Grotele Brînzeni reprezintă un monument al naturii de tip geologic sau paleontologic în raionul Edineț, Republica Moldova. Sunt amplasate în recifele Brînzeni, la 13 km sud-est de satul Brînzeni, la marginea platoului pe partea stângă a râului Racovăț; ocolul silvic Edineț, parcela 75 V1. Cuprind o suprafață de 14 ha conform Legii ariilor protejate sau 13,23 ha conform unor măsurări mai recente. Obiectul este administrat de Primăria satului Brînzeni și Întreprinderea de Stat pentru Silvicultură Edineț.

Descriere
În satul Brînzeni se află mai multe grote, de diferite dimensiuni, amplasate pe povârnișurile recifelor cu același nume. Ele s-au format în rezultatul acțiunii proceselor carstice, de eroziune și altele. Unele grote au adăpostit oameni preistorici în timpul erelor glaciare din pleistocenul superior, preponderent în epoca paleolitică.

Stațiune umană
Pe versantul stâng al râului Racovăț, la altitudinea de aprox. 60 m față de nivelul râului, arheologul N. Chetraru a descoperit o stațiune umană preistorică, unde au locuit pe parcursul a câteva mii de ani reprezentanți ai diferitor culturi arheologice. Au fost extrase materiale arheologice (obiecte de silex și os destinate vânătorii și gospodăriei: gratoare, lame retușate, vârfuri de lănci, străpungătoare, burine, ace etc.) și paleontologice (resturi scheletice de animale, mai ales ale celor de vânătoare) din nivelul inferior de locuire. Ele au fost atribuite purtătorilor unei culturi arheologice locale, așa-numita "cultura Brînzeni", activă în paleoliticul superior (40-35 mii ani în urmă). Tot aici a fost extrasă o amuletă de fildeș, cu gaură în partea superioară și ornamentată în partea inferioară. Se consideră că acesta este cel mai vechi obiect de artă plastică din Republica Moldova.

La câțiva metri spre nord, se află încă o grotă, destul de adâncă, dar care încă nu a fost supusă cercetărilor.

Fauna preistorică
Ocupația principală a locuitorilor acestei stațiuni era vânătoarea, astfel grotele abundă în resturi scheletice de animale:
cel puțin 194 de indivizi de cal-cu-copita-lată Equus latipes Grom., specie caracteristică pleistocenului superior din Europa de est, foarte răspândită în zonele nordice ale Moldovei
cel puțin 117 indivizi de ren-polar Rangifer tarandus L., specie migratoare caracteristică zonelor periglaciare ale pleistocenului superior din Europa, răspândit în Moldova în timpul migrației
21 de indivizi de bizon Bison priscus Boj.
112 indivizi de marmote-de-stepă Marmota bobac Mull., rozător de talie mare, vânat preponderent pentru blană
Microtus (Stenocranius) gregalis, M. oeconomus și alte rozătoare mici.

Mai rar, vânătorii reușeau să răpună cerbul-gigantic Megaloceros giganteus Blum, cu coarne exagerat de mari, rinocerul-lânos Coelodonta antiquitatis Blum., mamutul Mammuthus primigenius Blum. și alte mamifere mari. Uneori, capturau și păsări, precum cucoșul-de-pădure Lyrurus tetrix L., potârnichea-sură Perdix perdix L., potârnichea-de-tundră Lagopus mutus Mont., potârnichea-albă Lagopus lagopus L, dropia Otis tetras L. etc. Când grota era abandonată de oamenii preistorici, aici se aciuau mamifere mici (Chiroptera, Insectivora, Rodentia) și păsari.

Statut de protecție
Obiectivul a fost luat sub protecția statului prin Hotărîrea Sovietului de Miniștri al RSSM din 13 martie 1962 nr. 111, iar statutul de protecție a fost reconfirmat prin Legea nr. 1538 din 25 februarie 1998 privind fondul ariilor naturale protejate de stat. Deținătorul funciar al monumentului natural la momentul publicării Legii din 1998 era Primăria satului Brînzeni, iar între timp ca proprietar a fost listată și Întreprinderea de Stat pentru Silvicultură Edineț.

Grotele și recifele Brînzeni au valoare științifică, cognitivă, peisagistică, cultural-instructivă și ecoturistică.

Conform situației din anul 2016, starea grotei cu stațiunea arheologică este deplorabilă. Este nevoie de organizarea unor cercetări suplimentare ale stațiunii de nivel superior (II), pentru a preciza poziția sa stratigrafică și vârsta geologică.

Galerie de imagini

Note

Bibliografie

Legături externe

Brînzeni, Grotele
Raionul Edineț

Grotele Brînzeni


1. ŽNL Brodsko-posavska u sezoni 2017./18. je predstavljala ligu prvog stupnja županijske lige u Brodsko-posavskoj županiji, te ligu petog stupnja hrvatskog nogometnog prvenstva.
Sudjelovalo je 14 klubova, a ligu je osvojio "Amater" iz Slavonskog Broda.

Ljestvica

Rezultatska križaljka

 Izvori:

Povezani članci
 1. ŽNL Brodsko-posavska
 1. ŽNL Požeško-slavonska 2017./18.

Vanjske poveznice
 zns-bpz.hr, ŽUPANIJSKI NOGOMETNI SAVEZ BRODSKO POSAVSKE ŽUPANIJE
 ns-ng.com, Nogometno središte Nova Gradiška ,

Izvori

 sbplus.hr, Amater u kvalifikacije, Gundinci u niži stupanj, objavljeno 4. lipnja 2018., pristupljeno 3. listopada 2021.
 bplus.hr, Amater u kvalifikacije, Gundinci u niži stupanj, objavljeno 4. lipnja 2018., wayback arhiva
  rsssfcom, Croatia 2017/18 / Fifth Level (1st county leagues)

2017-18
Brodsko-posavska-1

1. ŽNL Brodsko-posavska 2017./18.


Rudolf Mildner (Janov, 10 de julho de 1902 - desconhecido) foi um austríaco-alemão SS-Standartenführer. Ele serviu como chefe da Gestapo em Katowice e foi o chefe do departamento político no campo de concentração de Auschwitz, conduzindo métodos de interrogatório de "terceiro grau" de março de 1941 a setembro de 1943. Como tal, ele freqüentemente enviava prisioneiros para Auschwitz para encarceramento ou execução. Ele visitou Auschwitz em várias ocasiões. Em dezembro de 1944, foi nomeado chefe da SiPo, Gestapo e SD em Viena. Após a guerra, Mildner testemunhou nos Julgamentos de Nuremberg e permaneceu sob custódia até 1949.

De março de 1944 a junho de 1944, foi vice-chefe dos subescritórios IVA e IVB (Inimigos do Regime e Atividades das Seitas e Igrejas) no Escritório Central de Segurança do Reich (RSHA). Em dezembro de 1944, foi nomeado sucessor de Franz Josef Huber como chefe do SiPo, Gestapo e SD em Viena. Nessa função, ele foi responsável pela corte marcial e subsequente execução dos combatentes da resistência Major Karl Biedermann, Capitão Alfred Huth e Primeiro Tenente Rudolf Raschke, que tentaram salvar Viena da destruição entregando a cidade aos Aliados. Depois que Viena foi capturada pelos soviéticos, Mildner voltou para Linz, onde foi vice de Franz Josef Huber. Em maio de 1945, ele escapou para o oeste e foi preso por soldados do Exército dos EUA e testemunhou nos Julgamentos de Nuremberg. O exército americano deteve Mildner e "o salvou de cair nas mãos de investigadores de crimes de guerra, porque seu conhecimento da subversão comunista foi considerado útil".

Em Nuremberg, ele testemunhou a respeito do chefe do RSHA, Ernst Kaltenbrunner. Mildner declarou que, enquanto era o líder da Gestapo em Katowice, ele freqüentemente enviava prisioneiros para Auschwitz para prisão ou execução. Ele visitou Auschwitz em várias ocasiões e viu as instalações de extermínio. Mildner afirmou que tentou impedir a perseguição aos judeus na Dinamarca, mas foi rejeitado por Himmler. Ele foi libertado em 1949 e desapareceu para escapar da acusação. De acordo com um relatório desclassificado da CIA, Mildner foi autorizado a fugir para a América do Sul. A data e o local de sua morte são desconhecidos.

Ver também

Militares da Alemanha

Rudolf Mildner


Sevington es una parroquia civil y un pueblo del distrito de Ashford, en el condado de Kent (Inglaterra).

Demografía
Según el censo de 2001, Sevington estaba habitado por 354 personas (51,69% varones, 48,31% mujeres) en 125 hogares. El 23,73% eran menores de 16 años, el 73,73% tenían entre 16 y 74 y el 2,54% eran mayores de 74. La media de edad era de 33,85 años. Del total de habitantes con 16 o más años, el 24,44% estaban solteros, el 65,19% casados y el 10,37% divorciados o viudos. 190 habitantes eran económicamente activos, 186 de ellos (97,89%) empleados y 4 (2,11%) desempleados.

Referencias

Enlaces externos

Localidades de Kent
Parroquias civiles de Kent

Sevington


El tiempo a solas es la sexta canción del disco Cometas por el cielo del grupo donostiarra La Oreja de Van Gogh. Esta canción, al contrario de muchas del mismo disco, no fue estrenada en el programa de radio Del 40 al 1 de Los 40 Principales.

Acerca de la canción
Del grupo:
"El tiempo a solas es, probablemente, la canción más oscura que hemos compuesto. En ella una mujer ya mayor espera, entre dudas existenciales, el momento de reencontrarse con su amor de siempre fallecido años atrás. Siente que cuando él se fue se llevó los versos más bonitos y sus poesías dejaron de rimar."

Como curiosidad sobre la canción, el grupo pasó los coros de Leire por el amplificador de la guitarra de Pablo para conseguir el sonido distorsionado. La maqueta de la canción, antes de quedar con el nombre publicado en el disco, tenía el título de Soviet.

Referencias

Canciones de La Oreja de Van Gogh
Canciones de España de 2011

El tiempo a solas


Corida este o pictură în ulei pe pânză din 1864-1865 realizată de pictorul francez Édouard Manet. Acum se află în Frick Collection din New York. La fel ca Omul mort, a fost inițial parte dintr-o compoziție mai mare intitulată Episod dintr-o coridă.

Note

Bibliografie
 Anne Coffin Hanson, Manet and the modern tradition, New Haven and London, Yale University Press, 1977 ()
  Françoise Cachin, Charles S. Moffett and Juliet Wilson Bareau, Manet 1832-1883, Paris, Réunion des Musées Nationaux, 1983, 544 p. ()
  Adolphe Tabarant, Manet et ses œuvres, Paris, Gallimard, 1947, 600 p.
  Théophile Thoré-Burger and William Bürger, Salons de William Bürger, 1861-1868, avec une préface par Théophile Thoré, vol. 2, t. II, Paris, Jules Renouard, 1870
  Claude Pichois and Jean Ziegler, Baudelaire, correspondance, vol. 2, t. II, Paris, Gallimard, 1973

Picturi din 1865
Picturi realizate de Édouard Manet

Corida (pictură de Manet)


القوات المسلحة للجمهورية الإسلامية الإيرانية  هي القوات النظامية للجمهورية الإسلامية الإيرانية. تتألف من الجيش (ارتش) والحرس الثوري (سپاه) وقوة إنفاذ القانون (ناجا).

تعتبر القوات المسلحة الإيرانية من الناحية العددية للقوات النشطة الأكبر في الشرق الأوسط. يبلغ مجموع هذه القوات حوالي 610.000 فرد نشط (ولا يشمل هذا العدد قوات إنفاذ القانون أو الباسيج) بالإضافة إلى 350.000 جندي احتياطي مدرب يمكن حشدهم عند الحاجة. وهذا يجعل إجمالي عدد الأفراد العسكريين الذين يمكن لإيران حشدهم 960.000 جندي. (أو 2.010.000 جندي وفق مصادر أخرى)

تتألف معظم الأسلحة المستوردة لإيران من أنظمة أمريكية اشترتها قبل الثورة الإسلامية في 1979، بجانب استيرادات محدودة من الاتحاد السوفيتي في التسعينيات بعد الحرب الإيرانية العراقية. ومع ذلك، فقد أطلقت البلاد منذ ذلك الحين برنامجًا قويًا لإعادة التسلح محليًا، وأخذ مخزونها المحلي في تزايد. وفقًا للمسؤولين الإيرانيين، تُصنّع معظم المعدات العسكرية للبلاد محليًا، وأصبحت الدولة بالفعل مُصدِّرة للأسلحة بحلول العقد الأول من القرن الحادي والعشرين. نظرًا لعدم قدرتها على استيراد أنظمة الأسلحة من الخارج بسبب العقوبات الدولية والأمريكية، ومعاناة أسطول القوات الجوية المتقادم على نحو متزايد، استثمرت إيران أموالًا كبيرة في برنامج طموح للصواريخ الباليستية والصواريخ الجوالة من أجل القدرة على الضربات بعيدة المدى، وصنعت أنواع مختلفة من الأسلحة والذخائر، بما في ذلك دبابات وعربات مدرعة وطائرات بدون طيار، بالإضافة إلى قطع بحرية وأنظمة دفاع جوي مختلفة.

يُعد برنامج الصواريخ الباليستية والفضاء الإيراني ملفًا سياسيًا شائكًًا دوليًا، حيث ترفض إيران باستمرار التفاوض بشأنه. صرحت السلطات الإيرانية أن برنامج إيران الصاروخي ليس مصممًا لحمل رؤوس نووية، لكنه مُستخدم فقط لتوجيه ضربات مركزية، وبالتالي فليس له صلة بأي مفاوضات حول برنامج إيران النووي مع مجموعة 5+1.

تخضع جميع أفرع القوات المسلحة لقيادة هيئة الأركان العامة للقوات المسلحة الإيرانية. أما وزارة الدفاع وإسناد القوات المسلحة فهي مسؤولة عن التخطيط اللوجستي وتمويل القوات المسلحة ولا تشارك في قيادة العمليات العسكرية الميدانية. والقائد العام للقوات المسلحة هو المرشد الأعلى.

