Aderarea Serbiei la Uniunea Europeană este procesul prin care Republica Serbia încearcă să obțină primirea în Uniunea Europeană ca stat membru, și este pe ordinea de zi pentru .

La 7 noiembrie 2007, Serbia a inițiat un  (ASA) cu Uniunea Europeană. Acesta a fost un important reper al negocierilor de aderare ale Serbiei și a fost efectuat în urma avizului procurorului-șef pentru crime de război Carla Del Ponte, care a informat UE că această țară se conformează tribunalului, dar a stipulat că Ratko Mladić trebuie să se afle la Haga înainte de orice semnare oficială. Mladić a fost ulterior arestat la 26 mai 2011 și extrădat Tribunalului Penal Internațional pentru fosta Iugoslavie pentru a fi judecat. La 20 iulie 2011, Goran Hadžić a devenit ultimul fugar arestat. După unele întârzieri pe plan politic, UE a dezghețat acordul comercial cu Serbia și țările din Schengen au renunțat la a impune viză cetățenilor sârbi la 19 decembrie 2009.

Serbia a cerut oficial aderarea la Uniunea Europeană la 22 decembrie 2009, iar Comisia Europeană a recomandat acordarea statutului de  la 12 octombrie 2011.  După recomandarea Consiliului de la 28 februarie 2012, Serbia a primit  la 1 martie. La 28 iunie 2013, Consiliul European a aprobat concluziile și recomandările Consiliului de Miniștri de a începe negocieri de aderare cu Serbia. În decembrie 2013, Consiliul Uniunii Europene a aprobat deschiderea negocierilor de aderare a Serbiei în ianuarie 2014, și prima Conferință Interguvernamentală a avut loc la 21 ianuarie în cadrul Consiliului European de la Bruxelles.

Poziția guvernului sârb

Guvernul și-a stabilit inițial obiectivul de a adera la UE până în 2014, conform planului Papandreou - Agenda 2014.  Când și-a ținut cuvântarea în fața Parlamentului Serbiei în aprilie 2014, prim-ministrul desemnat Aleksandar Vučić a afirmat că negocierile cu Uniunea Europeană continuă cu speranța că până la sfârșitul mandatului Guvernului său aveau să fie terminate. El a afirmat și că acest proces va fi prioritar și că "dacă muncim mult, cred că Serbia poate deveni membru deplin al Uniunii Europene până la sfârșitul deceniului". În timpul vizitei înaltului reprezentant pentru afaceri externe și politică de securitate al UE, Catherine Ashton, la Belgrad, el a evaluat că Serbia are șanse să devină membru al UE până în 2025 și a reiterat că acela este obiectivul țării pentru reforme interne care trebuie definitivate până în 2023.

Guvernul sârb a declarat că statutul regiunii Kosovo nu ar trebui să fie legat de negocierile de aderare la UE. În septembrie 2012, comisarul UE pentru extindere, Štefan Füle, a negat că Uniunea Europeană va insista asupra recunoașterii Republicii Kosovo de către Serbia înainte de aderarea acesteia din urmă la organizație.

Disputa din guvern din 2008
Viceprim-ministrul  a semnat Acordul de Stabilizare și Asociere la 29 aprilie 2008. Vojislav Koštunica, prim-ministru al Serbiei la acea dată, s-a angajat la 2 mai 2008 să anuleze acordul după alegeri, numindu-l "un truc", "acordul lui Solana" și "semnătura Tadić-". După , s-au format o nouă majoritate parlamentară și un guvern fără adversari ai ASA. Noul premier, Mirko Cvetković, a anunțat transmiterea ASA pentru ratificare Parlamentului și în ianuarie 2009 guvernul sârb s-a angajat să implementeze obligațiile ce derivă din acord.

