su tako nastale čitave kolonije aligatora u podzemlju gradova poput New Yorka i da su ti aligatori zbog nedostatka svjetlosti i Sunca postali albino zbog čega ne izlaze na površinu. U drugim pričama tvrdi se kako su aligatori bili izloženi toksičnim tvarima u kanalizaciji i postali mutanti.

Stručnjaci za okoliš i životinje tvrde kako je nemoguće da veće životinje opstanu u kanalizaciji zbog bakterija iz ljudskog izmeta i drugih neodgovarajućih uvjeta. Unatoč tomu, događalo se da su policijski službenici nalazili na aligatore u New Yorku u kućama ljudi koji su ih držali kao ljubimce, a događalo se i da su viđeni na ulici što je izazivalo paniku, ali sva ta viđenja događala su se iznad površine zemlje.

Vanjske poveznice

 Aligatori u kanalizaciji New Yorka - nytimes.com

Urbane legende
New York

Aligator iz kanalizacije


L'université Dicle est une université turque située à  Diyarbakır, en Turquie, dans la province du même nom.

Histoire

Description
Le campus de 55 hectares est situé à l'sst de la ville, sur la rive opposée du Tigre. L'université, construite en 1974, accueille  et emploie . Elle propose 13 facultés, 11 écoles professionnelles supérieures, 5 écoles supérieures, 1 conservatoire, 3 Instituts, 8 centres de recherche et un hôpital de  combinant recherche et soins.

Galerie

Anciens étudiants
 Zehra Doğan
 Gültan Kışanak
 Faysal Sarıyıldız
 Leyla Söylemez

Références

Liens externes

Dicle
Dicle
Diyarbakır

Université Dicle


Mari (denumirea modernă: Tell Hariri; în arabă: تل حريري) a fost un oraș semitic din Siria. Acesta a rămas ca tell localizat la 11 kilometri nord-vest de Abu Kamal. Mari a fost un centru comercial între 2900 î.e.n. și 1759 î.e.n.. Așezarea Mariului l-a făcut să aibă Sumerul la sud și Levantul la vest.

Referințe

Legături externe

Mari Mari passage on the Syrian ministry of culture website.
Syrie - Mari Mari page on Britannica.
Mari (Tell Hariri) Suggestion to have Mari (Tell Hariri) recognized as a UNESCO world heritage site, in 1999

Vezi și
 Istoria Siriei
 Statuia lui Ebih-Il
 Leul din Mari

Foste monarhii din Asia
Foste state din Asia

Mari, Siria


Alexandru Ciorbă, cunoscut sub numele de Sandu Ciorbă, () este un cântăreț de etnie romă din Cluj-Napoca, România, care interpretează muzică tradițională romă.

În 2013 a devenit în mod surprinzător o celebritate YouTube în Polonia. Acesta a adunat milioane de vizualizări din această țară deoarece spectatorii polonezi au fost atrași de videoclipurile sale muzicale descrise drept o parodie a stilului muzical manele. În unele videoclipuri, 90% din comentarii sunt în limba poloneză. Acest fenomen este rezumat printr-un comentariu (în poloneză) postat sub hitul său Dalibomba: "Este un rahat, dar îl urmăresc pentru a cincea oară". (, "Dalibomba" are aproape 36 de milioane de vizualizări) Titlul hitului a fost tradus fonetic rapid în poloneză drept Wielka dzika bomba ("Bombă sălbatică uriașă"), o potrivire perfectă pentru conținutul hitului. În 2015, presa română a comentat pe larg faptul că Huffington Post Marea Britanie a nominalizat în mod ironic hitul lui Ciorbă "Pe cimpoi" ( peste 35,5 milioane de vizualizări) ca "cel mai ciudat video de pe internet". Melodia "Pe cimpoi" se bazează pe melodiile din folclorul transilvănean.

Aceste cântece în stil parodistic sunt doar o parte din lucrările lui Ciorbă. În special, colaborează cu cântărețul de manele Nicolae Guță.  Sandu Ciorbă colaborează cu studioul de muzică Viper Production dedicat muzicii Romani.

Discografie

 2007: Fără adversari Vol.2 (cu Nicolae Guță), Viper Productions, iTunes
 2008: Fără adversari Vol.3 (cu Nicolae Guță), Viper Productions, iTunes
 2012: Fără adversari Vol.4 (cu Nicolae Guță), Viper Productions, iTunes
 2015: King of Gipsy Music, Viper Productions, iTunes
 2017: Fără adversari Vol.5 (cu Nicolae Guță), Viper Productions, iTunes

Unele piese ale lui Sandu Ciorbă au fost incluse în diferite colecții de muzică romă ale Viper Productions.

Filmografie
Piesele lui Sandu Ciorbă au apărut mai multe filme.

 2013 Filmul american-român Charlie Countryman
 2009 Filmul francez Korkoro despre vremurile din Porajmos ("Holocaustul țigănesc"),
 2006 Filmul francez Transilvania.

Referințe

Legături externe

Nașteri în 1968
Cântăreți romi de manele
Români de origine romă
Cântăreți români în viață
Transilvăneni
Anul nașterii lipsă (oameni în viață)
Cântăreți romi
Nașteri pe 30 decembrie

Sandu Ciorbă


Sultana Razia é uma política do Jamaat-e-Islami de Bangladesh e ex-membro do Parlamento de Bangladesh num assento reservado.

Carreira
Sultana Razia foi um membro do parlamento nomeada pelo partido Jamaat-e-Islami de Bangladesh para assento reservado para mulheres n.º 33 do 8.º Jatiya Sangsad.

Mulheres de Bangladesh na política
Pessoas vivas
!Mais Teoria da História na Wiki (Wikiconcurso de edição)

Sultana Razia (política)


Workers' Daily (; lit. worker's daily) is a simplified Chinese language newspaper nationwide in China with the circulation of 2,200,000. It's the official newspaper of All-China Federation of Trade Unions.

The newspaper has been published since 1946, reporting economic news in China.

References
 Official website
 Source: Pinyin translated with CozyChinese.COM

External links

Chinese-language newspapers (Simplified Chinese)
Daily newspapers published in China
Newspapers established in 1946
Chinese Communist Party newspapers
1946 establishments in China
All-China Federation of Trade Unions

Workers' Daily


Der Stadtverein Salzburg ist eine bürgerschaftliche Initiative, die an der Stadtentwicklung und Kulturlandschaft Salzburgs mitwirkt.
Der Verein wurde 1862 zuerst als sogenanntes Stadtverschönerungs-Comité gegründet. 1869 wurde er in "Verschönerungs-Verein" und 1934 in "Stadtverein Salzburg" umbenannt. Der Verein versteht sich als Sprachrohr des "Mannes von der Straße", in heutiger Diktion als Beispiel von zivilgesellschaftlichem Bürgerengagement und als Gegengewicht zu einer überbordenden Verwaltung.