في 2015، وصف الجنرال الأمريكي المتقاعد والقائد السابق للقيادة المركزية الأمريكية جون أبي زيد الجيش الإيراني بأنه «أقوى قوة عسكرية في الشرق الأوسط».

الهيكل التنظيمي

 مكتب المرشد الأعلى لإيران
   هيئة الأركان العامة للقوات المسلحة الإيرانية
  فيلق حرس الثورة الإسلامية
 القوة البرية
 قوات التعبئة العامة (البسيج)
 فيلق القدس
 القوة الجوفضائية
  القوة البحرية
  جيش الجمهورية الإسلامية الإيرانية
 القوة البرية
 مقر خاتم الأنبياء للدفاع الجوي
 القوات الجوية
  القوة البحرية
   قوة إنفاذ القانون

انظر أيضا
 قائمة القادة الإيرانيين في الحرب العراقية الإيرانية
 معدات القوات المسلحة الإيرانية
 مناورات النبي الأعظم الأمنية 2016
 جيش الجمهورية الإسلامية الإيرانية
 مقر خاتم الأنبياء للدفاع الجوي
 حرس الثورة الإسلامية
 مناورات الولاية 94
 مناورات اقتدار الولاية
 مهاجر(طائرة بدون طيار)
 ذو الفقار (زورق صواريخ)
 غواصة غدير
 شاهد 129
 أبابيل القدس
 سرير 1
 قائمة حروب إيران
 قوة إنفاذ القانون في جمهورية إيران الإسلامية

مراجع

للمزيد من القراءة

  Alain Rodier, , French Centre for Research on Intelligence, January 2007 - Order of Battle, strategy, asymmetric warfare, intelligence services, state terrorism. Includes detailed order of battle for both regular army and Revolutionary Guard
 Anthony H. Cordesman, Iran's Military Forces in Transition: Conventional Threats and Weapons of Mass Destruction, مركز الدراسات الاستراتيجية والدولية,
 'Iranian exercise reveals flaws in air defences,' Jane's Defence Weekly, 9 December 2009
 Kaveh Farrokh, Iran at War: 1500–1988, Osprey Hardcover, released May 24, 2011; .

جيش الجمهورية الإسلامية الإيرانية
صناديق تصفح آسيا
عسكرية إيران


Naaman Abdalmesih Karabash (* 13. April 1903 in dem Dorf Karabash bei Diyarbakir; † 23. Juni 1983 in Beirut) war ein syrischer Gelehrter und Zeitzeuge des Völkermordes an den Armeniern und Aramäern im osmanischen Reich.

Familie
Als Sohn von Juhannon (Hanna) Ne'man und seiner Ehefrau Mariam wurde Abdulmesih Karabash am 13. April 1903 im 10 km östlich  der Stadt Diyar-bakir (Türkei) gelegenen syrischen Dorf Karabas geboren. Er gehörte dem syrisch-aramäischen Volk und der syrisch-orthodoxen Kirche von Antiochien an. Im Alter von fünf Jahren verlor er seinen Vater; er und sein Bruder Emanuel blieben als Halbwaisen zurück.

Ausbildung
Im Jahre 1910 wurde er auf Initiative des Bischofs Mor Iwannis Eliyas Sakir von Amid, späterer Patriarch, in das syrische Patriarchatsseminar des Klosters Deir Za'faran bei Mardin geschickt, wo er neben seiner theologischen Ausbildung bei den Mönchen Hanna Dolabani, dem späteren Bischof Mor Philoxenos von Mardin, Eliyas Qoro, dem späteren Bischof Mor Julius und Apostolischer Delegat in Indien, und Thoma Aras, dem späteren Bischof Mor Timotheos von Tur 'Abdin, die syrische, arabische und türkische Sprache erlernte.

Noch während seiner Ausbildung kam es 1914 zur Verfolgung von Aramäern und Armeniern durch die Türken, von der auch das Klosterseminar stark betroffen wurde, das daraufhin aufgelöst wurde. Karabash setzte seine Ausbildung privat bei Hanna Dolabani (1885–1969) fort, von dem er entscheidend für seine spätere literarische Tätigkeit inspiriert wurde. Noch im Kloster Deir Za'faran verfertigte er 1918 als 15-jähriger Augenzeuge detaillierte Aufzeichnungen über die von den Türken gemeinsam mit den Kurden verübten Gräueltaten; die Aufzeichnungen konnten erst 1997 nach seinem Tode unter dem Titel "Vergossenes Blut" veröffentlicht werden. Sein Werk ist damit neben "Cunhe d-suryoye d-tur'abdin da-snath 1915 (Schicksalsschläge der syrischen Christen im Tur-Abdin 1915)" von Suleyman Henno und der "Sey/e" (Das Christen-Massaker in der Türkei, 1714–1914) das wichtigste Augenzeugendokument über den Völkermord an den christlichen Aramäern.

Flucht
Karabash ging 1918 nach Amid (Diyarbakir) zurück und lebte dort zusammen mit seinem Bruder und seiner Mutter; sie waren von den Massakern verschont worden, während sein Dorf Karabas mit fast allen seinen aramäischen Bewohnern vernichtet worden war. 1922 suchte er Schutz in der syrischen Stadt Aleppo, die unter französischem Mandat stand; dorthin flohen auch alle im Jahre 1924 vertriebenen aramäischen Bewohner von Urfa (das antike Edessa). Von Aleppo wanderte Karabash dann nach Beirut aus, wo er ab 1934 im dortigen syrischen theologischen Seminar die syrische Sprache lehrte.

Wirken
Als Syrischlehrer war er von 1937 bis 1938 auch in Bethlehem und anschließend 13 Jahre lang im St. Markus-Kloster in Jerusalem tätig. Im Jahre 1951 wurde er vom syrischen Schulministerium als Dozent für syrische Sprache, Literatur und Religion an aramäischen Oberschulen nach Kamishli (Syrien) berufen, wo er innerhalb von 18 Jahren elf syrische Werke verfasste und eine "Sonntagsschule" gründete. Hier engagierte er sich stark in sozialen und nationalen Tätigkeiten; er war in Kamishli lange Zeit Vorsitzender des wohltätigen aramäischen Vereins. Von Syrien wanderte er 1969 erneut nach Beirut aus und blieb dort weiter literarisch tätig, bis er am 23. Juni 1983 im Alter von 80 Jahren verstarb.

Werke
Karabash verfasste und übersetzte über 30 Werke ins Syrische. Er war einer der besten Kenner der syrischen Sprache und gehörte zu den namhaften syrisch-orthodoxen Sprachgelehrten des 20. Jahrhunderts. Durch seine Lehrwerke in syrischer Sprache, die auch in der europäischen Diaspora als Standardwerke gelten, wurde der klassische syrische Schulunterricht in Mesopotamien entscheidend gefördert.

Einzelnachweise

Publizist
Aramäer
Person (Diyarbakır)
Syrer
Geboren 1903
Gestorben 1983
Mann

Naaman Abdalmesih Karabash


Tarva fyr lå på vestsiden af holmen Hegresteinen, vest for Husøya i øgruppen Tarva i Bjugn kommune i Sør-Trøndelag fylke i Norge. Fyret blev oprettet i 1894 og nedlagt og erstattet af en fyrlygte i 1956. Lygtehuset stod på vestsiden af fyrvogterboligen; derudover bestod fyrstationen af udhus med stald, brænderum og værksted, samt et naust på østsiden af holmen. Fyrstationen er i dag i privat eje.

Se også
 Norske fyr

Kilder
 Kulturminneløypa.no: Tarva  (besøkt 9. oktober 2011)
 Norsk Fyrhistorisk Forening: Tarva fyrstasjon (besøkt 9. oktober 2011)

Fyrtårne i Trøndelag
Etableret i 1894
Bjugn

Tarva fyr


Karthik Raja  (Tamil: கார்த்திக் ராஜா; 29 de junio de 1973, en Chennai, Tamil Nadu), es un músico, compositor de películas, director musical, cantante y artista de piano indio. Hizo su debut como compositor de música para la película en lengua Tamil titulado "Alexander"......

Biografía
Karthik Raja es hijo mayor del músico Ilaiyaraaja y Jeeva. Su hermano del medio es Yuvan Shankar Raja y su hermana menor Bhavatharini, que también son directores del Kollywood music y cantantes de playback o reproducción, han trabajado con él en proyectos importantes. Él se graduó de la Escuela de San Beda, en Chennai. El 8 de junio de 2000, se casó con Karthik Raja Raja Rajeswari en Tirupati, Andhra Pradesh, India.

Carrera
Nacido en el seno de una familia de músicos, tenía varios tipos de exposición en la música a una edad muy temprana. Se formó en música clásica occidental en la escuela "Trinity School of Music", sobre todo especializado en piano (afiliado a John Jacob). Él también tenía formación en  música de Carnatic, que era difundida por dos canales de televisión como Gopalakrishnan y Dakshina Murthy Swami. Incluso hoy en día se obtiene una mayor parte de su inspiración de la música clásica (occidental y de la India) y como también en el jazz.

Discografía

Películas en bandas sonoras

Álbumes

Premios
 1998:Filmfare RD Burman Award for New Music Talent - Grahan
 2001: Cinema Express Award for Best Music Director - Dumm Dumm Dumm

Enlaces externos
 Official website
  Karthik Raaja Lounge

Nacidos en Chennai
Cantautores de India
Músicos de India del siglo XXI

Karthik Raja


Wing est un village et une paroisse civile du Buckinghamshire, en Angleterre. Il est situé dans l'est du comté, à  au sud-est de la ville de Leighton Buzzard, sur la  qui relie Leighton Buzzard à Thame, dans l'Oxfordshire. Au recensement de 2011, il comptait .

Pendant la Seconde Guerre mondiale, la Royal Air Force construit une base à l'ouest du village. La base  est active de 1941 à 1956.

Patrimoine

L'église paroissiale de Wing, dédiée à tous les saints , est fondée durant la période anglo-saxonne de l'histoire de l'Angleterre. Le bâtiment conserve des éléments d'architecture anglo-saxonne : la nef remonte au  et l'abside au . La majeure partie de l'église a été reconstruite au . Elle constitue un monument classé de Grade I depuis 1966.

Références

Liens externes

Village dans le Cambridgeshire
Paroisse civile dans le Cambridgeshire

Wing (Buckinghamshire)


ඉංග්‍රීසි ජාතිකයන් යනු එන්ගලන්තයේ ස්වේදේශීය ජනවර්ගයට අයත්, ඉංග්‍රීසි භාෂාවෙන් කතා කරන පුද්ගලයින් ය.

ඉංග්‍රීසි ජාතිකයෝ


Saman Ghoddos (født 6. september 1993 i Malmø, Sverige), er en svensk/iransk fodboldspiller (midtbane/angriber).

Ghoddos spiller for Östersund i Allsvenskan, som han har repræsenteret siden 2016. Han har tidligere spillet for blandt andet Syrianska og Trelleborg. Hos Östersund var han med til at vinde Svenska cupen i 2017, og året efter nå 1/16-finalerne i Europa League.

Landshold
Som født i Sverige af iranske forældre, kunne Ghoddos repræsentere både det svenske og det iranske landshold. Han spillede to venskabskampe for Sverige i foråret 2017, mod henholdsvis Slovakiet og Elfenbenskysten.

Da man ikke er låst som landsholdsspiller, hvis man kun har spillet venskabskampe, var døren for at spille for Iran imidlertid stadig åben, og den mulighed udnyttede Ghoddos senere samme år. Han debuterede for det iranske landshold i en venskabskamp mod Togo 5. oktober 2017. Han blev efterfølgende udtaget til VM 2018 i Rusland.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Sverige
Fodboldspillere fra Iran
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2018
Deltagere ved verdensmesterskabet i fodbold 2022
Fodboldspillere fra Syrianska FC
Fodboldspillere fra Trelleborgs FF
Fodboldspillere fra IF Limhamn Bunkeflo

Saman Ghoddos


Aparat (lat. apparatus: sprava; ljudstvo) ima više značenja:
 aparat (tehnika), u tehnici, je sprava; neposredno upotrebljiva, uglavnom nevelika tehnička naprava, katkad bez pokretnih dijelova, konstruirana tako da bi obavila, omogućila ili olakšala neki razmjerno jednostavniji rad ili posao (fotografski aparat ili fotoaparat, telefonski aparat ili telefon, aparat za gašenje požara, za brijanje, za pojačanje sluha).
 aparat (organizacija), je osoblje, sredstva i ukupni sustav koordinacije pri nekom pothvatu, u ustanovi i organizaciji (tehnički, sudski, stranački, državni, policijski, vojni aparat).

Izvori

Aparat


Dlakorepci (Kudravci; lat. Thysanura), beskrilni kukci nekada nazivani i Zygentoma, ali danas je ovaj stari red podijeljen na dva reda, to su Zygentoma (četinaši) i Microcoryphia. Najvažnija i najuočljivja razlika je u očima, koje su kod četinaša malene ili ih nema, dok su kod Microcoryphia velike i složene. Druga je razlika u tome što predstavnici reda Microcoryphia (Archaeognatha) mogu skočiti koristeći abdomen i do 30 cm u vis, dok to predstavnici Zygentoma ne mogu.

Kudravci su uglavnom herbivorni, ali ih je s aspekta poljoprivrede malo štetnih. Usni ustroj za grizenje nalazui se na glavi, a na vrhu zatka styli i cerci. Karakteristike su im da su malenih dimenzija te da se zadržavaju na tamnim mjestima kao ispod kamenje, po starim knjigama i novinama, po truleži, u blizini peći, i svagdje gdje mogu neometano boraviti.

Ukupan broj vrsta širom svijeta je oko 380 kod Zygentoma i 460 kod Microcoryphia, a ovi drugi su prisutni čak i na Arktiku.

Današnja podjela
Microcoryphia (Archaeognatha)
 Machilidae
 Meinertellidae
 †Dasyleptidae Brogniart, 1885
Zygentoma
 Lepismatidae
 †Lepidotrichidae Silvestri 1913
 Nicoletiidae Escherich, 1905
 Tricholepidiidae

Vanjske poveznice

Izvori

Beskrilni kukci

Dlakorepci


Zohreh Koudaei (Ahvaz, 24 de novembro de 1989) é uma futebolista iraniana que atua como goleira na seleção iraniana.