Potrivit unui studiu realizat de Centrul pentru Alegeri Libere și Democrație, în noiembrie 2009, susținerea pentru aderare în rândul sârbilor era de 71 la sută. Cu toate acestea, acest sprijin a mai scăzut ulterior, ajungând la aproximativ 60% la sfârșitul anului 2010 și 58% în decembrie 2014.

Poziția Uniunii Europene
Un prim obstacol pentru aderarea Serbiei la UE a fost cooperarea cu Tribunalul Penal Internațional pentru Fosta Iugoslavie (TPII), acesta fiind însă depășit după ce toți inculpații, dintre care ultimii au fost Ratko Mladić și Goran Hadžić, au fost extrădați către TPI. Ratko Mladić a fost arestat pe 26 mai 2011 și Goran Hadžić pe 20 iulie 2011.

Țările de Jos au fost la început un adversar puternic al semnării și ratificării  cu Serbia. Guvernul olandez a declarat că nu va ratifica ASA înainte ca Ratko Mladić să se afle în custodia TPI. Pe 15 septembrie 2008, Țările de Jos au înghețat partea comercială a ASA cu Serbia. După rezolvarea problemei extrădărilor, Țările de Jos sprijină acum activ eforturile Serbiei pentru aderarea la UE, iar Acordul de Stabilizare și de Asociere între UE și Serbia a fost ratificat de această țară în anul 2012. Țările de Jos subliniază și importanța  și realizarea reformelor vitale pentru aderarea la UE.

În timpul vizitei sale în Serbia, șeful politicii externe a UE, Catherine Ashton, a declarat că Serbia "poate fi exemplu pentru alte state din regiune" și că această țară "le poate arăta ce se poate face prin muncă grea și bună conducere". De asemenea, ea a subliniat apoi că Serbia a fost întotdeauna o parte a Europei și că Serbia este un important partener politic al UE, fapt dovedit de rezultatele care au fost obținute în normalizarea relațiilor cu Priștina.

Serbia și UE au avut dezacorduri asupra implementării misiunii  a UE în Kosovo. UE dorea să-și implementeze misiunea din Kosovo în conformitate cu propunerea lui Martti Ahtisaari pentru statutul regiunii Kosovo, dar Serbia dorea ca EULEX să fie mai întâi aprobat de Consiliul de Securitate al ONU în conformitate cu Rezoluția 1244 a CS al ONU. Mai întâi, secretarul ONU și guvernul sârb au convenit asupra unui plan în cinci puncte, după care CS al ONU a aprobat misiunea EULEX, care a funcționat sub mandatul UNMIK. La 19 mai 2011, în timpul unei vizite oficiale în Serbia, José Manuel Barroso, președintele Comisiei Europene, a declarat că recunoașterea independenței Republicii Kosovo nu este o precondiție pentru aderarea Serbiei la UE.  , , sugerase ca UE să aprobe simultan  și a Serbiei de teama că, dacă Serbia va fi admisă mai întâi, ea se va opune ulterior aderării Republicii Kosovo.

Semnarea Acordului de Stabilizare și de Asociere a întâmpinat opoziția guvernelor Țărilor de Jos și Belgiei, în timp ce Guvernul Spaniei a făcut lobby în numele Serbiei.

În ciuda faptului că a anunțat că nu va fi nicio extindere în timpul mandatului său, Jean Claude Juncker, președintele Comisiei Europene, a avut o abordare mai flexibilă ulterior, precizând că UE ar trebui să "mențină credibilă perspectiva extinderii pentru Balcanii de Vest". În plus, planurile sale privind viitoarea extindere a UE se concentrează în principal pe Serbia și Muntenegru, precum ca două state care au făcut cele mai multe progrese importante în ceea ce privește procesul de aderare. Juncker a anunțat formarea "Strategiei pentru succesul aderării Serbiei și Muntenegrului la Uniunea Europeană" până la sfârșitul anului 2018, cu o perspectivă de aderare la UE în anul 2025 pentru ambele state.