Geschichte

Am 15. November 1862 fand die erste Sitzung des Stadtverschönerungs-Comités statt, wobei die 26 Gründungsväter ein Vereinsstatut erarbeiteten. Zum ersten Vorsitzenden wurde 1863 der bekannte und reformfreudige Salzburger Bürgermeister Heinrich von Mertens gewählt. Unter den Gründern war bis 1887 auch der Gemeinderat, Realschullehrer und Maler Josef Mayburger.  Aktuell erscheint dabei das Bestreben Mayburgers, den maßlosen Plänen zur Stadterweiterung und Salzachregulierung entgegenzutreten. Von ihm und dem Stadtverschönerungs-Comité wurde der Abriss der Monika-Pforte und der Wehrbauten auf dem Mönchsberg verhindert (die Steinblöcke hätten bei der Salzachregulierung Verwendung finden sollen). Auch das Klausentor wurde vor dem Abriss, der ihm als angeblichem Verkehrshindernis drohte, bewahrt, der geschwungene Salzachverlauf ergibt sich zwar zwingend aus der Lage der salzachnahen Altstadthäuser, verschiedene Maßnahmen der Regulierung sind aber trotzdem Mayburger zu verdanken. Selbst der Makartplatz musste mehrmals (1907, 1927, 1953) gegen Pläne, diesen nach dem Abriss des Pfandhauses gegenüber der Dreifaltigkeits-Kirche zu verbauen oder zu einem Parkplatz umzugestalten, geschützt werden. Sogar gegen einen angedachten Abriss der Attika des ehemaligen Marstalles gegenüber der Marstall-Pferdeschwemme, die nach Plänen Johann Bernhard Fischer von Erlachs errichtet worden war, musste noch 1958 Stellung genommen werden.

Das Stadtverschönerungs-Comité griff aber auch gestaltend in das Stadtbild ein. So wurde 1863 der freie Zugang von der Stadt zum Mönchsberg geschaffen (mit wesentlicher Unterstützung durch die Kaiserinwitwe Caroline Augusta). 1875 wurde der heute noch vorhandene Weg über Bucklreit von der Riedenburg nach Leopoldskron benutzbar gemacht. Ebenso wurden Wege zum und auf den Kapuzinerberg angelegt. Auch für den Erhalt bedrohter Baulichkeiten (z. B. Bürgerwehr-Söller, Brunnenhaus am Nonnberg, Tomaselli-Kiosk, Vogelpavillon im Mirabellgarten) trat das Comité aktiv ein. Etwas spöttisch wurde der Verein wegen der vielen von ihm aufgestellten Sitzbänke von der Salzburger Bevölkerung auch als "Bankerl-Verein" tituliert. Hunderte von Laubbäumen wurden am Mönchsberg, an den Salzachkais oder vor dem Schloss Mirabell gepflanzt. Bereits damals musste man die Stadtwache gegen die "durch böswillige Hand (vorgenommenen) argen Beschädigungen an den Pflanzungen" zu Hilfe rufen; das betrifft auch den Birnbaum auf dem Walserfeld, der 1875 "frevelhaft gefällt" wurde und dann mit einer Weißdornpflanzung versehen neu errichtet wurde. Die Renovierung der Fresken bei der Pferdeschwemme auf dem Siegmundsplatz wurde mehrmals von dem Verein bezahlt. Diverse Denkmäler in der Stadt wurden neu geschaffen (Marmorbrunnen im Kaiser Franz-Joseph-Park, Orientierungstisch auf der Eduard-Richter-Höhe, Stelzhammer-Gedächtnistafel von dem Bildhauer Leo von Moos am 26. Juni 1927 in der Müllner Hauptstraße, Planierung und Neubepflanzung des aufgelassenen Nonntaler Friedhofes), manche auch verschönert (1903 Mozartdenkmal, 1913 Neuaufstellung des Pegasus-Brunnens im Mirabellgarten, Verpflanzung des Schiller-Denkmals des Bildhauers  Johann Meixner in den früheren Botanischen Garten bei der Aula der Universität, heute Furtwängler-Park, Restaurierung der Corpora der "Drei Kreuze" in der Schallmooser Hauptstraße) oder wieder zurückgekauft (z. B. diverse Zwergenfiguren für den sog. Zwergel-Garten im Gaerten des Schlosses Mirabell).

Nicht verhindert werden konnte 1893 der Abriss des Linzer Tors, obwohl bereits Geld für seine Renovierung gesammelt worden war. Bestrebungen, dieses Stadttor wieder aufzubauen, sind seitdem immer wieder aufgetaucht (z. B. 1987), vor allem weil der Wunsch nach einer Verkehrsbeschleunigung heute von dem Verlangen nach einer Verkehrsberuhigung abgelöst worden ist. Gegen den Abriss des Hexenturms (eines historisch wichtigen Teils der Stadtbefestigung) hatte der Verein seit 1927 zunächst erfolgreich agiert, aber nach den 1944 erlittenen Bombenschäden wurde dieser um 1960 abgerissen.

An der Vereinsspitze wirkten bedeutsame Salzburger Persönlichkeiten, beispielhaft erwähnt werden kann der Salzburger Fachinspektor für Kunsterziehung und Kunstmaler Alois Schmiedbauer (Präsident von 1954 bis 1977).

Heutige Aufgabe
Der Verein war früher wie auch heute kreativ in der Besorgung von Finanzmitteln, um dem Vereinszweck zu dienen (Konzert- und Tombola-Veranstaltungen, Haussammlungen, Anwerben von Mäzenen, heute Sponsoren genannt). Zu seinen Aktivitäten gehört auch die Herausgabe der Zeitschrift "Bastei (Blätter des Stadtvereins Salzburgs zur Erhaltung und Pflege von Bauten, Kultur und Gesellschaft)" sowie die Herausgabe einer unregelmäßig erscheinenden Schriftenreihe "Kulturgut der Heimat" (Themenhefte waren "Der Spielmann des Herren. Der Salzburger Franziskanermönch Pater Peter Singer", "Josef Mayburger – sein Leben und Werk", "Das Neutor", "Salzburger Brunnen" "Unsere Salzburger Stadtberge" u. v. a. m.). Durch Führungen und Fahrten durch Stadt und Land Salzburg soll ebenfalls das Bewusstsein der Salzburger für die historisch-kulturelle Bedeutung der Stadt gefördert werden.

Literatur
 Franz Schirlbauer, Franz Ruedl: Salzburg. Bleibende Werte in guter Hand. 1862-1987. Stadtverein Salzburg, Salzburg 1987.
 Axel Wagner: 150 Jahre Stadtverein. In Bastei, 61, 2012, S. 5–23.

Weblinks
 Homepage

Heimatverein
Verein (Salzburg)
Gegründet 1862

Stadtverein Salzburg


Juan José Gerardi Conedera (27 de dezembro de 1922 - 26 de abril de 1998) foi um bispo católico romano guatemalteco e defensor dos direitos humanos que trabalhou por muito tempo com os povos indígenas maias do país.

Na década de 1970, obteve o reconhecimento governamental das línguas indígenas como línguas oficiais e ajudou a obter permissão para estações de rádio transmitirem em línguas indígenas. Em 1988, foi nomeado para a Comissão de Reconciliação Nacional para iniciar o processo de responsabilização pelos abusos durante a guerra civil. Também trabalhou no Projeto de Recuperação da Memória Histórica, patrocinado pela Igreja Católica.