Carreira internacional
Koudaei participou com a seleção do Irã em sua campanha de qualificação para as eliminatórias da Copa da Ásia de Futebol Feminino de 2022. Ela ajudou a derrotar a Jordânia em uma partida decisiva, salvando dois pênaltis na disputa de pênaltis, para qualificar o Irã para o torneio final pela primeira vez.

Verificação de sexo da Associação de Futebol da Jordânia
Em novembro de 2021, ela atraiu a atenção global quando a Associação de Futebol da Jordânia (JFA), depois de perder uma partida nas eliminatórias da Copa da Ásia de Futebol Feminino de 2022 para o Irã, a acusou de ser do sexo masculino. O JFA entrou com um pedido de verificação de sexo com a Confederação Asiática de Futebol. Koudaei anunciou sua intenção de registrar uma queixa à FIFA contra a Jordânia para restaurar sua reputação.

Nascidos em 1989
Pessoas vivas
Futebolistas do Irão
Mulheres desportistas do Irã

Zohreh Koudaei


Cooperation (written as co-operation in British English and, rarely, coöperation) is the process of groups of organisms working or acting together for common, mutual, or some underlying benefit, as opposed to working in competition for selfish benefit. Many animal and plant species cooperate both with other members of their own species and with members of other species (symbiosis or mutualism).

Among humans
Humans cooperate for the same reasons as other animals: immediate benefit, genetic relatedness, and reciprocity, but also for particularly human reasons, such as honesty signaling (indirect reciprocity), cultural group selection, and for reasons having to do with cultural evolution.

Language allows humans to cooperate on a very large scale. Certain studies have suggested that fairness affects human cooperation; individuals are willing to punish at their own cost (altruistic punishment) if they believe that they are being treated unfairly. Sanfey, et al. conducted an experiment where 19 individuals were scanned using MRI while playing an ultimatum game in the role of the responder. They received offers from other human partners and from a computer partner. Responders refused unfair offers from human partners at a significantly higher rate than those from a computer partner. The experiment also suggested that altruistic punishment is associated with negative emotions that are generated in unfair situations by the anterior insula of the brain.

It has been observed that image scoring, where a participant learns of their counterpart's prior behavior or reputation, promotes cooperative behavior in situations where direct reciprocity is unlikely. This implies that in situations where reputation and status are involved, humans tend to cooperate more.

Amongst other organisms and human beings, there is types of behaviours exhibited that is cooperation behaviors. Many organisms that aren't apes, like fish, birds, and insects exhibit cooperative behavior: teaching, helping, and self-sacrifice that are most similar to us, show a great level of cooperation together to solve problems. The author Nichola Raihani argues that Earth is a history of teamwork, collective action, and cooperation. Its a selfish behavior, working together towards solving a problem, because it yields success to engage cooperatively, typically this means work in effort towards solving a problem can often only ever be solved by a cooperative effort, for example for most individuals working cooperatively but especially within families has made cooperation behaviors be generally aggregated together to accomplish major problem solving for survival, like migration and success, particularly familial success. Democracy for instance was created because of three key traits; social comparison, engagement with collaboration, and wanting to be someone who shares, which all stems from the desire to not monopolize all resources but to gradually accept the divvying up of resources of collaboration (cliques, teams or greater communities).

When clients are watching and see the current interaction reacting badly, then sometimes everyone else who is waiting will stop watching or go elsewhere, thus they may provide a better service when a client can be made aware of their ability to exhibit cooperative behavior. This has been observed in generosity 'tournaments' or one-upmanship behavior among people, and among cleaner fish, and its an example of costly behavior that engages in that is about a future underlying benefit that one can gain by gaining those clients, for human beings its particularly the case that unconditional generosity is a particular response which suggests perception of a sexual role advantage as underlining such behavioral choices amongst men when undergoing competitively this way in the presence of attractive females or online.

Every human achievements are actually reliant on the cooperation efforts that have been created by others, from the cursory to the truly magnificent, whether its a mundane achievement or the greatest achievements, it relies on cooperation. We're biologically geared to ensuring survival by social instincts like much of the food early human beings ate were hunted or gathered, these are aspects of cooperation that alone cannot be done. To avoid the problem of starvation we had to band together like our distant ancestors if we wish to continue existing. However primates largely lived on large salad bowls so they avoided such pressure, narrowing what they need as a evolutionary strategy. We had to not only cooperate to eat, we also readily need to learn other important life skills to be able continue this strategy and had to raise our children that couldn't survive without essential food.

Kin selection or related inclusive fitness theory is defined as a reproductive strategy that favors the success of an organism's relatives, even when it is not in an organism's own best interest, it's highly relevant to human social behavior, relationships and cooperation.

In the individual psychology of Alfred Adler, a definition of social instinct is; an innate drive for cooperation is what invariably leads individuals to inculcate social interest and the common good to help them achieve self-realization.

Among other animals
Cooperation is common in non-human animals. Besides cooperation with an immediate benefit for both actors, this behavior appears to occur mostly between relatives. Spending time and resources assisting a related individual may reduce an organism's chances of survival, but because relatives share genes, may increase the likelihood that the helper's genetic traits will be passed on to future generations. The cooperative pulling paradigm is an experimental design used to assess if and under which conditions animals cooperate. It involves two or more animals pulling rewards towards themselves via an apparatus they can not successfully operate alone.

Some researchers assert that cooperation is more complex than this. They maintain that helpers may receive more direct, and less indirect, gains from assisting others than is commonly reported. Furthermore, they insist that cooperation may not solely be an interaction between two individuals but may be part of the broader goal of unifying populations.

Kin selection
One specific form of cooperation in animals is kin selection, which can be defined as animals helping to rear a relative's offspring in order to enhance their own fitness.

Different theories explaining kin selection have been proposed, including the "pay-to-stay" and "territory inheritance" hypotheses. The "pay-to-stay" theory suggests that individuals help others rear offspring in order to return the favor of the breeders allowing them to live on their land. The "territory inheritance" theory contends that individuals help in order to have improved access to breeding areas once the breeders depart. These two hypotheses both appear to be valid, at least in cichlid fish.

Studies conducted on red wolves support previous researchers' contention that helpers obtain both immediate and long-term gains from cooperative breeding. Researchers evaluated the consequences of red wolves' decisions to stay with their packs for extended periods of time after birth. It was found that this "delayed dispersal," while it involved helping other wolves rear their offspring, extended male wolves' life spans. These findings suggest that kin selection may not only benefit an individual in the long-term in terms of increased fitness but in the short-term as well through enhanced chance of survival.

Some research even suggests that certain species provide more help to the individuals with which they are more closely related. This phenomenon is known as kin discrimination. In their meta-analysis, researchers compiled data on kin selection as mediated by genetic relatedness in 18 species, including the Western bluebird, Pied kingfisher, Australian magpie, and Dwarf Mongoose. They found that different species exhibited varying degrees of kin discrimination, with the largest frequencies occurring among those who have the most to gain from cooperative interactions.

Cooperative systems
Cooperation is a process by which the components of a system work together to achieve the global properties. In other words, individual components that appear to be "selfish" and independent work together to create a highly complex, greater-than-the-sum-of-its-parts system. The phenomenon is generally known as 'emergence' and is considered an outcome of self-organization. Examples:
 The components in a cell work together to keep it living.
 Neurons create thought and consciousness, other cells work together and communicate to produce multicellular organisms.
 Organisms form food chains and ecosystems.
 People form families, tribes, cities and nations.
 Atoms cooperate in a simple way, by combining to make up molecules.
Understanding the mechanisms that create cooperating agents in a system is one of the most important and least well understood phenomena in nature, though there has not been a lack of effort.

Individual action on behalf of a larger system may be coerced (forced), voluntary (freely chosen), or even unintentional, and consequently individuals and groups might act in concert even though they have almost nothing in common as regards interests or goals. Examples of that can be found in market trade, military wars, families, workplaces, schools and prisons, and more generally any institution or organization of which individuals are part (out of own choice, by law, or forced).

A cooperative system has been defined in organization studies as a complex of physical, biological, personal and social components which are in a specific systematic relationship by reason of the cooperation of two or more persons for at least one definite end.

The prisoner's dilemma
For many years, the prisoner's dilemma game pointed out that even if all members of a group would benefit if all cooperate, individual self-interest may not favor cooperation.  The prisoner's dilemma codifies this problem and has been the subject of much research, both theoretical and experimental. The first extensive experimental studies were conducted in the early 1960s by Anatol Rapoport and Albert Chammah. Results from experimental economics show that humans often act more cooperatively than strict self-interest would seem to dictate. While economic experiments require subjects to make relatively abstract decisions for small stakes, evidence from natural experiments for high stakes support the claim that humans act more cooperatively than strict self-interest would dictate.

One reason may be that if the prisoner's dilemma situation is repeated (the iterated prisoner's dilemma), it allows non-cooperation to be punished more, and cooperation to be rewarded more, than the single-shot version of the problem would suggest. It has been suggested that this is one reason for the evolution of complex emotions in higher life forms. Playing the iterated version of the game leads to a cascade of brain signals that relate the speed with which players reciprocate cooperation at subsequent rounds.

See also
 Agreeableness
 Collaboration
 Cooperativeness (personality trait)
 Cooperative gameplay
 Dictator game
 Dunbar's number
 Game theory
 Management cybernetics
 Polytely
 Teamwork

Books
 The Evolution of Cooperation
 Mutual Aid: A Factor of Evolution

Notes

References
 Herbert Gintis, Samuel Bowles, A Cooperative Species: Human Reciprocity and Its Evolution, Princeton University Press, 2011,  (Reviewed in The Montreal Review)
 Tom R. Tyler, "Why People Cooperate: The Role of Social Motivations", Princeton University Press, 2011,
 Michael Tomasello, (2009), Why We Cooperate. MIT Press.  (Reviewed in The Montreal Review)
 Raimo Tuomela, "Cooperation, a philosophic study", Philosophical Studies Series, Vol. 82 Kluwer Academic Publishers, 2000,
 Robert Axelrod, The Complexity of Cooperation, Princeton Paperbacks,
 Robert Axelrod, The Evolution of Cooperation, Basic Books,
 Richard Dawkins (1990), The Selfish Gene, second edition – includes two chapters about the evolution of cooperation,
 Herbert Gintis, Samuel Bowles, Robert T. Boyd, Ernst Fehr (eds.), Moral Sentiments and Material Interests: The Foundations of Cooperation in Economic Life (Economic Learning and Social Evolution). MIT 2005
 John McMurtry, "How Competition Goes Wrong." Journal of Applied Philosophy, 8(2): 200–10, 1991.
 Dennis Rivers, NewConversations.net, The Seven Challenges: A Workbook and Reader About Communicating More Cooperatively, fourth edition, 2005 – treats cooperation as a set of skills that can be improved.
 M.J. van den Assem, D. van Dolder and R.H. Thaler (2010). "Split or Steal? Cooperative Behavior When the Stakes are Large"
MCQ quiz

External links

An Operation of Cooperation, A book about cooperation and the benefits of this path, as opposed to working alone.
Rheingold.com, The Cooperation Project: Objectives, Accomplishments, and Proposals. Howard Rheingold's project with Institute for the Future.
Etra.cc , Cooperation platform for transport research (scientific)
Imprology.com, The Far Games, a list of games using theatrical improvisation to encourage collaboration and distributed leadership

Collaboration
Ethology
Management theory
Moral psychology
Social graces

Cooperation


Ceres pisoteando los atributos de la guerra es un cuadro del pintor Simon Vouet, realizado en 1635, que se encuentra en el Musée des Beaux-arts Thomas Henry de Cherburgo-Octeville, Francia.

Se presenta a la diosa itálica de la agricultura (más precisamente de las cosechas) triunfando sobre la guerra, siendo la deidad representada con unas espigas en la mano izquierda, atributo iconográfico de Ceres.

Ceres es habitualmente representada junto a otros dioses, como en los casos de la pintura de Rubens en Ceres y Pan del Museo del Prado, o Ceres y Pomona, también denominada Pomona y Vertumno, de Juan van der Hamen.

Véase también
 Anexo:Cuadros de Simon Vouet

Referencias

Mitología romana en la pintura
Cuadros de 1635
Alegorías en el arte


يشرح الفصل الثاني من ميثاق الأمم المتحدة خصائص العضوية في الأمم المتحدة. وأن هذه العضوية مفتوحة لجميع الدول «المحبة للسلام»، ولقبول أي دولة يجب موافقة الجمعية العامة وتوصية مجلس الأمن.

الفصل الثاني: العضوية

المادة 3

الأعضاء الأصليون للأمم المتحدة هـم الدول التي اشتركت في مؤتمر الأمم المتحدة لوضع نظام الهيئة الدولية المنعقد في سان فرانسيسكو، والتي توقّع هذا الميثاق وتصدّق عليه طبقاً للمادة 110، وكذلك الدول التي وقّعت من قبل تصريح الأمم المتحدة الصادر في أول كانون الثاني/يناير سنة 1942، وتوقّع هذا الميثاق وتصدّق عليه.

المادة 4

 العضوية في «الأمم المتحدة» مباحة لجميع الدول الأخرى المُحبة للسلام، والتي تأخذ نفسها بالالتزامات التي يتضمنها هذا الميثاق، والتي ترى الهيئة أنها قادرة على تنفيذ هذه الالتزامات وراغبة فيه.
 قبول أية دولة من هذه الدول في عضوية «الأمم المتحدة» يتم بقرار من الجمعية العامة بناءً على توصية مجلس الأمن.

المادة 5

يجوز للجمعية العامة أن توقف أي عضو اتخذ مجلس الأمن قِبَله عملاً من أعمال المنع أو القمع، عن مباشرة حقوق العضوية ومزاياها، ويكون ذلك بناءً على توصية مجلس الأمن، ولمجلس الأمن أن يرد لهذا العضو مباشرة تلك الحقوق والمزايا.

المادة 6

إذا أمعن عضو من أعضاء «الأمم المتحدة» في انتهاك مبادئ الميثاق جاز للجمعية العامة أن تفصله من الهيئة بناءً على توصية مجلس الأمن.