Comisia Europeană a emis un proiect de Strategie pentru Extinderea UE la sfârșitul anului 2017. Acesta oferă linii directoare, printre altele, pentru aderarea Serbiei la UE. Potrivit Strategiei, Serbia este de așteptat să ajungă la un acord larg privind normalizarea relațiilor cu Kosovo până la sfârșitul anului 2019, și de a finaliza negocierile până la sfârșitul anului 2023, permițându-i să se alăture Uniunii până în 2025. În februarie 2018, cinci state UE încă nu recunosc Kosovo ca stat independent Spania, România, Grecia, Cipru și Slovacia.

Negocierile

Uniunea Europeană ia în considerare extinderea în Balcani încă de la sfârșitul anilor 1990. Negocierile au devenit serioase după ce Serbia a început procesul de reformă, după căderea regimului Miloșevici în anul 2000, pe atunci, ca parte a Republicii Federale Iugoslavia (împreună cu Muntenegru) când UE a declarat oficial că statele balcanice sunt potențiale candidate pentru calitatea de membru, poziție confirmată în 2003. Negocierile privind un  au început în noiembrie 2005.

La 3 mai 2006, Uniunea Europeană a suspendat discuțiile pe tema ASA cu Serbia din cauza incapacității acesteia de a-l aresta pe Ratko Mladić, afirmând că Serbia nu a reușit să-și îndeplinească angajamentul de a coopera pe deplin cu Tribunalul Penal Internațional pentru fosta Iugoslavie. Acest lucru a încetinit ritmul aderării Serbiei la UE și procesul de reformă în Serbia. În iulie 2006, guvernul a emis un plan de acțiune pentru arestarea lui Ratko Mladić în speranța de a îmbunătăți relațiile cu UE. În mai 2007, partidele sârbe au ajuns la un acord privind un nou guvern, și l-au pus pe președintele Boris Tadić șef al nou-înființatului Consiliu Național de Securitate. La câteva săptămâni de la înființarea Consiliului, oficialii sârbi au făcut două arestări-cheie de persoane acuzate de crime de război. Ca urmare, pe 13 iunie 2007, Uniunea Europeană a decis să redeschidă negocierile. Pe 21 iulie 2008, Radovan Karadžić a fost arestat. Pe 26 mai 2011, a fost arestat și Mladić.

La 8 noiembrie 2007, vicepremierul sârb  și comisarul european pentru Extindere, Olli Rehn, au semnat la Bruxelles Acordul de Stabilizare și Asociere dintre Serbia și Uniunea Europeană. Olli Rehn a declarat că decizia UE de a semna Acordul de Stabilizare și Asociere cu Serbia a fost rezultatul îmbunătățirii cooperării cu TPI raportată de procurorul-șef al acestui Tribunal, Carla Del Ponte.

Rehn a subliniat că cooperarea deplină a Belgradului cu TPI rămâne o condiție pentru semnarea Acordului de Stabilizare și de Asociere, care a fost parafat la doi ani după lansarea primei runde de negocieri. Pe 16 ianuarie 2008, Țările de Jos și Belgia au confirmat că nu vor semna ASA (erau necesare semnăturile tuturor statelor membre ale UE) până când Serbia nu se conformează pe deplin TPI. Pe 14 ianuarie 2008 procurorul TPII  a declarat că nu există nicio schimbare și că Serbia încă nu cooperează pe deplin.

În urma acestui acord, UE planifica să acorde Serbiei statutul de stat candidat încă din 2009, în funcție de cooperarea sa deplină cu tribunalul de la Haga.

Serbia a prezentat oficial cererea de aderare la UE la data de 22 decembrie 2009.

În noiembrie 2010, miniștrii de externe ai UE au convenit să înainteze Comisiei Europene cererea Serbiei de aderare. Comisia Europeană a trimis un chestionar legislativ de aproximativ 2.500 de întrebări, la care Serbia a răspuns pe 31 ianuarie 2011.