Dois dias depois de anunciar a divulgação do relatório do projeto sobre as vítimas da Guerra Civil Guatemalteca, Guatemala: Nunca Más!, em abril de 1998, Gerardi foi agredido em sua garagem e espancado até a morte.

Em 2001, no primeiro julgamento em um tribunal civil de militares na história da Guatemala, três oficiais do Exército foram condenados pelo assassinato de Gerardi e sentenciados a longas penas de prisão. Um padre, Mario Orantes, foi condenado como cúmplice e também sentenciado.

Ele foi declarado mártir pelo Papa Francisco em 2020, abrindo caminho para sua eventual beatificação.

Seu homicídio foi tema do documentário estadunidense de 2020 The Art of Political Murder, produzido por George Clooney e Grant Heslov, e lançado pela HBO.

Ver também
Óscar Romero

Bispos católicos da Guatemala
Teólogos da Libertação
Guatemaltecos assassinados
Religiosos assassinados

Juan Gerardi


Oumm Ghouwailina (, ) est une station sur la Ligne Rouge du métro de Doha.

Situation sur le réseau

Histoire
La station est mise en service le .

Services aux voyageurs

Accès et accueil

Desserte

Intermodalité
 Metrolink : M116 (Umm Ghuwailina)
 Metrolink : M117 (Najma, Al Mansoura)
 Metrolink : M118 (Al Mansoura and Najma)
 Metrolink : M139 (Al Hilal and Nuaija)

Projets

À proximité

Notes et références

Voir aussi

Articles connexes
 Métro de Doha

Liens externes
 Doha metro - Lusail Tram - Qatar Rail
 Network map - metro tram Qatar Rail
 Qatar Rail Retail

Station du métro de Doha
Station de métro mise en service en 2019

Oumm Ghouwailina (métro de Doha)


Yemen deltog første gang som forenet nation i olympiske lege under Sommer-OL 1992 i Sydney og har siden deltaget i samtlige efterfølgende sommerlege. Før 1992 deltog Nordyemen og Sydyemen med separate hold. De har aldrig deltaget i vinterlege. Yemen har aldrig vundet nogen medalje.

Medaljeoversigt

Nordyemen og Sydyemen

Eksterne henvisninger
 Yemens OL-statistik  på Sports-reference.com
 Nordyemens OL-statistik  på Sports-reference.com
 Sødyemens OL-statistik  på Sports-reference.com

Yemen ved sommer-OL
OL

Yemen ved OL


Rybinskreservoiret (, ; uformelt kaldet Rybinske Hav) er et vandkraftsreservoir på Volgafloden og dens bifloder Sjeksna og Mologa, dannet af Rybinsk vandkraftværkets dæmning. Reservoiret ligger i Tver, Vologda, og Jaroslavl oblaster. Da reservoiret blev skabt, var det med sine 4.580 km², ~ 1½ gange Fyns areal, den største menneskeskabte vandmasse på Jorden. Reservoiret er det nordligste punkt på Volga. Volga-Østersøkanalen starter derfra. De vigtigste havne er Tjerepovets i Vologda oblast og Vesegonsk i Tver oblast.

Bygningen af dæmningen

Konstruktionen af dæmningen i Rybinsk, omkring 280 km nordøst for Moskva, påbegyndtes i 1935 og. Opstemningshøjden er 18 m, svarende til en vandspejlskote på 102 moh. Ved fyldning af reservoiret, der indledtes 14. april 1941, oversvømmedes flodalene for floderne Volga, Sjeksna og Mologa. Ved afslutningen af opfyldningen i 1947 var der skabt en sø, der var omkring 60 km bred og 110 km lang. Omkring 150.000 mennesker fra den historiske by Mologa i Jaroslavl oblast og 663 mindre landsbyer blev genbosat andetsteds, hovedsageligt i Rybinsk.

Søen er en del af Volga-Østersøvandvejen, der forbinder Volga med Østersøen. Skibe fra Det Kaspiske Hav kan ikke bare kan nå Østersøen, men via Hvidehavskanalen, helt til Hvidehavet.

Efter indvielsen af det 6.450 km² store Kujbysjevskojereservoire med et volumen på 58 km³ i 1957 ca. 1000 km længere nede af Volga, er Rybinskreservoiret det næstestørste reservoire i Europa.

Vandkraftværket

Den 18. november 1941, kun syv måneder efter fyldning af reservoiret var indledt, sattes den første turbine i drift og den 15. januar 1942 lykkedes at sætte den anden turbine i drift.

Vandkraftværket var oprindeligt tænkt som en reserve elforsyning til de strategisk vigtige Moskva-objekter som Kreml, generalstaben og radiostationer. Rybinsk vandkraftværket var derfor, i modsætning til andre kraftværker, tilsluttet til Moskva via armerede underjordiske kabeler, der på trods af de voldsomme bombardementer, aldrig blev afbrudt. Det første transmissionskabel til Moskva blev sat i drift i 1941, det andet i 1943.. Vandkraftværket spillede således en vigtig rolle i elforsyningen til Moskva under Slaget om Moskva

I dag er effekten på 346 MW og den gennemsnitlige årlige produktion på 935 GWh fra vandkraftværket ikke længere af afgørende betydning.

Flora

Rybinskreservoirets bredder er lave med våde enge, skove, sumpe. Kun nogle få steder i de oversvømmededale findes klipper dækket med fyrretræer. Med skabelsen af Rybinskreservoiret er mikroklimaet i de omkringliggende områder ændret. Sommerene er blevet mere fugtige og kølige. Om vinteren, fryser reservoiret til. Reservoirsøen er islagt fra midten af november til begyndelsen af maj. Istykkelsen når op til 60-70 cm. Fra den nordvestlige del af Rybinskreservoirets bred løsriver store tørveøer med vegetation, endda små træer, sig ofte. De flydende øer udgør interessante mikrobiotoper.

Fauna

Fiskebestanden i Rybinskreservoiret er stør, kaspisk sild, heltling, stor svævhelt, smelt, gedde, ål, malle, knude, kutling, hvidfinnet ferskvandsulk, rødding , pigsmerling, aborre og skalle. De talrigeste fisk tilhører familierne af karusser og dam-karusser. De vigtigste arter af fisk fanget i reservoiret er brasen, skalle, brasenflire, smelt, knude, gedde, sandart og aborre.

Galleri

Referencer

Eksterne henvisninger

 Samling af kort over Rybinskreservoiret  , hentet 15. maj 2016
 Samling af billeder fra vandkraftværket , hentet 15. maj 2016

Reservoirer konstrueret i Sovjettiden
Reservoirer på Volga
Etableret i 1941
Vandkraftværker i Rusland
Dæmninger i Rusland
Søer i Tver oblast
Søer i Vologda oblast
Søer i Jaroslavl oblast

Rybinskreservoiret


Willy Breinholst (n. el 27 de junio de 1918 en Fredensborg - f. 19 de septiembre de 2009) fue un escritor, guionista y humorista danés.