وصلات داخلية
 ميثاق الأمم المتحدة
 الأمم المتحدة

انظر ايضاً

مراجع

وصلات خارجية
 موقع الأمم المتحدة بالعربية

فصول وأقسام ميثاق الأمم المتحدة
تاريخ الأمم المتحدة
دول أعضاء في الأمم المتحدة
ميثاق الأمم المتحدة

الفصل الثاني من ميثاق الأمم المتحدة


Agrilus volkovitshi é uma espécie de inseto do género Agrilus, família Buprestidae, ordem Coleoptera.

Foi descrita cientificamente por Jendek, 2007.

Referências

volkovitshi

Agrilus volkovitshi


Kerkenes (oder Kerkenes Dağı; beide Namen sind modern) ist ein antiker Siedlungsplatz im antiken Kappadokien in der heutigen türkischen Provinz Yozgat, rund 200 km östlich von Ankara beim Ort Şahmuratlı im Landkreis Sorgun.

Der Kerkenes Dağı wird mit dem hethitischen Kultberg Daḫa identifiziert. Nach 600 v. Chr. wurde hier die medische Stadt Pteria errichtet, 547/6 v. Chr. fand hier die Schlacht bei Pteria statt. Die Stadt wurde vom Lyderkönig Kroisos zerstört und danach nicht wiederaufgebaut.

Mit einer Stadtmauer von über 7 km Länge und einer Fläche von ca. 2,5 km² gehört die Siedlung mit zu den größten antiken Städten in Anatolien.

Forschungsgeschichte
Der Ort wurde erstmals 1903 von John George Clark Anderson erkundet. 1926 und 1927 unternahmen Hans Henning von der Osten und F. H. Blackburn Erkundungsreisen. Auch Emil Forrer besuchte den Ort 1926. 1929 führte Erich F. Schmidt für das Oriental Institute der University of Chicago eine erste kurze Grabung durch. 1993 begann ein internationales Projekt zur Erforschung von Kerkenes unter der Leitung der britischen Archäologen Geoffrey Summers und Francoise Summers von der Technischen Universität des Nahen Ostens in Ankara.

Literatur
 Geoffrey Summers: The Identification of the Iron Age City on Kerkenes Dağ in Central Anatolia. In: Journal of Near Eastern Studies 56, 1997, S. 81–94.

 Catherine M. Draycott, Geoffrey D. Summers: Kerkenes Special Studies 1. Sculpture and Inscriptions from the Monumental Entrance to the Palatial Complex at Kerkenes Dağ, Turkey (= Oriental Institute Publications 135). The Oriental Institute of the University of Chicago, Chicago 2008, ISBN 978-1-885923-57-8 (Volltext als pdf).
 Rezension von Lynn E. Roller in Bryn Mawr Classical Review 2009.07.18
 Geoffrey D. Summers: Kerkenes Final Reports 1. Excavations at the Cappadocia Gate (= Oriental Institute Publications 135). The Oriental Institute of the University of Chicago, Chicago 2021, ISBN 978-1-61491-059-6 (Digitalisat).

Weblinks

 Homepage der Kerkenes-Grabung

Anmerkungen

Altorientalischer Fundplatz in der Türkei
Geographie (Provinz Yozgat)
Archäologischer Fundplatz in Asien

Kerkenes


O Garden of the Gods é um grande parque público de aproximadamente 5,2 km² nos arredores de Colorado Springs, no sopé de Pikes Peak, localizado no estado americano do Colorado. Suas formações de arenito vermelho de sedimentos de 65 milhões de anos são semelhantes às das Rochas Vermelhas a oeste de Denver. Diz-se que o nome Colorado (colorido) remonta a este arenito colorido.

Turismo
O parque, fundado em 1909, goza de grande popularidade como destino. Caminhadas, cavalgadas e mountain bike em caminhos especialmente criados são possíveis aqui. As formações rochosas incomuns e íngremes, às vezes bizarras, com nomes como "Kissing Camels" ou "Weeping Indian" também atraem muitos alpinistas. No entanto, a instabilidade do arenito, especialmente após fortes chuvas, fez algumas vítimas. Apesar de tudo isso, a escalada ainda é permitida no Garden of the Gods. No entanto, é necessário o registo prévio no site oficial. Os passeios a cavalo oferecidos pelo parque natural também são muito populares entre os turistas.

A infraestrutura turística também inclui um centro de visitantes, que fica aberto durante a temporada de férias, e um hotel. Existem também várias áreas de piquenique.

Referências
Estados Unidos

Garden of the Gods


Roar Hauglid (* 26. Dezember 1910 in Christiania; † 18. November 2001 in Oslo) war ein norwegischer Kunsthistoriker und Reichsantiquar.

Leben
Roar Hauglid wurde als Sohn des Lehrers Kristian Hauglid (1864–1927) und der Hedvig Hansen (1871–1946) geboren. Sein neun Jahre älterer Bruder war der Glasmaler Borgar Hauglid. Roar Hauglid absolvierte das Examen artium an der Oslo katedralskole im Jahr 1929 und das Französischexamen im Jahr 1933. Danach studierte er Kunstgeschichte an der Universität. Während des Studiums arbeitete er einige Jahre freiwillig im Norsk Folkemuseum und war auf Studienreisen in Europa. Roar Hauglid schrieb während des Studiums Abhandlungen über die Ornamentikmotive. Dies führte dazu, dass der Reichsantiquar Harry Fett früh auf seine Begabung für die Analyse der Ornamentik aufmerksam wurde und ihn 1936 in seinen Stab aufnahm.

1937 beendete Roar Hauglid seine Magisterarbeit über die Ornamentik des Setesdalens Stabkirchenportals (Setesdalens stavkirkeportaler. En studie i portalornamentikkens historie). 1939 wurde er zum Antiquar ernannt. 1940 heiratete er Goro Marie Bøhler (* 1914). Sie ist die Tochter des Bauern Johannes Bøhler (1880–1964) und der Marie Lynne (1881–1936). 1946 wurde Roar Hauglid zum ersten Antiquar (første antikvar) ernannt. Er kümmerte sich um die Sammlungen diverser lokaler Museen. 1950 beendete er seine Dissertation über Akanthus in der norwegischen Holzschnitzereikunst. Die Doktorarbeit wurde in drei Bänden herausgegeben. Er trug als erster Antiquar ebenso die Verantwortung über die 1954 durchgeführten Ausstellungen in Brüssel und Paris über 1000 Jahre norwegische Volkskunst. Für die UNESCO veröffentlichte er mit Louis Grodecki einen Bildband über die norwegische Malerei in Stabkirchen. (Norway. Paintings from the Stave Churches. Unesco World of Art Series. 1955)

1958 wurde Roar Hauglid Reichsantiquar. Er kümmerte sich um den Erhalt vieler norwegischer Baudenkmäler und scheute nicht die Konfrontation mit den Behörden. Er bekam aufgrund seiner Hartnäckigkeit den Übernamen "friedlicher Krieger". Unter seiner Führung wurde das Reichsantiquariat ausgebaut. Trotz seiner ausgefüllten Agenda veröffentlichte er viele wissenschaftliche Arbeiten. Zwischen 1973 und 1976 veröffentlichte er seine Ergebnisse in der Stabkirchenforschung, die über 1000 Seiten umfasst. 1977 ging er in die Rente. Er starb am 18. November 2001 in Oslo.

Werke (Auswahl)

 Setesdalens stavkirkeportaler. En studie i portalornamentikkens historie mag.avh. UiO, i Universitetets oldsaksamling. Årbok1937, s. 65–136
 Akantus. Mestrene i norsk treskurd, 2 bd., 1950
 Art norvégien des vikings au XVIIIe siècle, Brüssel 1954
 Norway. Paintings from the stave churches (sm.m. L. Grodecki), Paris 1955
 Hus, peis og billedvev, 1956
 Akershus og byen. Nye reguleringsplaner, 1960
 Vern og virke. Riksantikvaren gjennom femti år, 1962
 Norske stavkirker, 1969
 Norske stavkirker. Dekor og utstyr, 1973
 Norske stavkirker. Bygningshistorisk bakgrunn og utvikling, 1976
 Nidaros Domkirkes sentraltårn. Opprinnelse, historie og fremtid, 1978
 Laftekunst. Laftehusets opprinnelse og eldste historie, 1980

Einzelnachweise

Kunsthistoriker
Norweger
Geboren 1910
Gestorben 2001
Mann

Roar Hauglid


Byg om vinteren er en dansk dokumentarfilm fra 1952, der er instrueret af Tore Amundsen efter manuskript af Jørgen Storm-Petersen.

Handling
Filmen gør på en munter måde op med den traditionelle opfattelse af, at alt byggeri må ligge stille i vintermånederne. Den viser muligheder for gennemførelse af et rationelt vinterbyggeri og fortæller om fordelene derved. Billedsiden består dels af realfilm dels af tegnefilm, og på lydsiden indledes og sluttes med en "byggesang", indsunget af tre pigestemmer.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1952

Byggeri
Dokumentarfilm fra Danmark

Byg om vinteren


Taylorsville est une ville américaine située dans les comtés de Bartow et de Polk, en Géorgie. Selon le recensement de 2020, sa population est de .

Notes et références

Liens externes

Town en Géorgie (États-Unis)
Comté de Bartow
Comté de Polk (Géorgie)

Taylorsville (Géorgie)


Şapçı (Yunanca: Σάπες / Sapes), Yunanistan'da, Batı Trakya'da, Rodop vilayetinin (nomos) Gümülcine'den sonra ikinci büyük şehridir. Konum itibarıyla, Dedeağaç-Gümülcine yolunun ortasında yer almaktadır.

Şapçı Kasabası Gümülcine iline bağlı bir ilçe merkezidir. Gümülcine'ye 27 kilometre, Dedeağaç'a 38 kilometre mesafededir. Kasaba her iki vilayet merkezlerinin arasında bulunmaktadır. Kasaba adını etrafındaki dağlardan çıkarılan şap madeni ocaklarından almaktadır.

17.yüzyılda kasabayı ziyaret eden Evliya Çelebi on ciltlik ünlü seyahatnamesinde, kasaba hakkında bize bazı bilgiler vermektedir. Gezginimiz kasabanın bir dağ eteğinde olup 200 evi, iki camii ve iki hanı olduğunu, köy halkının bütün çevre dağlardan şap çıkararak geçimlerini sağladığını söyler. Osmanlı-Türk hâkimiyetine geçiş yılı bağlı olduğu Gümülcine ile paraleldir. Yani Sultan I.Murat'ın ünlü komutanı Gazi Evrenos Bey tarafından 1362-1364 yıllarında Osmanlı topraklarına katılmıştır.
Kasabada sağlık merkezi, belediye, karakol, vergi dairesi, postane, telefon idaresi, üç tane banka şubesi, bir azınlık ilkokulu, iki cami, bir mescit bulunmaktadır.

Bugün ibadete açık olan iki camiden biri olan Hamidiye (minareli) Camii, günde beş vakit, Cuma, bayram ve teravih namazlarında ibadete açıktır. Eski adıyla Süleyman Paşa Camii olarak da bilinmektedir. Ancak adı zikredilen camiden günümüzde herhangi bir eser mevcut değildir. Günümüzde ibadete açık olan Minareli Camii tarihi bilinmemek kaydıyla köy halkı tarafından inşa edilmiştir. Cami ayrıca 1990 yılında kapsamlı bir tamir geçirmiştir.

Kasabanın ikinci camisi olan Çarşı veya Çınarlı Camii ise minaresiz olup inşa tarihi bilinmemektedir. Rivayetlere göre 1941 yılında adı geçen cami, Bulgarlar tarafından belli bir süre kilise olarak kullanılmıştır. Çarşı Camii 1997 yılında kapsamlı bir tamir görmüştür. Çarşı Camii sadece Cuma, bayram ve teravih namazlarında ibadete açıktır.
Yukarı Mahalle veya Hamit Mahallesi Mescidi'nin de inşa tarihi bilinmemektedir. Mescit akşam, yatsı ve teravih namazlarında ibadete açıktır. 2009 yılı Haziran Ayı'nda kapsamlı tamirden geçirilerek tekrar ibadete açılmıştır.
Kasabanın azınlık ilkokulu Çarşı Camii'nin yanında, 6 sınıftan ibaret olup 7 öğretmen ve 90 öğrencisi ile hizmet vermektedir. İlkokulun tarihi Osmanlı hamamından dönüştürülerek günümüzdeki konumuna getirildiği yaşlılar tarafından ifade edilmektedir.
Kasabanın mezarlığı batı kesiminde, oldukça bakımlı olup takriben 350 yıllık mezar taşlarına rastlanmaktadır. Mezarlık Hristiyan Mezarlığı ile karşı karşıyadır.

Kasabada mevcut olan vakıf malları sırasıyla şöyledir

1 - Minareli Camii içi 221,40 metrekare, genel 2 dönüm 359 metrekare,

2 - Çarşı Camii içi 170 metrekare, genel 247,17 metrekare,

3 - Yukarı Mahalle Mescidi genel 74,10 metrekare,

4 - Eski tekke yeri 146 metrekare,

5 - Eski mektep 68 metrekare olup camiye vakıf edilmiştir

6 - Merkezde dükkân 11,25 metrekare,

7 - Mezarlık genel 31 dönüm 50 metrekare

8 - Şapçı mevkiinde 1.tarla 4 dönüm, 2. tarla 2 dönüm 220 metrekare.

9 - Karacaoğlan Köyü Mevkii'nde tarla 2 dönüm 750 metrekare,

10 - Çiftlik Köyü Mevkii'nde tarla 2 dönüm 900 metrekare

Kasaba Yunan ve Türklerden oluşan bir yerleşim birimidir. Müslüman hane sayısı 470 olup, nüfus da 1500 kişidir.
Kasabadaki soydaşların günümüzde geçim kaynağı, esnaflık, çiftçilik ve serbest meslekten oluşmaktadır.
Κasabada Nisan 2009 ayında açılışı yapılan ve halen faaliyette olan, Şapçı Azınlık Kültür ve Folklor Derneği kasaba halkına kültür alanında en iyi hizmet verebilme amacıyla kurulmuştur.
Kasabada dini ve milli değerlere saygı gösterilmekte, gelenek ve görenekler özüne uygun bir şekilde yaşatılmaya devam etmektedir.