Comisia Europeană (CE) a recomandat acordarea statutului de  la 12 octombrie 2011. La sfârșitul lui februarie 2012, s-a ajuns la un acord cu România pe tema drepturilor celor circa 30.000 de "vlahi" din Serbia, ceea ce a eliminat obiecțiile românilor cu privire la candidatură. La 28 februarie 2012, Consiliul Uniunii Europene a dat o recomandare pentru acordarea statutului de țară candidată, și Serbia a primit  la 1 martie. În decembrie 2012, Consiliul a lansat procesul de aderare cu perspectiva de a deschide negocierile în iunie 2013, sub rezerva unor condiții politice privind cooperarea cu Kosovo. Štefan Füle, comisar european pentru extindere, a afirmat că un raport de progres despre deschiderea negocierilor va fi publicat de CE în primăvara lui 2013.

La 19 aprilie 2013, guvernele din Kosovo și Serbia au convenit asupra , salutat ca pas major către normalizarea relațiilor, ceea ce a permis UE să inițieze discuții despre aderarea Serbiei. La 22 aprilie 2013, Comisia Europeană a recomandat începerea negocierilor cu Serbia.  La 28 iunie 2013, Consiliul European a aprobat concluziile și recomandările Consiliului de Miniștri pentru inițiarea negocierilor de aderare ale Serbiei și a anunțat că ele vor începe cel mai târziu în ianuarie 2014.  A doua zi, șeful delegației UE în Serbia, Vincent Degert, a afirmat că analiza acquis-ului a început.

În decembrie 2013, Consiliul Uniunii Europene a aprobat deschiderea negocierilor cu Serbia în ianuarie 2014, iar Consiliul European a susținut deschiderea negocierilor după câteva zile.  Prima Conferință Interguvernamentală a avut loc la 21 ianuarie la Consiliul European de la Bruxelles. Serbia a fost reprezentată de prim-ministrul Ivica Dačić și prim-viceprim-ministrul Aleksandar Vučić, în timp ce din partea UE au participat comisarul pentru extindere Štefan Füle și ministrul de externe al Greciei Evangelos Venizelos.

Serbia primește în prezent suma de 2,9 miliarde de euro ca ajutor pentru dezvoltare până în 2020 conform , un mecanism de finanțare pentru țările candidate la UE.

Progresul negocierilor

Acordul de Stabilizare și Asociere

Guvernul provizoriu din Kosovo și-a declarat unilateral independența față de Serbia la 17 februarie 2008. Ca urmare, majoritatea țărilor UE au recunoscut Kosovo ca țară independentă. Aceste evenimente au influențat puternic peisajul politic sârb. Tema centrală pe care partenerii de coaliție au deviat a fost aderarea Serbiei la UE.

Pe 7 noiembrie 2007, Serbia a semnat un  (SAA) cu Uniunea Europeană, convenind asupra versiunii finale a textului la care urma să se mai facă doar modificări minore. Aceasta a fost etapa care a precedat semnarea oficială care era de așteptat să aibă loc în 2008 și a fost o piatră de hotar în negocierile de aderare a Serbiei. Pasul a fost executat doar în urma avizului procurorului-șef pentru crime de război Carla Del Ponte, care a informat Uniunea Europeană că țara se conformează în mod adecvat tribunalului, dar că Ratko Mladić trebuie să fie în Haga înainte ca semnarea oficială să poată avea loc. Mladić a fost ulterior arestat la 26 mai 2011, și a fost extrădat către Tribunalul Penal Internațional pentru fosta Iugoslavie spre a fi judecat. Pe 20 iulie, Goran Hadžić a devenit ultimul fugar care a fost arestat.

În același timp însă, președintele Boris Tadić a spus că  îi permite să semneze acordul și că el va semna dacă acesta îi va fi oferit. , viceprim-ministru, fusese anterior autorizat de Guvern să semneze acordul și a declarat că încă este dispus să o facă, și l-a semnat pe 29 aprilie 2008. La ceremonia de la Luxemburg au fost prezenți președintele Boris Tadić și ministrul de externe .