Filmografía
Como guionista:
 Sommar och syndare (1960)
 Elsk... din næste! (1967)
 Mig og min lillebror og storsmuglerne (1968)
 Mig og min lillebror og Bølle (1969)

Obra
Breinholst escribió varios libros, la mayoría humorísticos:
 Hvorlænge var Adam i Paradis?, 1946
 Kunsten at være far, 1959
 Min kones mand, 1965
 Elsk din næste : en sexforfatters liv, 1966
 Meet the Scandinavians, 1968
 Hurra, det blev en baby, 1970
 I dagens anledning, 1970
 I lykkelige omstændigheder, 1973
 Kunsten at være to, 1979
 Kunsten at holde sig ung, 1982
 Kunsten at være gift, 1988
 Lad dog barnet, 1990
 Mit muntre liv med mit livs Mariane, 1999
 Sjov på scenekanten, 2000
 Kunsten at være barnebarn : børnebørn er livets krydderi, 2006

Referencias

Enlaces externos

Escritores de Dinamarca del siglo XX

Willy Breinholst


Smile, devait être le douzième album studio des Beach Boys mais il a été abandonné. Certains titres ont été repris sur des albums ultérieurs, quelquefois en bonus, ainsi que des enregistrements pirates ayant fuité. Un essai de reconstitution pouvait alors être tenté.

Les enregistrements originaux sont finalement utilisés et essayent de reconstituer ce que l'album aurait pu être.

Historique

Les Beach Boys avaient commencé ce projet complexe en 1966 sous la direction de Brian Wilson, leader et principal compositeur. Mais celui-ci souffrant de problèmes graves décide  de l'abandonner. De nombreuses années plus tard, il a réenregistré totalement le concept avec son groupe, un CD est sorti en 2004 sous le nom Brian Wilson Presents Smile.

À la suite d'une grande demande (dixit Brian Wilson), les bandes originales des Beach Boys sont utilisées pour reconstituer cet album sous la supervision de Brian; en 2011, l'album voit enfin le jour, il reprend les mêmes titres que ceux de l'album de Brian.

Simultanément un luxueux coffret nommé The Smile Sessions est également disponible, il contient 5 CD reprenant de nombreux enregistrements plus ou moins aboutis, un livret, des photos et un disque vinyle.

Titres

Articles connexes
 Brian Wilson Presents Smile
 The Smile Sessions

Album des Beach Boys
Album musical sorti en 2011

Smile (album des Beach Boys)


Podocarpus matudae er sígrænt tré frá mið-Ameríku og Mexíkó.

Tilvísanir

Gagnviðarætt

Podocarpus matudae


Lourdes (Luly) J. Cruz (n. 1944) es una bioquímica filipina, cuyas investigaciones han contribuido al entendimiento de la bioquímica de péptidos tóxicos de veneno de moluscos marinos gasterópodos del género Conus. Ese hecho se debió a sus precisas caracterizaciones de al menos 50 péptidos biológicamente activos de tales veneno de moluscos hechos posible, en parte, por sus estudios. También ha contribuido al desarrollo de herramientas conotoxinas auxiliares para examinar la actividad del cerebro humano. Por ejemplo, la w-conotoxina es ampliamente utilizada para estudios neurales de los canales de calcio y la m-conotoxina es usada para realizar controles de la actividad muscular en eventos controlados de sinapsis.

En 1962, obtuvo su licenciatura en bioquímica en la Universidad de Filipinas. Luego, trasladada a EE. UU., realizó la maestría, y el PhD en la misma disciplina científica, en la Universidad de Iowa, en 1966 y en 1968, respectivamente.

Algunas publicaciones
 . 2001. Contryphans from Conus textile venom ducts. Toxicon 39: 803-808

 . 1970. Incomplete inversion of D-leucine and D-valine. [Dept. Biochem., College Med., University of Iowa, Iowa City.] Arch. Biochem. 138: 671—678

Libros
 . 1985. Role of biochemistry in food and energy production. En: Proceedings of the fourth FAOB Symposium and IUB Symposium Nº. 135 hecho en Manila, Filipinas, 21-24 de octubre de 1984. Editor Philippine Biochemical Society, 269 pp. ISBN 9719100001

Honores
 Premios:
 1981: NAST Outstanding Young Scientist
 1982: NRCP Galardón de Reconocimiento en Química
 Outstanding Women in the Nation's Services Award (en Bioquímica)
 2008, se le confirió el rango de Científica Nacional, el máximo honor dado a un científico filipino
 2010: Premios L'Oréal-UNESCO para mujeres científicas, asiáticas

Referencias

 . 1998. The Filipino Scientist, compilado y editado por A.M. Batumbalani. Loacan Publishing House: Manila, Phil. Copyright, ISBN 971-666-027-9

 . 2007. Luly Cruz, National Scientist. Philippine Daily Inquirer. Visto el 21 de septiembre de 2007

Bioquímicos de Filipinas
Premio L'Oréal-UNESCO a mujeres científicas
Profesores de Filipinas
Científicos de Filipinas
Mujeres de Filipinas del siglo XX
Mujeres de Filipinas del siglo XXI

Lourdes J. Cruz


Sérgio Nogueira Duarte da Silva (Porto Alegre, 1950), conhecido popularmente como Professor Sérgio Nogueira, é um professor de português, autor de livros didáticos, colunista de jornais e revistas e youtuber brasileiro.

Sérgio é o idealizador do quadro Soletrando, que ficou famoso ao aparecer no programa Caldeirão do Huck, na TV Globo. Atualmente, este quadro está no ar na Rádio Metrópoles.

Sérgio é também colunista e consultor do Sistema Globo de Jornalismo, além de assinar as colunas Aula Extra, no Jornal Extra, e no diário gaúcho O Sul, e Dicas de Português, no portal G1. Também escreve a coluna Pegadinha Verbal na revista Reader's Digest Seleções (1997-2004), além de roteirizar e apresentar o Programa de Palavra, na STV (Rede Sesc/Senac de Televisão) e no SBT.

Em 2013, o jornal Tribuna do Norte lançou a coleção de livros didáticos Simplificando o Português – com o Professor Sérgio Nogueira, assinada por ele.

Em 2016, mais de 550 mil exemplares de seus livros haviam sido vendidos em promoções do Jornal Extra.