.

Yunanistan'daki şehirler

Şapçı


Styrmir hinn fróði Kárason (apodado el Sabio, 1170? – 20 de febrero de 1245), fue un escaldo de Islandia y lögsögumaður. Último prior del monasterio de Viðey, le sustituyó Arnór Helgason como primer abad del monasterio.

Aunque existen ciertas dudas sobre su paternidad, es posible que su padre fuese Kári Runólfsson, abad de Thingeyri (m. 1187 o 1188). Sigurdur Nordal cree que  Styrmir fue llevado a monasterio de Þingeyrar, donde recibió educación hasta 1220.

Styrmir se dedicó al sacerdocio y fue ministro de Snorri Sturluson en Reykholt. Desde 1228 a 1235 fue lögsögumaður durante dos periodos, de 1210  a 1214 y de 1232  a 1235, a partir de entonces se convirtió en prior del monasterio de Videy, entre 1235  y  1245.

Hay indicios que tuvo una mujer, Jorunn Einarsdottir con quien tuvo un hijo llamado Valgardur Styrmisson.

Styrmir era un conocido escaldo de su tiempo. Se le vincula con las siguientes obras:

 Styrmisbók Landnámu, hoy perdido pero Haukr Erlendsson afirma que Hauksbók Landnámu y Sturlubók Landnámu se basan en él.
 Lífssaga Ólafs helga (la vida de San Olaf), hoy perdida, pero algunas secciones se conservan en Flateyjarbók. También es posible que la historia de San Olaf en este libro se base parcialmente en la obra de Styrmir.
 Correcciones en la saga de Sverre. La historia de Flateyjarbók absorbe la obra de Stymir, pero no se sabe si es el autor de los cambios o si estuvo involucrado en su elaboración junto al abad Karl Jónsson.
 Saga Harðar ok Hólmverja, algunos historiadores afirman que si no lo escribió, sí contribuyó a la historia original.

Referencias

Bibliografía
 Páll Eggert Ólason: Íslenskar æviskrár IV.
 Sigurður Nordal: Formáli Flateyjarbókar II, bls. xii, og III, bls ix, Akranesi 1945.
 Þorleifur Hauksson: Formáli Sverris sögu, bls. liv. Íslensk fornrit XXX, Rvík 2007.
 Þórhallur Vilmundarson: Formáli Harðar sögu, bls. xliv-xlvi. Íslensk fornrit XIII, Rvík 1991.

Lögsögumaður

Escritores de Islandia
Poetas del siglo XII
Poetas escaldos
Sturlungaöld
Saga Sturlunga
Saga Harðar ok Hólmverja
Islandeses del siglo XIII

Styrmir Kárason


Félix Gouin (; 4 October 1884 – 25 October 1977) was a French Socialist politician who was a member of the French Section of the Workers' International (SFIO).

Personal life
Félix Gouin was born in Peypin, Bouches-du-Rhône, the son of school teachers. He studied law in Aix-en-Provence.

In 1940 he was among the minority of parliamentarians refusing to grant full powers to Marshal Philippe Pétain.

During the war, he was part of the central committee which reconstituted the Human Rights League and also co-founded the Brutus Network, a Socialist Resistance group.

In 1946, he then succeeded Charles de Gaulle as head of the French Provisional Government. Gouin's tenure was arguably most notable for seeing the enactment of France's first ever compulsory, amply funded retirement and worker's compensation laws. In addition, both the 40-hour law and overtime pay were re-established, while the comites d'entreprise (works councils) were extended to firms with 50 workers. In April 1946, a statute was adopted by the French Parliament that abolished the colonial legal status of France's four oldest colonies: Reunion, Guyane, Martinique, and Guadeloupe. Gouin's time in office also witnessed a significant extension of the role of the state in the workings of the French economy, with electricity, gas, coal, and the nine main insurance groups nationalized.

Honours and awards
 Grand Croix of the Légion d'honneur
 Grand Decoration of Honour in Silver with Sash for Services to the Republic of Austria

Government (26 January – 24 June 1946)
Félix Gouin – Chairman of the Provisional Government
Francisque Gay – Vice Chairman of the Provisional Government
Maurice Thorez – Vice Chairman of the Provisional Government
Georges Bidault – Minister of Foreign Affairs
Edmond Michelet – Minister of Armies
André Le Troquer – Minister of the Interior
André Philip – Minister of Finance and National Economy
Marcel Paul – Minister of Industrial Production
Ambroise Croizat – Minister of Labour and Social Security
Pierre-Henri Teitgen – Minister of Justice
Marcel Edmond Naegelen – Minister of National Education
Laurent Casanova – Minister of Veterans and War Victims
François Tanguy-Prigent – Minister of Agriculture
Henri Longchambon – Minister of Supply
Marius Moutet – Minister of Overseas France
Jules Moch – Minister of Public Works and Transport
Robert Prigent – Minister of Public Health and Population
François Billoux – Minister of Reconstruction and Town Planning
Jean Letourneau – Minister of Posts

References

External links

1884 births
1977 deaths
People from Bouches-du-Rhône
French Section of the Workers' International politicians
Heads of state of France
20th-century heads of state of France
20th-century Princes of Andorra
Government ministers of France
Members of the 13th Chamber of Deputies of the French Third Republic
Members of the 14th Chamber of Deputies of the French Third Republic
Members of the 15th Chamber of Deputies of the French Third Republic
Members of the 16th Chamber of Deputies of the French Third Republic
Members of the Provisional Consultative Assembly
Members of the Constituent Assembly of France (1945)
Members of the Constituent Assembly of France (1946)
Presidents of the National Assembly (France)
Deputies of the 1st National Assembly of the French Fourth Republic
Deputies of the 2nd National Assembly of the French Fourth Republic
Deputies of the 3rd National Assembly of the French Fourth Republic
Members of Parliament for Bouches-du-Rhône
french general councillors
Mayors of places in Provence-Alpes-Côte d'Azur
French military personnel of World War I
The Vichy 80
French Resistance members
French people of the First Indochina War
French people of the Algerian War
Grand Cross of the Legion of Honour
Recipients of the Grand Decoration with Sash for Services to the Republic of Austria

Félix Gouin


Hersham and Walton Motors (HWM) je bivša momčad Formule 1.

HWM su osnovali George Abecassis i John Heath. Momčad je nastupala u Formuli 1 od 1951. do 1954., a najbolji plasman je ostvario Paul Frère, koji je na VN Belgije 1952. završio na petom mjestu. John Heath je poginuo u nesreći na Mille Miglia, a Abecassis je odustao od utrka kako bi se usredotočio na vođenje posla. Do kraja 1950-ih HWM je izblijedio s trkačke scene.

Izvori

Vanjske poveznice
HWM - Stats F1

Momčadi Formule 1
Formula 1 u Ujedinjenom Kraljevstvu

Hersham and Walton Motors


Christopher Lloyd peut désigner :
 Christopher Lloyd (1938-), acteur américian ;
  (1906-1986), historien britannique de la Royal Navy ;
  (1945-), historien d'art britannique
 Christopher Lloyd (1960-), producteur américain de télévision ;
 Christopher Charles Lloyd dit Lloyd Banks (1982-), rappeur américain.

Voir aussi

Christopher Lloyd (homonymie)


Comunitatea arabă din provincia Khuzestan cunoscută și sub numele de Al-Ahwaz (în arabă:الأحواز) este cea mai mai mare comunitate arabă de pe teritoriul Iranului.

Localizare geografică și caracteristici demografice
Provincia Khuzestan este situată în sud-vestul Iranului, la granița cu Irakul și Golful Persic. Capitala provinciei este orașul Ahwaz.  Khuzestanul are un caracter multietnic, fiind locuit de către persani indigeni în orașele mari, triburi arabe iraniene, Bakhtiari, Behbahani și Luri în nord, triburile Qashqai și Afshari, armeni, locuitorii din Dezful, Shushtar și cei din regiunile de coastă ale Golfului Persic. Arabii alcătuiesc un procent de 2% din populația Iranului. Dintre aceștia, cei mai mulți trăiesc în provinciile Khuzestan, Fars și Khorasan. Conform ultimului recensământ din anul 2011 Khuzestanul găzduiește o populație de 4,531,720 locuitori, dintre care, conform UNPO, aproximativ 4 milioane sunt arabi.

Istorie

Triburile semitice Elami, primii locuitori ai Peninsulei Arabe și Irakului despre care se cunosc date istorice sau stabilit pe malurile și văile teritoriului denumit astăzi Ahwaz, punând bazele orașului antic Susa, cunoscut astăzi ca Shush și unei noi mari civilizații.   Herodot and Xenophon denumeau această regiune Susiana, după capitala sa, Susa. Regiunea este menționată de câteva ori în Biblie sub denumirea de Elam.
Iranul a fost locuit de triburi arabe încă înainte de cucerirea acestuia de către musulmani, fiecare păstrându-și identitatea prin limbă, cultură și religie. Potrivit studiului lui Kasravi, un respectat istoric iranian contemporan, 500 de ani de istorie a Khuzestanului și lui Tabari, primul istoric musulman, arabii au trăit în Khuzestan și în alte părți din sudul Iranului încă din era Parților, cu 4000 de ani în urmă. În anul 639 d.Hr. a avut loc cucerirea islamică a Persiei. Controlul regiunii a trecut de nenumărate ori de la arabi la persani, dar de-a lungul istoriei regiunea și-a menținut o majoritate arabă a populației.

Începând cu anul 1503 Al-Ahwaz a devenit cunoscut sub numele de Arabestan, sugerând caracterul arab al regiunii, recunoașterea locuitorilor săi arabi. În această perioadă arabii din regiune s-au bucurat de o autonomie considerabilă, având în vedere separarea lor de către puterea imperială prin lanțul muntos Zagros. Șeicii arabi locali erau în mare măsură independenți, iar regiunea se diferenția etnic de restul Persiei.

Emiratul Arabestan autonom a existat până în anul 1924,  când Shahul Reza Pahlavi a preluat conducerea, beneficiind de sprijin britanic. Acesta a început o politică de sedentarizare a triburilor arabe din regiune, fapt ce a dus la izbucnirea unui conflict între acestea și conducere întrucât grupurile de arabi erau prin tradiție semi-nomade. Teheranul a început un proces de centralizare, impunând Farsi ca limbă oficială și interzicând limba arabă în școli.  Această centralizare a fost exacerbată în 1936, când regiunea a fost denumită Khuzestan de către guvernul central iranian, într-o încercare de negare a identității arabe a provinciei. Guvernul iranian reușește, astfel, să pună capăt ultimei provincii autonome/emirat din zonă și să aducă Arabestanul (Al-Ahwaz) sub controlul său.

Religie
Majoritatea arabilor din Khuzestan sunt șiiți(70%) urmați de suniți(24%), restul de 1% fiind reprezentat de alte religii printre care cei mai dominanți fiind creștinii și mandeenii.

Limbă
Araba din Khuzestan face parte din grupul sudic al dialectelor arabe mesopotamiene denumit "gelet". De-a lungul timpului a suferit modificări, fiind influențat de limba persană ce constau în ordinea cuvintelor, marcarea stării de definire ș.a.m.d. Dialectul arab din Khuzestan este utilizat la nivel informal, nefiind învățat în școli.

Implicații economice
Conform guvernului iranian, provincia Khuzestan ocupă locul trei în topul Produsului Intern Brut datorită, în mare parte,  rezervelor de petrol care alcătuiesc aproximativ 80% din resursele de petrol ale Iranului. Câmpul Yadavaran este unul dintre cele mai bogate rezerve petroliere ale Iranului și este situat în provincia Khuzestan, având aproximativ 17 bilioane de barili de petrol. În ciuda acestui fapt rata șomajului în rândurile arabilor din Khuzestan este de 15-20%, iar analfabetismul depășește procentul de 50%. Un milion din cei patru milioane de arabi khuzi trăiesc în mahalale urbane, iar în fiecare an sunt distruse case aparținând aceste minorități pentru a pune în aplicare proiecte sponsorizate de guvernul iranian.
Pe lângă rezervele de petrol Khuzestanul este cunoscut și ca una dintre cele mai bogate regiuni ale Iranului din punctul de vedere al agriculturii. Râul Karoun străbate provincia, punând la dispoziție apă potabilă și găzduind, totodată, rutele comerciale către Iran și în interiorul Golfului Persic. Devierea cursului râului Karoun de către guvernul iranian pentru inițierea unor proiecte de pompare a petrolului și dezvoltare de fabrici bazate pe energie hidroelectrică și apă a dus la crearea unui dezastru ecologic întrucât mlaștinile s-au transformat în câmpuri de apă sărată, iar teritoriul a devenit deșert. Pierderea teritoriului fertil a dus la malnutriție severă și o rată mare de mortalitate în rândurile populației din Khuzestan.

Separatismul arab din Khuzestan
Există un conflict etnic între arabii din partea de vest a Khuzestanului și guvernul iranian. Mișcarea separatistă arabă din vest încearcă să pună bazele unui stat autonom. Guvernul iranian neagă existența discriminării etnice sau a vreunui conflict în zonă.

Există diverse grupuri separatiste care activează în exil, dar nu există un partid politic care să reprezinte arabii din Khuzestan sau celelalte minorități. Din cauza ideologiilor și a tacticilor diferite, a loialității tribale sau a ambiției personale aceste grupuri nu au format până în prezent un front unit. Unii militează pentru rezistența armată, în timp ce alții cred în soluționare pe cai pașnice. Cei mai mulți fac referire la întreaga provincie Khuzestan cu termenul al-Ahwaz (care definește, în realitate, doar o regiune din sud-vestul provinciei).
În funcție de dezideratele lor, grupurile separatiste se împart în două filiere: cei care caută să pună bazele unui stat independent și cei care doresc autonomie regională într-un Iran federal. Printre aceste grupuri se numără Partidul Islamic al Reconcilierii (a cărei activitate a fost interzisă în 2006 de către guvernul iranian), Partidul Renașterii Arabe din Ahwaz (grup separatist care militează pentru rezistență armată; a fost creat de către guvernul sirian și în prezent activează din Canada), Partidul Democratic al Solidarității cu arabii al-Ahwaz (grup cu vederi non-violente și care activează din Marea Britanie), Organizația pentru Eliberarea Ahwazului (cu baza în Olanda; este un grup secular pan-arabist care dorește independență față de Iran; este alcătuit din rămășițele a trei mari grupuri separatiste sprijinite de Irak).