Pe 1 mai Koštunica i-a dat dreptate ministrului rus de externe, Serghei Lavrov, care a spus că ASA trebuia semnat, dar o zi mai târziu, pe 2 mai 2008, el a promis să anuleze acordul după alegeri, numindu-l "un truc", "acordul lui Solana" și "semnătura ASA Tadić-".

După , s-au format însă o nouă majoritate parlamentară și un nou guvern, iar opoziția față de ASA a rămas fără putere politică. Noul premier sârb, Mirko Cvetković, a anunțat că "una dintre primele acțiuni ale noului guvern va fi să-și prezinte Acordul de Stabilizare și Asociere cu Uniunea Europeană, spre ratificare Parlamentului" și pe 9 septembrie 2008, Parlamentul Republicii Serbia a ratificat Acordul de Stabilizare și de Asociere (ASA) cu UE. Comisia Europeană (CE) a salutat ratificarea.

Pe 15 septembrie 2008, Țările de Jos au înghețat partea comercială a acordului de preaderare (ASA) cu Serbia. Guvernul olandez a refuzat să ratifice acordul până când Ratko Mladić nu avea să fie capturat. El a fost capturat în Serbia pe 26 mai 2011, eliminând principalul obstacol pentru a obține statutul de candidat.

Pe 16 octombrie 2008, guvernul sârb a decis în mod unilateral să înceapă implementarea Acordului Comercial Interimar cu UE începând cu 1 ianuarie 2009.

După pași înapoi în domeniul politic, pe 7 decembrie 2009, UE a dezghețat acordul comercial cu Serbia și țările Schengen au renunțat la obligativitatea vizelor pentru cetățenii sârbi pe 19 decembrie 2009.

Până în august 2012, toate statele membre ale UE, cu excepția Lituaniei, ratificaseră ASA cu Serbia.  relata că întârzierea era cauzată în parte de la  lui , fostul  din Serbia, ca , în iunie 2012, în locul lituanianului , reprezentantul permanent al Organizației Națiunilor Unite. Anularea unei afaceri a unei companii lituaniene în privatizarea fabricii de bere Beogradska Industrija Piva a fost sugerată ca un impediment major pentru ratificarea acordului.

Procesul de liberalizare a vizelor
La 1 ianuarie 2008, acordurile de facilitare a vizelor și readmisie între Serbia și UE au intrat în vigoare.
Serbia a primit de la UE o foaie de drum pentru liberalizarea regimului de vize pe 7 mai 2008 și a fost adăugată pe lista țărilor ai căror cetățeni sunt scutiți de viză de la 19 decembrie 2009, permițându-le acestora liberul acces în spațiul Schengen, Bulgaria, Cipru și România fără viză atunci când călătoresc în baza pașapoartelor biometrice.

Opinia publică
Rezultatele unor sondaje de opinie variază semnificativ în funcție de întrebarea pusă. Un sondaj din august 2017 a consemnat că 51,2% erau în favoarea aderării la UE, cu 36,3% împotrivă și 12,5% indeciși. Cu toate acestea, același sondaj a întrebat și: "dacă recunoașterea independenței Kosovo ar fi o condiție de aderare la UE, credeți că această condiție ar trebui să fie acceptată?", la care 12,1% au răspuns da, 70,6% nu și 17,3% au fost indeciși.