Livros publicados
 1998 - Língua Viva I (Editora Rocco)
 1999 - Língua Viva II (Editora Rocco)
 2000 - Língua Viva III (Editora Rocco)
 2001 - Língua Viva IV (Editora Rocco)
 2002 - Língua Viva V (Editora Rocco)
 2004 - O Português do dia a dia: Como falar e escrever melhor (Editora Rocco)
 2006 - O-R-T-O-G-R-A-F-I-A – Dicas do professor Sérgio Nogueira (Editora Rocco)
 2011 - Nova Coleção Concursos Públicos (Gold Editora) - Volumes "Português", "Compreensão e interpretação de textos" e "Análise sintática"

DVDs de Videoaulas
 Nova Ortografia da Língua Portuguesa

Professores do Rio Grande do Sul
Autores de livros didáticos do Brasil
Colunistas do Brasil
Youtubers do Rio Grande do Sul

Sérgio Nogueira


Granau steht für:

 Granau, von 1943 bis 1945 Name der Gemeinde Granowo in der Woiwodschaft Großpolen in Polen
 Granau, nach 1945 Granowo, heute Ortsteil von Chojnice (Konitz) in der Woiwodschaft Pommern
 Granau (Halle (Saale)), eine Wüstung in der Stadt Halle (Saale) in Sachsen-Anhalt, siehe Kirchenruine Granau (Halle)

Granau


Branduhre Mølle (også blot betegnet Uhre Mølle) er en hollandsk vindmølle i Uhre ved Brande. Møllen, der var færdigbygget i 1843 har en stråtækt ottekantet krop  og har manuelt betjent krøjeværk.. Vingerne er med hækværk og sejl. Møllen blev fredet i 1981 og har siden 1995 gennemgået restaurering, hvorefter den er funktionsdygtig. Den fungerede som kornmølle fra 1843 til 1950. Møllen har fire lofter ( etager), og inventaret til forarbejdning af korn er intakt, blandt andet melsigte, havrevalse og diverse kværne.

I august 2022 havde møllen et havari hvor to vinger brækkede af møllen.

Noter

Hollandske vindmøller i Danmark
Bygninger, konstruktioner og anlæg i Ikast-Brande Kommune

Branduhre Mølle


En Udskejelse er en stumfilm fra 1914 instrueret af Eduard Schnedler-Sørensen efter manuskript af A.V. Olsen.

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1914

En Udskejelse


Msgr. dr. Mile Vidović (Vidonje, 1. listopada 1935.), hrvatski katolički svećenik i crkveni povjesničar.

Životopis
Nakon velike mature u Splitu 1955. upisao je filozofsko-teološki studij koji je završio 1961. godine i bio zaređen za svećenika. Na Katoličkom bogoslovnom fakultetu u Zagrebu 1977. stekao je akademski stupanj magistra, a obranom disertacije Nikola Bijanković biskup makarski 1695. do 1730. godine 1979. postao je doktor teoloških znanosti, specijalizacija povijest Crkve u Hrvata.

Službu župnikovanja započeo je u župi Seget kod Trogira, nakon čega je imenovan za odgojitelja u Bogoslovnom sjemeništu u Splitu. Godine 1968. imenovan je župnikom u Makarskoj te biskupskim vikarom za područje nekadašnje Makarske biskupije. Kancelarom Splitsko-makarske nadbiskupije, i arhiđakonom Metropolitanskog kaptola u Splitu postaje 1978. Nadbiskup Frane Franić imenuje ga 1981. za svoga generalnog vikara Splitsko-makarske nadbiskupije. Tu je službu obnašao do umirovljenja nadbiskupa 1988. Nakon toga predavao je povijest i vjeronauk na Biskupskoj klasičnoj gimnaziji u Splitu a 2001. postaje njen ravnatelj, i to do umirovljenja 2010. Godine 1970. papa Pavao VI. počastio ga je naslovom monsinjora, a 1981. papa Ivan Pavao II. naslovom počasnoga prelata.

Za knjigu Povijest Crkve u Hrvata (drugo dopunjeno izdanje, Metković – Split, 2007.) nagrađen je Nagradom Ivan Kukuljević Sakcinski za najbolje djelo objavljeno u nakladi svih Ogranaka Matice hrvatske godine 2007. Dobitnik je nagrade grada Metkovića Narona na području kulture 20. srpnja 2008., nagrade Splitsko-dalmatinske županije za životno djelo 31. ožujka 2016. te nagrade Dubrovačko-neretvanske županije za životno djelo.

Osim autorskih knjiga sudjelovao je i na brojnim znanstvenim skupovima o raznim povijesnim temama, koji su objavljeni u zbornicima. Povijesnim člancima javljao se i u raznim časopisima i novinama.

Objavljene knjige
 Nikola Bijanković biskup makarski 1695. – 1730., izvadak iz doktorske disertacije, CUS. Split, 1979.
 Nikola Bijanković splitski kanonik i makarski biskup 1645. – 1730. CUS, Split, 1981.
 Župa Vidonje, god. 1993. prvo, a 1994. drugo izdanje, CUS, Split.
 Povijest Crkve u Hrvata, CUS, Split, 1996.
 Sakralni objekti u dolini Neretve, Ogranak Matice hrvatske Metković, Metković 1998.
 Župa Dobranje – Bijeli Vir, CUS, Split, 1998.
 Don Radovan Jerković, život i djelo, prigodom 100. godišnjice rođenja i 50. godišnjice mučeničke smrt (suautor i priređivač), Matica hrvatska Metković, Metković, 2000.
 Josip Marija Carević, biskup dubrovački 1883. – 1945., suautor i supriređivač, Biskupski ordinarijat Dubrovnik i Matica hrvatska Metković, Dubrovnik – Metković, 2002.
 Splitsko-makarska nadbiskupija, župe i ustanove, Nadbiskupski ordinarijat i CUS, Split, 2004.
 Svećenstvo i redovništvo iz doline Neretve, Ogranak Matice hrvatske Metković, Metković, 2005.
 Povijest Crkve u Hrvata, drugo dopunjeno izdanje, CUS, Split, Ogranak Matice hrvatske Metković, Metković – Split, 2007.
 Povijest župa doline Neretve, Ogranak Matice hrvatske Metković, Metković, 2011.
 Kvirin Klement Bonefačić, biskup splitski i makarski za vrijeme komunističkog režima 1944-1954. CUS, Split, Ogranak Matice hrvatske Metković, Metković -Split, 2015.
 Mons. Ćiril Banić, biskup šibenski (1951. – 1961.) u raljama UDBE, CUS, Split, Ogranak Matice hrvatske Metković, Metković- Split, 2016.
 Proslava 400. obljetnice crkve u Vidonjama, Ogranak Matice hrvatske Metković, Metković, 2017.

Izvori

Životopisi, Metković
Hrvatski povjesničari
Hrvatski katolički svećenici

Mile Vidović


أكسل كوتش  (ولد في 16 مايو 1945 في باد زالتسونجن) هو أديب ألماني.

حياته
قضى كوتش سنوات طفولته وصباه في شتولبرج وآخن. عمل بين عامي 1969 و1999 محررا في العديد من الصحف اليومية. أصدر حتى عام 2006 حوالي إحدى عشرة مجموعة شعرية ومختارات شعرية. ونشر الكثير من شعره في الإذاعات والصحف والمجلات والكتب الدراسية والمختارات في ألمانيا. كما نشر في مجلات أدبية بلجيكية وفرنسية وإنكليزية.

وفي بداية كتاباته تميز شعره بنقد المجتمع والعصر، ثم تطور في التسعينيات ليتسم بالسخرية أكثر.

مراجع

أشخاص يحتمل أن يكونوا أحياء
كتاب ألمان في القرن 20
كتاب ألمان في القرن 21
مواليد 1945
مواليد في باد زالتسونغن
أشخاص من باد زالتسونغن

أكسل كوتش


Hyomin (* 30. Mai 1989 in Busan als Park Seon-yeong) ist eine südkoreanische Sängerin als Mitglied der Girlgroup T-ara.