Frontul Democratic al arabilor din Al-Ahwaz este un grup separatist a cărei activitate este dedicată obținerii independenței provinciei Khuzestan față de guvernul iranian și întemeierii unui stat arab cu guvernare de influență marxistă. Grupul activează în prezent din Londra, fiind expulzat în trecut din Iran de către guvernul iranian și este considerat unul dintre cele mai active dintre grupurile separatiste ale arabilor din Khuzestan. Având caracter de organizație politică, grupul militează pentru recunoașterea internațională a existenței discriminării față de arabii din Khuzestan și este suspectat de legături directe cu agitația separatistă care are loc în provincie, fiindu-i atribuite câteva atacuri teroriste pe care nu și le-a asumat.

Drepturile omului
În timp ce arabii din Khuzestan se bucură de câteva drepturi în constituția iraniană, în practică și prin excludere socială sunt supuși discriminării. Aceștia se confruntă cu restricții în ceea ce privește utilizarea limbii arabe în școli și nu numai. Negarea identității arabe s-a manifestat și prin înlocuirea toponimelor de origine arabă din provincie cu denumiri din limba farsi. În timp ce regimul moderat al lui Khatami a făurit legi pentru a remedia situația populației arabe, venirea la conducere a lui Ahmadinejad a dus la abolirea lor.

Referințe

Grupuri etnice din Iran
Diaspora arabă


Air Canada Silver Broom 1984 var det 26. VM i curling for mænd. Turneringen blev arrangeret af International Curling Federation og afviklet i Memorial Auditorium i Duluth, Minnesota, USA i perioden 2. – 8. april 1984 med deltagelse af ti hold. USA var VM-værtsland for tredje gang, og det var anden gang at Duluth var værtsby – første gang var i 1976.

Mesterskabet blev for anden gang i dets historie vundet af Norge, som besejrede Schweiz med 8-5 i finalen. Tredjepladsen gik til Sverige, som tabte 3-5 til Norge i semifinalen. Norges vinderhold kom fra Snarøyen Curling Club i Oslo og bestod af Eigil Ramsfjell, Sjur Loen, Gunnar Meland og Bo Bakke.

Danmark blev repræsenteret af et hold fra Gentofte Curling Club bestående af Christian Thune, Niels Siggaard, Jens Møller og Torsten Søndergaard. Holdet endte på niendepladsen efter en sejr og otte nederlag.

Resultater

De ti deltagende hold spillede en enkeltturnering alle-mod-alle. De fire bedst placerede hold i grundspillet gik videre til semifinalerne.

Grundspil

Slutspil

Samlet rangering

Kilder / eksterne henvisninger
 http://results.worldcurling.org/Championship/Details/34

1984
Sport i 1984
Curling i USA
Sport i Minnesota
Sport i Duluth

Silver Broom 1984


Loharu (en hindi: लोहारू ) es una ciudad de la India en el distrito de Bhiwani, estado de Haryana.

Geografía
Se encuentra a una altitud de 273  a 317 km de la capital estatal, Chandigarh, en la zona horaria UTC +5:30.

Demografía
Según estimación 2011 contaba con una población de 13 679 habitantes.

Referencias

Enlaces externos
 Este artículo contiene datos geográficos extraídos de Google Earth.

Localidades de Haryana

Loharu


Barkenholm Almanya'nın kuzeyinde Schleswig-Holstein eyaletinde, Dithmarschen iline bağlı bölge. 5,11 km² yüzölçümüne sahiptir. Nüfusu, 31 Mart 2010 itibarıyla 173 olarak tespit edilmiştir. Belediye Başkanlığı Hans-Werner Urbrock tarafından yürütülmektedir.

Dış bağlantılar
 www.amt-hennstedt.de

Barkenholm


هنا قائمة ببطولات أستراليا المفتوحة لسنة 2001:

الكبار

فردي رجال

 أندريه أغاسي هزم  ارنو كليمان, 6-4, 6-2, 6-2

فردي سيدات

 جينيفر كابرياتي هزم  مارتينا هينغيز, 6-4, 6-3

زوجي رجال

 يوناس بورغمان و تود وودبريدج هزم  بايرون بلاك و ديفيد براينوسيل, 6-1, 5-7, 6-4, 6-4

زوجي سيدات

 سيرينا ويليامز و فينوس ويليامز هزم  ليندسي دافنبورت و كورينا مورارايو, 6-2, 2-6, 6-4

زوجي مختلط

 كورينا مورارايوو  إيليس فيريرا هزم  باربرا سشيت و جوشوا إيغل, 6-1, 6-3

الشباب

فردي أولاد
 جانكو تيبساريفيك هزم  ياو تزاو وانغ, 3-6, 7-5, 6-0

فردي بنات
 إيلينا يانكوفيتش هزم  صوفيا أرفايدسون, 6-2, 6-1

زوجي أولاد
 ياتاي أبو غزير و لوتشيانو فايتولو

زوجي بنات
 بيتر كيتكوفسكا و باربورا سترايكوفا

ملاحظات

أحداث يناير 2001 الرياضية في أوقيانوسيا
بطولات أستراليا المفتوحة حسب السنة
رابطة محترفات التنس 2001
رابطة محترفي التنس 2001
ملبورن في عقد 2000
كرة المضرب في 2001
كرة مضرب أسترالية في 2001
أحداث يناير 2001 الرياضية في أستراليا

أستراليا المفتوحة 2001


Herşey Yolunda, Soner Arıca'nın 18 Temmuz 1997'nin başlarında yayınladığı müzik albümü.

Albüm künyesi
 Süpervizör: Soner Arıca
 Stüdyo: Atlantis
 Kayıt: Candar Köker
 Mixing-Editing: Deneb Pinjo
 Mastering: Deneb Pinjo
 Grafik tasarım: Sanart Reklam
 Kkreatif direktör: Nihat Odabaşı
 Fotoğraf: Yaşar Saraçoğlu
 Styling: Barbaros Altuğ

Albümdeki şarkılar
 Efkârlıyım, (Söz: Soner Arıca, Müzik: Soner Arıca & Sezgin Gezgin, Düzenleme: Sezgin Gezgin)
 Candan Sev, (Söz: Soner Arıca, Müzik & Düzenleme: Volga Tamöz)
 Kurtar Beni, (Söz: Soner Arıca, Müzik & Düzenleme: Sezgin Gezgin)
 Ağla Gönlüm, (Söz: Soner Arıca, Müzik & Düzenleme: Sezgin Gezgin)
 Benden Kaçma, (Söz: Soner Arıca, Müzik: Soner Arıca & Sezgin Gezgin, Düzenleme: Sezgin Gezgin)
 Herşey Yolunda, (Söz: Soner Arıca, Müzik: Özbek Halk Şarkısı, Düzenleme: Sezgin Gezgin)
 Ben Olmadan, (Söz & Müzik: Soner Arıca, Düzenleme: Sezgin Gezgin)
 Sen Türküler Söyle, (Söz & Müzik: Soner Arıca, Düzenleme: Sezgin Gezgin, Intro: R.Venesiano)
 Sarhoş, (Söz & Müzik: Aşık Mahsuni Şerif, Düzenleme: Sezgin Gezgin)
 Gurbet Akşamları, (Söz: Soner Arıca, Müzik: Soner Arıca & Sezgin Gezgin, Düzenleme: Sezgin Gezgin, Intro: Kitaro)

Kaynakça
 www.sonerarica.net

Soner Arıca albümleri
1997 albümleri

Herşey Yolunda (Soner Arıca albümü)


Das Museum Aš Völkerkunde und Textilmuseum () befindet sich in dem restaurierten Nachfolgebau des Fabrikanten Klaubert, der das Gebäude an der Stelle des ehemaligen Schlosses der Familie von Zedtwitz neben der St.-Nikolaus-Kirche errichten ließ. Auf dem Schlossberg befinden sich Spuren der ehemaligen Wehrmauern, die in einer Parkanlage und über Fußgängerwege zugänglich sind. Auf dem Außengelände des Museums sind Grabmäler des früheren evangelischen Friedhofs als Teil eines Lapidariums ausgestellt.

Das Museum befasst sich mit der Geschichte der Stadt und der näheren Umgebung (siehe auch Ascher Ländchen). Zu den Ausstellungsobjekten zählen mehrere Steinkreuze und Graphiken von weiteren Steinkreuzen aus der Umgebung. Von dem Adelsgeschlecht der Zedtwitz sind mehrere Epitaphien erhalten geblieben, die sich ursprünglich im Umfeld der evangelischen Kirche, die 1960 einem Brand zum Opfer fiel, befanden. Der historische Stadtkern ist als Modell nachgebaut. Unter anderem sind von den zahlreichen Denkmälern der Stadt Entwurfsskizzen des Goethedenkmals zu sehen. Produkte, Firmengeschichte und Produktionsmittel veranschaulichen die Phase der Industrialisierung. Dazu gehören der Grundriss und Ansichten des Bahnhofs.

1986 eröffnete man eine Ausstellung zur Entwicklung der regionalen Textilindustrie von den Anfängen der Textiltechnik (Spinnerei, Weberei, Strickerei, Färberei) bis in die Mitte des 20. Jahrhunderts. Die Exponate der Webstühle und Strickmaschinen sind funktionsfähig. Einen weiteren Schwerpunkt bildet neben der Handschuhherstellung die Kleidermode vom Ende des 19. bis zum Anfang des 20. Jahrhunderts.

Literatur
 Magdalena Šmrhová: Asch und Umgebung in alten Ansichten. Hostivice 2011, ISBN 978-80-86914-34-3.

Aš
Bauwerk in Aš
As
As
As
Wikipedia:PuB/Bautyp

Stadtmuseum Aš


La Virgen del Valle es una advocación de la Virgen María venerada en la localidad de Llamas de Cabrera (León), en la comunidad autónoma de Castilla y León.

Se celebra desde muy antiguo una romería en honor de la Virgen del Valle en el pueblo de Llamas de Cabrera (León). La ermita está situada a unos pocos kilómetros del pueblo, rodeada de grandes montañas como toda la comarca. En ocasiones, se lleva en procesión la imagen de la patrona del pueblo al encuentro de la Virgen del Valle, situada en la ermita. Tradicionalmente, las gentes de los pueblos de la zona le tienen gran fe y devoción a esta Virgen, celebrándose todos los años grandes romerías (si el mal tiempo no las desluce), con varias misas a lo largo del día, procesión de la Virgen, bailes con orquesta, eventos deportivos,...Todo ello coronado con el disfrute de una jornada festiva, con comida y merienda campestre, y el reencuentro de familiares y amigos, que vienen tanto de los pueblos del contorno como de lugares más lejanos.

Actualmente, desde hace bastantes años, esta romería se celebra el primer domingo después de Semana Santa, aunque antiguamente se hacía el lunes después de ese primer domingo. Pero, con la emigración de los cabreireses buscando una vida mejor, se decidió pasar la festividad al domingo para así facilitar la asistencia de los residentes en los lugares más alejados. Por el mismo motivo, se vuelve a celebrar el primer domingo del mes de agosto otra romería igual. En esa fecha, se le suele denominar "Fiesta del emigrante". En este período vacacional, regresan los devotos de la Virgen del Valle que, por residir muy lejos, no pudieron asistir a la romería celebrada en la primavera.

Advocaciones marianas de Castilla y León
Esculturas de la Virgen María en Castilla y León
Arte de la provincia de León

Virgen del Valle (Llamas de Cabrera)


Skobøl Sogn (på tysk Kirchspiel Schobüll) er et sogn i det sydvestlige Sydslesvig, tidligere i Sønder Gøs Herred (Husum Amt), nu en del af Husum Kommune i Nordfrislands Kreds i delstaten Slesvig-Holsten.

I Skobøl Sogn findes flg. stednavne:
 Halebøl (Halebüll)
 Hokkenbøl (Hockensbüll)
 Lund
 Skobøl (Schobüll)
 Skobøl Bjerg

Litteratur
 Jens Peter Trap: Statistisk-topographisk beskrivelse af hertugdømmet Slesvig, Kjøbenhavn 1864, side 237

Eksterne henvisninger
 Skobøl Menighed / Kirchengemeinde Schobüll

Sogne i Sydslesvig

Skobøl Sogn


Marc Kragelund Møgelbjerg er en dansk styrkeløfter, der har vundet flere medaljer, har vundet EM mesterskaberne i bænkpres i Helsingborg, Sverige 2018, og er femdobbelt danmarksmester.

Han blev født på Silkeborg Sygehus d. 30 September 1975. Han er opvokset i Hammel midtjylland, skiftevis ved sine forældre (Mona Linda Kragelund Meineche, Erik Møgelbjerg). Udover sine forældre, har han to yngre halvsøskende ved navn Monica og Thor.
Han blev d. 20 August 2005, gift med sin nuværende hustru Louise Edemann Møgelbjerg, og har sammen med hende to børn, som er henholdsvis fra 7. Juni 2002 (Mathias Edemann Møgelbjerg) og 30. November 2004 (Simone Edemann Møgelbjerg).

Marc begyndte i 1992 på Silkeborg Handelsskole som 17 årig, han startede sin karriere i regnskabs branchen. Han fik sit første rigtige job med fast indtægt i virksomheden Wavin, hvor han havde stillingen som regnskabsassistent. Her var han i to år under uddannelse. Herefter havde han en kort periode på et par måneders tid, hvor han arbejdede som murerarbejdsmand. Det varede dog ikke længe før han blev Autofins handyman. Han tog hånd om alle slags opgaver, men var originalt ansat som lagerchef. Her var han i mere end 20 år indtil han bestemte sig, at han ville prøve noget andet. Han blev derfor, mange år senere murerarbejdsmand igen..