Karriere
Hyomin () ist Mitglied der 2009 gegründeten Girlgroup T-ara von Core Contents Media.

Im November 2009 spielte sie in der Musical-Adaption der MBC-Serie Love Truly () mit.

2010 war sie außerdem Mitglied des Projekts Wonder Women, eine Gruppe bestehend aus den Mitgliedern von SeeYa, Davichi und Eunjung von T-ara.

Ab Ende 2009 bis Dezember 2010 gehörte Hyomin zur Besetzung der Reality-Show Invincible Youth (; cheong-chun-bul-pae) des Senders KBS2. In diesem TV-Format betreiben sieben Stars aus verschiedenen südkoreanischen Girlgroups Landwirtschaft in einem kleinen Dorf. Nebenbei gibt es Spiele, die zur Unterhaltung beitragen.

Zudem spielte sie 2010 die Rolle der Ban Seon-nyeo in der Dramaserie My Girlfriend Is a Gumiho.

Filmografie

Filme
 2011: Ghastly ()

Fernsehen
 2010: My Girlfriend Is a Gumiho ()
 2011: Gyebaek ()
 2012: The Thousandth Man

Gastauftritte in Musikvideos
 2006: Unlock von SS501
 2008: Meotjige Ibyeol () von SG Wannabe
 2008: Heaven von F.T. Island

Weblinks

 Hyomin bei HanCinema

 Hyomin auf Twitter
 Hyomin auf Instagram

Einzelnachweise

K-Pop-Sänger
Südkoreaner
Geboren 1989
Frau

Hyomin


Weber je njemačko prezime.

Poznati Weber
Carl Maria von Weber, njemački skladatelj, dirigent i pijanistički virtuoz
Josip Weber, hrvatski nogometaš
Max Weber, njemački društveni istraživač i teoretičar
Pupe Weber, hrvatski nogometaš
Viktor Weber von Webenau, hrvatska muzikologinja, glazbena kritičarka, predavačica, pedagoginja i diplomat
Wilhelm Eduard Weber, njemački fizičar
Zdenka Weber, hrvatska muzikologinja, glazbena kritičarka, predavačica, pedagoginja i diplomat

Njemačka prezimena

Weber


ريتشارد مولر نيلسون  ، من مواليد 19 أغسطس 1937 في أوبيرود في الدنمارك، لاعب كرة قدم دنماركي سابق، ومدرب كرة قدم دنماركي سابق.

درب منتخب الدنمارك لكرة القدم منذ عام 1990 وحتى عام 1996، ودرب منتخب فنلندا لكرة القدم منذ عام 1996 وحتى عام 1999، ودرب منتخب إسرائيل لكرة القدم منذ عام 2000 وحتى عام 2001.

توفي في 13 فبراير 2014.

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية دنماركيون
مدافعو كرة قدم رجالية
رياضيون دنماركيون مغتربون في فنلندا
رياضيون من أودنسه
لاعبو كرة قدم دنماركيون
لاعبو منتخب الدنمارك لكرة القدم
لاعبو نادي أودنسه
مدربو بطولة أمم أوروبا 1992
مدربو بطولة أمم أوروبا 1996
مدربو كرة القدم مغتربون في إسرائيل
مدربو كرة قدم دنماركيون
مدربو كرة قدم دنماركيون مغتربون
مدربو كرة قدم مغتربون في فنلندا
مدربو منتخب الدنمارك لكرة القدم
مدربو منتخب إسرائيل الوطني لكرة القدم
مدربو منتخب فنلندا الوطني لكرة القدم
مدربو نادي أودنسه
مدربو نادي إيسبيرغ
مدربون فائزون ببطولة أمم أوروبا
مواليد 1937
مواليد في أودنسه
وفيات 1435 هـ
وفيات 2014
وفيات بسبب ورم الدماغ
وفيات في أودنسه
رياضيون دنماركيون مغتربون في إسرائيل
لاعبو كرة قدم من أودنسه

ريتشارد مولر نيلسون


اير كايرو هي شركة طيران منخفضة التكلفة تقع في القاهرة، مصر. وهي شركة تابعة لمصر للطيران التي تسير رحلات مجدولة إلى المملكة العربية السعودية، الكويت، قطر والأردن في الشرق الأوسط، كما تسير مجموعة من الرحلات بين مصر وأوروبا.

مقر عملياتها في مطار القاهرة الدولي والمكتب الرئيسي في شيراتون مصر الجديدة.

نبذة تاريخية
يرجع تاريخ إنشاء الشركة إلى عام 1996، وأنشأها الشركة رجل الأعمال المصري «كمال زكي»، وكانت تسمى وقت إنشائها (القاهرة للطيران) "Cairo Aviation" وبدأت هذه الشركة نشاطها سنة 1997 بثلاثة طائرات روسية الصنع من طراز «توبوليف تو 204»، حتى عام 2003 وذلك عندما قامت شركة مصر للطيران بشراء نسبة 40% من رأس المال، وفي نفس العام تغيير اسم الشركة إلى إير كايرو "Air Cairo"، وتم إخراج الطائرات الثلاثة من الخدمة، وشراء أربعة طائرات جديدة، وتحويل الشركة إلى شركة رحلات عارضة ومنتظمة.

الوجهات
المعلومات اعتبارا من مايو 2016

الملكية
الشركة مملوكة من قبل كلا من:
 مصر للطيران (60%)
 البنك الأهلي المصري (20%)
 بنك مصر (20%)

الأسطول
يضم أسطول ايركايرو الطائرات التالية:

معرض الصور

انظر أيضاً
 مصر للطيران
 إيه إم سي للطيران

مراجع

وصلات خارجية

 الموقع الرسمي للشركة
 تفاصيل أسطول إير كايرو
 موقع حجز لتذاكر طيران ايركايرو

أعضاء الاتحاد العربي للنقل الجوي
أعضاء إياتا
تأسيسات سنة 2003 في مصر
شركات طيران أسست سنة 2003
شركات طيران مصرية
شركات طيران منخفضة التكلفة
شركات مقرها في القاهرة
شركات مصرية أسست في 2003

إير كايرو


جوهان أف جران  هو مخرج ومنتج فنلندي. ولد في كووبيو في 4 ديسمبر عام 1948. اشتهر بوثائقياته حول الأطباق الطائرة.

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من كووبيو
ماسونيون
مخرجو أفلام فنلنديون
مواليد 1944
مواليد 1948
مواليد في كووبيو
منظرو المؤامرة فنلنديون

يوهان أف غران


An Disperis szolc-rogozinskiana in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Dariusz Lucjan Szlachetko ngan Kowalk.. An Disperis szolc-rogozinskiana in nahilalakip ha genus nga Disperis, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha Cameroon. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Disperis

Disperis szolc-rogozinskiana


كريم كريموف   (1917-2003) كان عالم فضاء سوفيتيا، يعتبر أحد مؤسسي صناعة الفضاء السوفيتية، وكان له دورا هاما في برنامج الفضاء السوفيتي. على الرغم من دوره البارز، إلا أن هويته أخفيت عن العامة خلال معظم حياته المهنية. كان واحدا من المهندسين الرواد الذين كانوا وراء سلسلة النجاحات السوفيتية الفضائية التي أذهلت العالم منذ بداية الستينيات. بداية من أول مهمة فضائية بشرية حيث أنه مهندس مهمة يوري جاجارين؛ التي دامت 108 دقيقة على متن مركبة الفضاء فوستوك 1. كما أنه أهم مصممي المحطات الفضائية الأولى (محطة ساليوت ومحطة مير).

ولد كريم كريموف في 14 نوفمبر، 1917 في عائلة مهندسين تقنيين، في باكو بأذربيجان التي أصبحت جزءا من الإمبراطورية الروسية. بعد تخرجه في معهد أذربيجان الصناعي في العام 1942، أكمل كريم دراسته في أكاديمية دذرنسكي لقوات الصواريخ، حيث كرس نفسه لتصميم وتطوير الأنظمة الصاروخية.

كخبير في تقنيات الصواريخ، عمل خلال الحرب العالمية الثانية على صواريخ الكاتيوشا الشهيرة. وتلقى وسام استحقاق النجمة الحمراء. عقب انتهاء الحرب العالمية، عمل كريموف في إطار البرنامج السوفيتي للصواريخ عابرة القارات. تم إرساله إلى ألمانيا في العام 1946 لجمع معلومات عن الصاروخ الألماني في-2.

في العام 1964 أصبح رئيس المديرية المركزية للقوات الفضائية التابعة للقوات المسلحة السوفيتية.

توفي كريم كريموف في 29 مارس، 2003 في موسكو، عن عمر يناهز 86 عاما.

مراجع

أبطال العمل الاشتراكي
أذربيجانيون سوفيت
أشخاص من باكو
أفراد برنامج الاتحاد السوفيتي الفضائي
جنرالات أذربيجانيون
حائزون على جائزة ستالين
علماء أذربيجانيون
علماء سوفيت
علماء صواريخ
فيزيائيون فلكيون أذربيجانيون
فيزيائيون فلكيون سوفيت
مدفونون بمقبرة فاغانكوفو
مهندسو الطيران والفضاء الجوي
مهندسون أذربيجانيون
مهندسون عسكريون سوفيت
مهندسون من باكو
مواليد 1336 هـ
مواليد 1917
مواليد في باكو
وفيات 1424 هـ
وفيات 2003
وفيات في موسكو

كريم كريموف


Coração de Jesus, Portekiz'de Lizbon belediyesine bağlı olan, 0,54 km2 yüzölçümüne sahip, 4.319 nüfuslu (2001) bir bucaktır (Portekizce: freguesia).

Lizbon'ın bucakları

Coração de Jesus (Lizbon)


An Platanthera leptopetala in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Per Axel Rydberg, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Richard M. Bateman. An Platanthera leptopetala in nahilalakip ha genus nga Platanthera, ngan familia nga Orchidaceae.

Mabibilngan ini ha California. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Platanthera

Platanthera leptopetala


Čvor je kultni hrvatski zagonetački list iz Bjelovara, najstariji i najutjecajniji hrvatski zagonetački list te začetak zagonetačkog izdavaštva u Hrvatskoj.

U listu su tijekom njegova izlaženja objavljivali brojni istaknuti zagonetači, kasnije prozvani »čvorovci«. Među njima se ističu Slavko Peleh, Stjepan Horvat, Zvonimir Jurković, Marijan Pavličec i dr., a spomenuti su i vršili dužnost predsjednika Enigmatskog udruženja »Čvor«, koje je i izdavalo list.

Čvor je ostavio veliki utjecaj na zagonetaštvo i izvan granica Hrvatske priskrbivši Bjelovaru naslov enigmopolisa te je utjecao na izdavanje brojnih drugih utjecajnih zagonetačkih listova.

Poslije izlaska prvog Čvora (1968.), nizali su se brojni zagonetački časopisi: Mini Čvor (1969.), Čvor Križaljka (1970.), Skandi Čvor (1973.), Predah (1974.), pa redom još desetak naslova – Super Skandi, ZEZ, Pop Rock Skandi, Naj Skandi, Zagonetač, te nezagonetački časopisi Klasje, Čvorak, Oscar i dr.

Izvori
 50 godina bjelovarskog "Čvora" cvor.hr

Čvor (Bjelovar)

Čvor (list)


Aydınlar, Sinop ilinin Erfelek ilçesine bağlı bir köydür.

Coğrafya
Köy, Sinop il merkezine 37 km, Erfelek ilçe merkezine 8 km uzaklıktadır.

Nüfus

Kaynakça

Dış bağlantılar

Erfelek belde ve köyleri

Aydınlar, Erfelek


L'Object 907 parfois appelé PT-76M est un projet de char léger qui fut développé par l'OKB STZ (Bureau d'étude de l'Usine de tracteur de Stalingrad) à l'Usine de tracteur de Stalingrad () en 1959 pour améliorer le PT-76B.

Développement
Durant le premier semestre 1959, l'OKB STZ sous la direction de S.A. Fedorov a développé sur la base de l'Object 740B (PT-76B) un char pour but d'améliorer les performances du PT-76B.

Avec l'aide de l'usine , est produit un prototype en 1960. Il présente plusieurs améliorations notables comme un ajout de blindage supplémentaire visant à améliorer les capacités de mouvement lors de la baignade. Ce nouveau blindage se caractérise par une face avant en forme de proue de navire et des côtés incurvés. Ces modifications ont apporté une amélioration légère de la protection.

Un système de vision nocturne a aussi été ajouté ainsi que la protection contre les armes de destructions massives via le système PAZ qui fut ensuite inclus dans les versions du PT-76B antérieur au projet "Object 907".

Durant des essais en 1960, le char présentait des performances en baignade affaiblies ce qui provoqua l'arrêt du projet par le .

Armement
L'Object 907 dispose du même canon que le PT-76B, donc un canon rayé D-56TS de 76 mm et une mitrailleuse coaxiale SGMT de calibre 7,62 × 54 mm R. le char dispose de 40 coups comme le PT-76B. Il est aussi équipé d'un stabilisateur vertical STP-2P "Zarya" similaire à celui du PT-76B modèle 1959.

Mobilité
Équipé du moteur V6-M développant 206 kW (280 ch), il pouvait atteindre 45 km/h sur route ce qui est très légèrement supérieur au PT-76B malgré sa prise de masse passant de 14 t à 14,87 t comparé au PT-76B.

Optiques
L'Object 907 proposait pour le tireur, un viseur télescopique TSHK-66 pour les tirs de jour et un  avec un projecteur infrarouge L-2A pour la nuit.

Le commandant disposait quant à lui sur une coupole rotative un dispositif de visualisation central TPKU et un épiscope (jour/nuit) TKN-2 avec un illuminateur OU-3.

Développements parallèles
En parallèle du développement de l'Object 907 furent développés d'autres chars similaires provenant de l'usine de Stalingrad.