Han har løbende interesseret sig for styrkeløft, og med tiden gjort det til en hobby, han dyrker flere gange om ugen.
Han er træner fast i Bjerringbro i Gudenådalens styrkeløft klub (GSK), hvor han henholdsvis træner selv, men også hjælper andre på vej.

Styrkeløftere fra Danmark

Marc Møgelbjerg


Nicolas-Joseph Chartrain (* um 1740 in Lüttich; † 1793 in Paris) war ein aus dem heutigen Belgien stammender Geiger und Komponist der Klassik.

Leben
Nicolas-Joseph Chartrain gehörte zu jenen aus Lüttich stammenden Komponisten, die im 18. Jahrhundert erfolgreich in Paris wirkten, wie Jean-Noël Hamal, Antoine-Frédéric Gresnick oder André-Ernest-Modeste Grétry. Erste Hinweise auf sein Wirken stammen von 1772, als er Anstellungen als Violinist an der Pariser Oper und dem Concert spirituel erhielt. Bei Letzterem trat er zwischen 1777 und 1779 zwölf Mal erfolgreich mit aus seiner Feder stammenden Violinkonzerten auf, auch führte er dort mehrere seiner Sinfonien auf. Im Mercure de France wurde sein Violinspiel mit folgendem Vergleich gewürdigt; "il a fait pour le violon ce que Monsieur Couperin fait pour l'orgue depuis vingt ans".

Werk
Der Hauptteil von Chartrains kompositorischem Schaffen liegt im Bereich der Kammermusik, mit dem Schwerpunkt auf Streichermusik. Zu seinen veröffentlichten Werken gehören insgesamt 42 Streichquartette, 6 konzertante Trios in der eher selten vorkommenden Besetzung für 2 Violinen und Bratsche, Sonaten für Violine und Bass, Duos für Violine und Bratsche sowie Cembalosonaten mit Begleitung einer Violine (1783). Zwei Konzertante Sinfonien op. 2 (1778) und op. 15 (1782) sowie fünf zwischen 1777 und 1782 entstandene Violinkonzerte. 6 Symphonies Op.9 (Six Simphonies a deux violons, alto et basse, deux hautbois, deux cors ad libitum).

Von seinen drei Bühnenwerken gelangten lediglich zwei zur Aufführung.
 "Le Lord supposé" (Libretto von Oisemont), Comédie, in 3 Akten (22. Febr. 1776 Paris, Comédie-Italienne)
 "L'Avocat Patelin" (Libretto von Joseph Patrat nach David-Augustin de Brueys), Opéra comique in 2 Akten (21. Januar 1792 Paris, Théâtre Montansier)
 "Alcione" (Antoine Houdar de la Motte), tragédie lyrique in 5 Akten (nicht aufgeführt)

Weblinks

Einzelnachweise

Komponist (Belgien)
Komponist (Klassik)
Komponist (Oper)
Klassischer Geiger
Belgier
Geboren im 18. Jahrhundert
Gestorben 1793
Mann

Nicolas-Joseph Chartrain


Matematik, fizik, kimya, biyoloji ve astronomiyi kapsayan bilimler topluluğuna temel bilimler denir. Diğer bilim dallarına 'temel' oluşturdukları için bu adla anılırlar.

Temel bilimler


Yves Le Dû, né le  à Tréguier, mort le  à Perros-Guirec, est un combattant des Forces françaises libres pendant la Seconde Guerre mondiale, Compagnon de la Libération.

Biographie

Yves Le Dû naît à Tréguier dans les Côtes-du-Nord le . Fils d'un transporteur et négociant, il effectue des études commerciales puis travaille dans l'entreprise familiale.

Pendant la Seconde Guerre mondiale, Yves Le Dû entend l'appel du 18 Juin par le général de Gaulle et y répond. Il passe en Angleterre et s'engage le  dans les Forces françaises libres.

Le Dû est d'abord nommé à la  batterie d'artillerie au Levant, plus tard le  régiment d'artillerie coloniale, le  RAC, puis envoyé en Afrique occidentale française, où il prend part en septembre 1940 à la bataille de Dakar. Il participe ensuite à la campagne d'Érythrée puis en 1941 à la campagne de Syrie où il est gravement blessé le 10 juin 1941 par des éclats d'obus lors d'une attaque au sud de Damas. Il est amputé de la jambe droite, et créé Compagnon de la Libération par décret du .

Nommé ensuite à Beyrouth au Liban en janvier 1942, il y sert auprès des Forces navales françaises libres (FNFL). Il revient en Angleterre en mai 1942, et continue à Portsmouth de servir les FNFL. Il est second-maître mécanicien à la fin de la guerre.

Après la guerre, Le Dû travaille de nouveau dans le commercial, puis travaille à la mairie du  arrondissement de Paris.

Yves Le Dû meurt le  à Perros-Guirec ; il est enterré au cimetière de Tréguier.

Décorations
 .
 , par décret du .
 .

Notes et références

Bibliographie
 .
 .

Voir aussi

Articles connexes
 Appel du 18 Juin
 Résistance intérieure française
 Forces françaises libres
 Compagnon de la Libération – avec la liste des Compagnons.

Liens externes

 .
 .

Militaire des Forces françaises libres
Résistant français
Officier de la Légion d'honneur (date non précisée)
Compagnon de la Libération
Titulaire de la médaille militaire
Naissance en mai 1920
Naissance à Tréguier
Décès en mai 2003
Décès à Perros-Guirec

Yves Le Dû


Octav Șuluțiu () a fost un scriitor și critic literar român.

Biografie
S-a născut pe 5 noiembrie 1909 la București, ca fiu al croitorului Gheorghe Șuluț și al soției acestuia, Victoria (n. Pigarovsky). Provenea dintr-o familie mixtă (tatăl său era român, iar mama sa era poloneză) și era un strănepot pe linie paternă al mitropolitului greco-catolic Alexandru Sterca-Șuluțiu. A rămas orfan de mic și a dus o viață chinuită, fiind bolnav și având o soră în spital. A urmat studii primare și gimnaziale la București (1921–1926), apoi studii secundare, ca bursier, la Liceul "Mihai Viteazul" din București (1926–1928), absolvind examenul de bacalaureat în 1928. A studiat apoi la Facultatea de Litere și Filosofie a Universității din București (1928–1931), specializându-se în limbile română și franceză.

După absolvirea studiilor universitare, a activat ca profesor suplinitor de limba franceză la Liceul "Unirea" din Focșani (1931–1933), apoi ca profesor titular de limba franceză la Școala Normală "Iosif Vulcan" din Oradea (1933–1935) și la Liceul "Andrei Șaguna" din Brașov (1935–1942). I-a avut ca elevi în perioada brașoveană a carierei sale didactice pe viitorul poet Lucian Valea (care îi face un portret respectuos în volumul de memorii Oameni pe care i-am iubit, publicat în 1977) și pe viitorul profesor Dumitru Cazacu (care-l evocă în cartea Străzi, case, oameni la Brașov (2011) a Steluței Pestrea Suciu).

S-a întors în 1942 la București, unde a fost numit inspector la Subsecretariatul de Stat pentru Educație Școlară al Ministerului Cultelor și Instrucțiunii Publice (1942) și a predat apoi ca profesor de limba și literatura franceză la Liceul "Gh. Șincai" din București (1946–1947) și la Liceul "Mihai Viteazul" din București (1947–1949). Moartea fiicei sale la vârsta de doi ani a reprezentat o tragedie personală care l-a marcat.

Octav Șuluțiu a murit pe 9 februarie 1949 la București, în urma unei congestii cerebrale, la vârsta de 39 de ani. În deceniile rmătoare s-a așternut uitarea peste viața și activitatea literară ale prozatorului și criticului literar. Scrierile lui Octav Șuluțiu au fost redescoperite abia în anii 1970 prin eforturile criticului și istoricului literar Nicolae Florescu, care a publicat unele scrieri originale (Scriitori și cărți, Jurnal) și a reeditat și prefațat romanul Ambigen, și mai târziu prin monografia Portret de scriitor: Octav Șuluțiu (Editura Universității Transilvania din Brașov, 2017) al Ancăi Bădulescu, care a fost la origine o teză de doctorat în filologie.

Activitatea publicistică

Cronicar literar
Debutul publicistic al lui Octav Șuluțiu a avut loc în anul 1927 cu articolul "Primul romancier român", care a apărut în Revista literară a Liceului "Sf. Sava". El a publicat cronici literare în publicațiile interbelice și postbelice Ultima oră, Propilee literare, Dreptatea, Bilete de papagal, Săptămâna literară, Azi, Radical, Vremea, Reporter, Viața literară,Rampa, România literară (condusă de Cezar Petrescu), Axa, Familia (unde a scris rubrica Scriitori și cărți), Kalende, Herald, Zodiac, Revista Fundațiilor Regale, Universul literar, Luceafărul (Sibiu, 1945), Saeculum, Viața Românească, Tribuna, Națiunea etc. Pentru o perioadă a fost principalul cronicar literar al revistei România literară.

Octav Șuluțiu s-a remarcat ca unul dintre cei mai activi cronicari literari români din perioada interbelică, alături de Șerban Cioculescu, Vladimir Streinu, Pompiliu Constantinescu, Mihail Sebastian, Ion Biberi și Perpessicius (pe care-l numește "cel mai atent și prob informator asupra fenomenului literar românesc"). Au fost publicate trei cărți cu cronici literare scrise de Șuluțiu: una antumă: Pe margini de cărți (Sighișoara, 1938) și două postume: Introducere în poezia lui George Coșbuc (București, 1970) și Scriitori și cărți (București, 1974). Primele două volume de cronici literare conțin recenzii ale cărților unor scriitori mai vechi (Mihai Eminescu, Nicolae Iorga) și îndeosebi ale poeților, prozatorilor și criticilor contemporani, reușind să contureze, potrivit istoricului literar Ion Buzași, "o panoramă a literaturii române interbelice, cu multe judecăți critice viabile, cu puține erori de percepție artistică, dar toate mărturisind o exemplară onestitate critică". Volumul Pe margini de cărți tratează, în plus, câteva aspecte de teorie literară, încercând să elucideze deosebirea dintre cronică și critică literară și să prezinte sensurile unor noțiuni precum "autentic", "original" și "estetic".

În afara cronicilor literare și recenziilor critice, Șuluțiu a intenționat să scrie două studii monografice: unul despre Lucian Blaga și altul despre George Coșbuc. În timp ce studiul monografic despre Blaga a fost abandonat, studiul critic dedicat poeziei lui George Coșbuc a început să fie scris în perioada postbelică, nemaifiind însă definitivat din cauza sfârșitului prematur al autorului. A fost publicat postum în 1970, sub titlul Introducere în poezia lui George Coșbuc, și nu a mai suscitat mare interes datorită apariției între timp a unor studii scrise dintr-o perspectivă diferită de istorici literari contemporani. Volumul a fost întâmpinat cu rezerve de Ov. S. Crohmălniceanu într-o recenzie publicată în revista România literară, rezerve pe care Ion Buzași le consideră "în mare parte nejustificate". Studiul lui Șuluțiu evidențiază "energetismul coșbucian" ca trăsătură dominantă a operei sale poetice și menționează, de asemenea, activitatea de traducător a scriitorului, care inaugurează un șir al traducătorilor-poeți în literatura română: Șt. O. Iosif, Octavian Goga, Al. Philippide, Ion Pillat, Lucian Blaga, Ștefan Aug. Doinaș etc.

Prozator
Octav Șuluțiu a fost apropiat de curentul filozofic trăirist, caracterizat prin dorința de trăire febrilă, prin criza sufletească și printr-un "carpediemism" de secol XX. Astfel, într-o însemnare realizată în 21 septembrie 1932 în jurnalul său literar, el afirma că generația tânără din România anilor '30 simțea o stare de sufocare și o nevoie acută de afirmare: "Generația noastră tânără suferă de grabă. Ar vrea să se facă totul repede și bine. De aici surse de mari necazuri. Nu știm să așteptăm!".

Romanul Ambigen (1935) a materializat aceste experiențe, depășind cadrul ideologic inițial și devenind un document moral interesant. Personajul principal, Di, este un erou lipsit de voință și complexat, șovăitor în relațiile cu femeile, care aspiră spre iubiri ideale (Ata, Iudith, Eveline), dar se căsătorește cu prostituata Elina, patroana unui bordel. Titlul romanului simbolizează coexistența în fiecare om în procente diferite a unui bărbat și a unei femei, ceea ce explică lipsa de voință și nehotărârea personajului. Apariția cărții a provocat un scandal literar, autorul fiind acuzat de imoralitate. Romanul a fost considerat "roman de introspecție" (Pompiliu Constantinescu), "roman-confesiune" (Vladimir Streinu) sau "jurnal subiectiv" (Perpessicius), conformându-se, potrivit lui Ion Buzași, exigențelor "autenticismului literar". Eugen Lovinescu scotea în evidență discernământul analitic și "o neașteptată îndemânare stilistică" ale autorului în prezentarea personajului principal. Cu toate că a fost primit cu elogii, Șuluțiu s-a plâns de "superficialitatea înspăimântătoare" a recenziilor critice.

Cel de-al doilea roman al lui Șuluțiu, Mântuire (1943), este, de asemenea, un roman de analiză psihologică, care folosește introspecția și monologul interior ca mijloace literare. Personajul principal este Leon Martinescu, subprefectul unui județ de provincie, care, la fel ca un erou dostoievskian, suferă o dedublare stranie ca urmare a unei vini imaginare și ajunge să se identifice, pentru mântuirea omenirii, cu un criminal în serie. Această carte a fost distinsă cu Premiul Societății Scriitorilor Români în 1943.

Monografia Brașov (1937), pe care istoricul literar Ion Buzași o consideră "poate cea mai bună carte a lui Octav Șuluțiu", a trecut aproape neobservată la momentul apariției sale. Singura recenzie i-a aparținut scriitorului Mihail Sebastian, prietenul autorului. Monografia prezintă "caracterul național românesc" al orașului de la poalele Tâmpei prin evocarea "fantomelor trecutului" (vechi cărturari, scriitori, ierarhi, boieri și domnitori munteni și moldoveni ce au trecut prin oraș și s-au stabilit aici), dar scoate în evidență și componenta multiculturală a orașului (umanistul Johannes Honterus și mișcarea culturală maghiară). Cronicarii literari subliniază caracter afectiv al monografiei, ca urmare a existenței a numeroase pagini de proză descriptivă poetică care încearcă evocarea unei atmosfere proprii a orașului.