 "Object 906" : entre 1960 et 1963, le bureau d'étude de l'usine de tracteur de Stalingrad dirigé par I.V. Gavalov et Yu.V. Shadrin étudie un successeur au  PT-76. Il reçut un nouveau canon de 85 mm D-58, il est aussi équipé d'un moteur  d'une puissance de 300 ch.
 "Object 906B" : en octobre 1961, de l'initiative du bureau d'étude de Stalingrad, l'Object 906B est conçu sur base de l'Object 906 en intégrant le lanceur de 125mm avec roquettes "Bur" et missiles "Rubin". Un détail particulier est accordé à la protection de l'équipage qui ne sont que de deux et présents hors de la tourelle dans un bloc de blindage séparé. Équipé du moteur 8D6, d'une boîte de vitesses réversible et d'une suspension hydropneumatique. Il fut fabriqué en un exemplaire mais ne fut jamais retenu.
 "Object 911" : entre 1961 et 1964, l'OKB  conçoit et construit un véhicule de combat d'infanterie, devenu une base unifiée pour d'autres véhicules futurs.
 "Object 911B" : en 1964, à la suite du projet de l'Object 906B et de l'Object 911 un char aéroporté amphibie léger fut conçu et construit. Similaire à l'Object 911, il comportait deux membres d'équipage. Ce char fut conçu dans l'optique de protéger au maximum les membres d'équipage.
 "Object 915" : prémisse du futur BMD-1, l'Object 915 hérite des travaux de l'Object 911B en le réduisant via le blindage, la longueur et la masse. Toutes ces modifications amènent le char à 6 t permettant le parachutage, il est composé de deux membres d'équipage.

Notes et références

Blindé soviétique
Char léger
Projet militaire abandonné
Char de la guerre froide

Object 907 (char léger)


A1 liga Košarkaškog saveza Herceg-Bosne predstavlja drugi rang košarkaškog prvenstva Bosne i Hercegovine. U sezoni 2011./12. je sudjelovalo devet klubova, a ligu su osvojili košarkaši Posušja.

Ljestvica i rezultati

Ligaški dio

Doigravanje
Posušje pobjednik doigravanja A1 liga Košarkaškog saveza Herceg-Bosne.

Poveznice
 Košarkaški savez Herceg-Bosne

Izvori
 kosarkaski-klub-kiseljak.ba, Sezona 2011/2012 , pristupljeno 27. svibnja 2017.
 eurobasket.com, Drugi rang košarkaške lige Bosne i Hercegovine 2011./12., pristupljeno 27. svibnja 2017.

2011-12

A1 liga Košarkaškog saveza Herceg-Bosne 2011./12.


المجلس الأعلى للبترول الكويتي: أعلى هيئة نفطية في الكويت
 المجلس الأعلى للبترول (أبو ظبي): أعلى هيئة نفطية في إمارة أبوظبي

المجلس الأعلى للبترول (توضيح)


Hedwig Kohn (* 5. April 1887 in Breslau; † 26. November 1964 in Durham, North Carolina, USA) war eine deutsche Physikerin. Sie war neben Lise Meitner und Hertha Sponer eine von drei Frauen, die vor dem Zweiten Weltkrieg in Deutschland eine Habilitation in Physik erreichten. Wie Meitner und Sponer floh auch sie zur Zeit des Nationalsozialismus aus Deutschland. Sie zog in die USA und wurde dort Professorin für Physik.

Leben
Hedwig Kohn stammte aus einer wohlhabenden deutsch-jüdischen Familie. Sie war die Tochter von Helene Hancke und Georg Kohn, der Textilkaufmann in Breslau war.

Im Jahr 1906 begann sie an der Universität Breslau zu studieren, zunächst als Gasthörerin, da eine offizielle Immatrikulation für Frauen um diese Zeit noch nicht möglich war. Sie promovierte 1913 mit der Arbeit Über das Wesen der Emission der in Flammen leuchtenden Metalldämpfe. 1914 wurde sie Assistentin am Physikalischen Institut der Universität Breslau, wo sie umfangreiche Aufgaben übernahm, als mit dem Beginn des Ersten Weltkrieges die meisten ihrer männlichen Kollegen zur Armee einberufen wurden. Mit Otto Lummer arbeitete sie an einer Neuauflage von Müller-Pouillets Lehrbuch der Physik. Ihre umfangreichen Beiträge zu diesem Projekt wurden ihr 1930 als Habilitation anerkannt. Wenig später wurde sie Privatdozentin.

1933 wurde das Gesetz zur Wiederherstellung des Berufsbeamtentums erlassen; alle jüdischen Wissenschaftlerinnen und Wissenschaftler der Universität wurden entlassen. Der Direktor des Physikalischen Instituts, Clemens Schaefer, versuchte am 22. Juni 1933 mit einem Brief an die Universitätsleitung, Hedwig Kohns Entlassung zu verhindern, blieb jedoch erfolglos. Am 7. September 1933 wurde ihr die Lehrerlaubnis entzogen. Kohn emigrierte in die Schweiz, wo sie am Lichtklimatischen Observatorium in Arosa und als Industrieberaterin arbeitete. 1938 sicherten ihr das Women's College der University of North Carolina, das Sweetbriar College in Virginia und das Wellesley College Lehraufträge für je ein Jahr zu, was ihr die Einreise in die USA ermöglichte. Am Wellesley College wurde sie 1945 Assistenzprofessorin und drei Jahre später ordentliche Professorin. 1952 ging sie an die Duke University in Durham (North Carolina), an der zu dieser Zeit auch Hertha Sponer arbeitete. Als Hedwig Kohn mit 65 Jahren in Rente ging, ermöglichte Sponer ihr die Mitarbeit an einem Forschungsprojekt der Duke University, in dem sie noch weitere 12 Jahre lang forschte und lehrte.

Ihr Spezialgebiet war die Optik, außerdem arbeitete sie zu den Verfahren der Pyrometrie und Spektrometrie sowie zur Entwicklung von Lichtquellen.

Anlässlich ihres 132. Geburtstag widmete Google Hedwig Kohn ein Doodle.

Literatur
 Renate Strohmeier: Lexikon der Naturwissenschaftlerinnen und naturkundigen Frauen Europas. Von der Antike bis zum 20. Jahrhundert. Thun, Frankfurt am Main 1998, ISBN 3-8171-1567-9, S. 159 (bei Google Books).
 Brenda Winnewisser: Hedwig Kohn – Eine Physikerin des zwanzigsten Jahrhunderts. In: Physik Journal Nr. 2, 2003, S. 51–55 (PDF-Datei, 1,3 MB).

Weblinks

 Hedwig Kohn im Jewish Women's Archive, abgerufen am 5. April 2012 (englisch)

Einzelnachweise

Physiker (20. Jahrhundert)
Hochschullehrer (Wellesley College)
Emigrant aus dem Deutschen Reich zur Zeit des Nationalsozialismus
Deutscher
Geboren 1887
Gestorben 1964
Frau
Hochschullehrer (Universität Breslau)

Hedwig Kohn