Jurnalul lui Șuluțiu, publicat postum abia în 1975, conturează un autoportret al scriitorului, descoperind structuri sufletești similare între autor și personajul principal al romanului Ambigen, prezintă relațiile de prietenie cu Eugen Ionescu și Eugen Jebeleanu, poveștile de dragoste ale autorului (o iubire tinerească pentru Kitty și dragostea marcată de suferință și gelozie pentru Lidia Manolovici, ca urmare a rivalității cu Anton Holban) și mai ales pasiunea stăruitoare pentru scris. Istoricul literar Ion Buzași identifică asemănări între jurnalul lui Șuluțiu și jurnalul lui Pavel Dan, ca urmare a unor similitudini între viețile scurte ale celor doi scriitori.

Pe lângă creațiile literare proprii, Octav Șuluțiu a tradus din limba rusă, împreună cu Eugenia Hariton, romanul Al patrulea obstacol (1946) de Elena Ilina.

Opera literară
 Ambigen, roman, cu gravuri de Ion Anestin, Ed. Vremea, București, 1935; ediție a II-a îngrijită de Mihaela Constantinescu, prefață de Nicolae Florescu, Ed. Jurnal Literar, București, Col. Capricorn, 1992; ed. a III-a, Ed. Hoffman, București, 2020;
 Brașov, cu 44 figuri în text, Fundația pentru Literatură și Artă "Regele Carol II", București, 1937; ed. a II-a, Ed. Suvenir, Brașov, 2017; ed. a III-a, Ed. Ars Docendi, București, 2019;
 Pe margini de cărți, subtitlu "Seria întâi (M. Eminescu – Regina Maria – N. Iorga – T. Arghezi – Lucian Blaga – Gib I. Mihăescu)", critică literară, Ed. Miron Neagu, Sighișoara, 1938;
 Mântuire, roman, Ed. Socec & Co., București, 1943;
 Introducere în poezia lui George Coșbuc, cuvânt introductiv de Dumitru Micu, Ed. Minerva, București, 1970;
 Scriitori și cărți, ediție îngrijită, tabel cronologic și prefață de Nicolae Florescu, Ed. Minerva, București, 1974;
 Jurnal, ediție îngrijită, prefațată și adnotată de Nicolae Florescu, Ed. Dacia, Cluj-Napoca, 1975.

Traduceri
 Elena Ilina, Al patrulea obstacol, roman, cu 10 fotografii originale, Casa Școalelor, București, 1946 (în colaborare cu Eugenia Hariton).

Imagini

Note

Bibliografie
 Aurel Sasu, Dicționar biografic al literaturii române, vol. II (M–Z), Ed. Paralela 45, București, 2004, pp. 677–678.

Nașteri în 1909
Decese în 1949
Critici literari români
Romancieri români
Decese cauzate de accident vascular

Octav Șuluțiu


O, tempora!, televizijska emisija Laudato TV. Naziv dolazi prema latinskoj O tempora, o mores!. Emisija se prikazuje od 26. siječnja 2020. godine. Emisija se bavi vremenima i običajima i stavljanjem stvari u pravi kontekst. U emisiji svoje misli, riječi i stavove o aktualnoj ili više-manje svevremenskoj temi, kojoj se više ili manje čudimo, govore vrhunski intelektualci upućenima u predmet razmišljanja. U emisiji se prikazuje što pojedini događaj znači za nas danas te što stoji u pozadini tog fenomena na duhovnoj, društvenoj i psihološkoj razini. Razgovori s gostima su sažeti i fokusirani, u prirodnom eksterijeru. Tu su aktualni komentari i primjeri iz suvremenog društva kroz koje doznajemo nešto novo. Uz malu dozu humora gledatelje se upućuje propitati nametnute stavove kroz medije, društvo i društvene mreže i doći do konkretnih zaključaka i uvida. Prva emisija posvećena je političkoj korektnosti. Urednik je Stanko Stojić.

Izvori

Vanjske poveznice
YouTube Najava emisije, kanal Laudato TV

Rimokatolička Crkva u Hrvatskoj
Hrvatske televizijske emisije

O, tempora!


Familieidyl hos Kunstnerparret Salto Juli 1922 er en dansk dokumentarfilm fra 1922.

Handling

Eksterne henvisninger

Dokumentarfilm fra Danmark
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1922


Raúl Gloodtdofsky Fernández (n. 1952) es un militar uruguayo, con el rango de General de División. Es, desde 2010, comandante del Grupo de Observadores Militares de las Naciones Unidas en India y Pakistán (UNMOGIP) remplazando al surcoreano Kim Moon Hwa. Raúl Gloodtdofsky ha ocupado altos cargos dentro del Ejército de Uruguay y del Ministerio de Defensa: Comandante de la División de Ejército III, jefe del Centro de Altos Estudios Nacionales y asesor presidencial, entre otros. En relación con las Naciones Unidas, Gloodtdofsky ha participado en la Misión de Estabilización de las Naciones Unidas en Haití, ha sido asesor militar en la misión permanente de Uruguay ante las Naciones Unidas entre los años 2001 y 2003, y en 2001 participó como observador militrar del UNMOGIP.

Referencias

Generales de Uruguay

Raúl Gloodtdofsky Fernández


قفار، وقديماً (الهييماء). هي منطقة تاريخية تقع في جنوب غرب مدينة حائل في المملكة العربية السعودية ويعود تأسيسها إلى القرن الثامن الهجري قرابة عام 750هـ على يد قبائل بني تميم العريقة وهي بذلك تكون من أقدم المدن النجدية، وفيها أثار قصور ومزارع كثيرة ومن أشهرها قصر غياض الذي أستخدمه بنو تميم لصد حملات العسكر الأتراك زمن الدولة السعودية الأولى، وقد خرج أفواج من أهلها وأسسوا بلدان أخرى كثيرة في منطقة حائل.

الموقع
تقع قفار في سفح جبل أجا الشرقي في جنوب غرب مدينة حائل وتكاد تلتحم بها الآن مع زيادة العمران ونمو البناء الحديث.

التاريخ
قَفَار بلدة أثرية، بعيدة الذكر خرج منها أفواج بشرية غفيرة على مر العصور، وقفار هي ما كان يُعرف قديماً باسم (الهُييماء)، المورد القديم الذي حدث به يوم من أيام العرب، وذكره شعراء الجاهلية بذلك كقول علقمة الفحل:

قفار أقدم من حائل
لم يطلق اسم حائل على مدينة حائل إلاّ في عهد متأخر كما ذكر الشيخ حمد الجاسر في معجم شمال المملكة وكانت الشهرة إلى ما قبل قرنين من الزمان لمدينة قفار ذلك أن اسم حائل كان يطلق على الوادي التي تقع قفار على ضفته الغربية وحائل كانت تُعرف بالقُرِّية.

باحثون ورحاله أجانب
زار قفار عدد من الباحثين والرحالين الأجانب كالمستشرق الفنلندي جورج أوغست فالين أوَّل رحَّآلة غربي زار جزيرة العرب وقد أفاض فالين في الحديث عن قفار كأكبر بلدة في المنطقة إبان زيارته لها في عام 1845 وأغناها وقد وصف ما يتميَّز به أهلها من الزهو والخيلاء وبأنهم أرستقراطيون في هيئتهم ومظهر حياتهم وأنَّ في قفار أكبر مخازن التَّمر والذَّرة في المنطقة.

قال فالين وفي الطَّرف الشرقي من القرية آثار خراب من بيوت وأسوار طين تثبت أنَّ السكان تحركوا مع الزمان غرباً مقتربين من الجبل وهو بهذا يشير إلى أسوار قلعة (غيّاض) العتيدة، التي شهدت هزيمة الحملات التركية أثناء غزو إبراهيم باشا للمنطقة. ومضى فالين يتحدث عن أهل قفار في لغتهم وملامح وجوههم وأحجام أجسامهم وطول قاماتهم اللافتة للنظر، والمميِّزة لهم حتى قال: (إنَّ بدو الجهات الغربية في شبه الجزيرة ومثلهم المصريون والسوريون يسألونني عن مميزات هؤلاء القوم).

و يحيط السور الأول بالمدينة السكنية في شمال ضاحية قفار الحالية وقد كانت قفار أكبر من مدينة من مدن حائل التي تتبعها الآن. ويضم السور الثاني مزارع المدينة ومحيطها الزراعي والريف المتصل بها أما السور الثالث فيمتد في أفقها الجنوبي والشرقي ليحمي مساحة من الأرض تقدر بثلاثين كيلو متر مربع كمراعي ويتصل هذا السور (غربا) بوادي الأديرع ليضمه ضمن السور الخارجي، هذا وقد تداخلت قفار حاليا مع مدينة حائل فغدت حيا من أحيائها.

وفي بلدة قفار أطلال تاريخية عظيمة من أسوار وقلاع وحصون وقصور لا تحصى؛ ومن أهم الموجودات حاليا نجد قصر غياض المشهور بحصانته حيث استبسل أهل قفار لصد حملات الدولة العثمانية ورد حملاتها.

حمى قفار
عُرفت قفار بمرض الحمَّى «حمّى قفار» الذي ظل يفتك بالناس لآماد طويلة.

ثمَّ اختفت جبال الفرع المهيبة التي يلفها شعاع ذهبي بين الماردية والكشرية فيما وراء بساتين قفار التي تغطي منطقة واسعة لكنها توحي بانطباع حزين يرمي بظلاله على الأطلال الكئيبة والبيوت المهجورة، كانت قفار في أحد الأوقات أكبر من حائل وفي السنوات الأخيرة يقول موسيل، اجتاح مرض الحمَّى القرية فقضى على النساء والأطفال بينما هلك الرجال في الحروب فأصبحت البيوت مهجورة والنخيل مهملة والبلدة مقفرة.

العمارة
هي إحدى المدن التي تتوافق معها خصائص المدن الإسلامية. حيث أنها تحتوي على سور يحيط بكامل المدينة. في كل جهة من جهاته الأربعة يوجد برج يصل طول البرج الواحد إلى 15م. وقد أستخدم الطين في بناء المدينة من حيث الأسوار والجدران والأبراج. أما الأسقف فقد استخدمت بعض الأشجار كالنخيل والأثل لتغطيتها. كما أن الحجارة استخدمت في بعض العناصر المعمارية في إنشائها. أما قفار اليوم فهي مدينة أصبحت عاجزة عن مقاومة عوامل الطبيعة والتي شارفت على أن تنهار.

وتعتبر قفار من المدن الغنية بالمياه العذبة الصالحة للشرب. حيث أنها تحتوي على مجموعة من الآبار العميقة. وتتميز تربتها بأنها خصبة زراعية ويعتبر شجر النخل والزيتون والعنب الأكثر تواجداً على أراضيها.

الحياة من جديد في قفار
لقد دبَّت الحياة من جديد في قفار وهي الآن بلدة ذات خدماتٍ عصرية حديثة؛ ومبانٍ عمرانية متطورة أمّا أسوارها وقلاعها القديمة، وقد وصفها بعض الباحثين بأنها تشبه استحكامات المدن العتيقة كالقاهرة وبكيِّن.
تفرع من قفار عدد من البلدان في المنطقة كسميراء والغزالة والروضة والمستجدة والسبعان وقصر العشروات وجفيفاء وضرغط والمهاش وقصير غضور ووسيطاء الحفن والسليمي.

قفار أكبر بلدان منطقة حائل
قال فهد العريفي: تعتبر قفار في الزمن الماضي من أكبر بلدان منطقة حائل وكان اهلها على جانب كبير من القوة والمنعة ولا يستطيع اقتحامها لقوتها وعلو شأنها أي غاصب مهما كانت قوته في ذلك الزمن.

صد العدوان التركي على قفار

وبعد سقوط الدرعية على يد إبراهيم باشا وبقوة وعتاد الدولة التركية التي كانت تبذلها سخية لحاكم مصر (محمد علي باشا) في سبيل تحطيم الحكام العرب الذين لا يدينون لها بالولاء والطاعة، فأرسل محمد علي حملة قوية للقضاء على حائل وقفار وما يتبعها من قرى وبوادي وقد اضطرت هذه القوة للبقاء على بعد حوالي ثلاثة اكيال في جنوبي شرق قفار وبنوا قصرا لا تزال اثاره قائمة وجلسوا ينتظرون حصول ثغرة في صفوف اهالي قفار يستطيعون من خلالها الولوج والسيطرة لكن وجود العدو لم يزد أهل قفار الا التفافا وتلاحما والوقوف صفا واحدا وقلبا واحدا للدفاع عن كيانهم واخذت القوة المعادية ترسل المتسللين إلى قفار لاستطلاع الامر

بناء سور قفار
ومن القصص المعروفة ان أهل قفار كانوا وقت اشتداد الحملة يتعاونون لبناء السور الشرقي لقفار ويقيمون الابراج ومن بينها برج غياض المعروف، فتسلل أحد عيون الحامية فصرفه احدهم وصاح هازجا:

عدو لبن، عدو طين، هاتوا حدا الرجاجيل

وكان أحد الرجاجيل المقصود هو هذا الغريب الذي يتجسس عليهم فما كان منهم إلا أن حملوا هذا الجاسوس ووضعوه على ظهر السور ووضعوا فوقه اللبن والطين وبنوا فوقه ولا تزال آثار عظامه باقية في برج غياض بقفار في الجهة الشرقية المقابلة لحصن القصير (تصغير قصر إلى اليوم) يقصد الدولة العثمانية وبعد أن تسلل اليأس إلى نفوس هذه القوة الغازية انسحبت تحت جنح الظلام وغادرت المنطقة مهزومة خاسرة.

ما كتبه الشعراء عنها
قال عنها الشاعر عبد الله خالد البكر التميمي:

وقال الشاعر دخيل الخوير:

مراجع

مدن منطقة حائل

قفار