Vezi și

 Aderarea Georgiei la Uniunea Europeană
 Aderarea Republicii Moldova la Uniunea Europeană
 Aderarea Macedoniei de Nord la Uniunea Europeană
 Aderarea Ucrainei la Uniunea Europeană

Note

Relațiile externe ale Serbiei
S

Aderarea Serbiei la Uniunea Europeană


4. længdegrad kan henvise til:

 4. vestlige længdekreds
 4. østlige længdekreds

4. længdegrad


Kongo crvenilo ili kongo crveno je organski spoj, natrijeva sol 3,3 ′ - ([1,1′-bifenil] -4,4′-diil) bis (4-aminonaftalen-1-sulfonske kiseline). To je azo-bojilo. Kongo crvenilo je topivo u vodi, daje crvenu koloidnu otopinu; njegova je topljivost veća u organskim otapalima. Međutim, od upotrebe kongo crvenila odavno se odustalo, prvenstveno zbog njegovih kancerogenih svojstava.

Disazo-bojila

Disazo-bojila zovu se ona azo-bojila koja sadrže u molekuli dvije azo-grupe. Prema slijedu reakcija i prema diazonijevim spojevima upotrijebljenima za njihovu pripravu dijele se na više grupa.

Primarna disazo-bojila A → Z ← A'
Primarna disazo-bojila opće formule A → Z ← A' dobivaju se uzastopnom kopulacijom dviju jednakih ili različitih diazonijskih komponenata s jednom kopulacijskom komponentom. Kako se samo mali broj intermedijera (koji je između) s jednom jezgrom može pogodno upotrijebiti kao dvostruka kopulacijska komponenta (Z), grupa ovih bojila je relativno mala. U vodi netopljiva bojila ove grupe jesu pigmentna bojila ili bojila topljiva u uljima i mastima. Bojila topljiva u vodi su većinom kisela i močilna bojila i ona su uglavnom zatvorenomodrih, zelenih, smeđih i crnih tonova; manji dio su direktna bojila. Primjeri su: p-nitranilin → H-kiselina ← anilin, C.I. 20470, (njem. Amidoschwarz 10 B ili Naphtholblauschwarz); 2-amino-4-nitrofenol → fenilendiamin ← Laurentova kiselina, C. I. 20110 (njem. Metachrombraun BC)

Primarna disazo-bojila E → D ←  E'
Primarna disazo-bojila opće formule E → D ← E' izvode se od aromatskih diamina. Kao diamin koji se može tetrazotirati (D) upotrebljava se u većini slučajeva benzidin ili drugi, supstituirani p,p'''-diaminodifenilski spojevi. Ova je grupa bojila veoma velika i tržišno vrlo značajna. Ona bojila te grupe koja nisu topljiva u vodi (a tih je manji dio) upotrebljavaju se kao pigmenti, uglavnom u industriji gume i plastičnih masa, na primjer 3,3'-diklorbenzidin → o-acetoacettoluidid (2 mola), C.I. 21095 (njem. Vulcanechtgelb G).

U vodi topljiva disazo-bojila ove grupe kisela su, močilna ili direktna. Kisela i močilna imaju uglavnom dobre mokre postojanosti a u nijansi se kreću od zelenkastožute do modrikastocrvene. Primjeri su: 4,4'-cikloheksilidendi-o-anisidin → 4,6-dihidroksinaftalen-2-sulfonska kiselina (2 mola), C.I. 24810 (njem. Supranolbordeaux B); Schaefferova kiselina 2,6-diaminofenol-4-sulfonska kiselina → β-naftol, C.I. 21725 (njem. Saurealizarinschwarz SN). Direktna disazo-bojila formule E → D ← E' obuhvaćaju sve tonove, no najslabije su zastupani zeleni, smeđi i crni. Među njima su i neka metalokompleksna bojila visoke postojanosti na svjetlu, koja u molekuli sadrže bakar.

Jedno od prvih direktnih azo-bojila koja su bila industrijski proizvedena jeste Kongo crvenilo (njem. Congorot), benzidin naftionska kiselina (2 mola), C.I. 22120. Ostali su važni predstavnici: Diaminbordeaux B, C.I. 22155, naftionska kiselina ← benzidin → γ-kiselina; Chrysamin, C.I. 22250, benzidin → salicilna kiselina (2 mola); Diaminechtrot F, C.I. 22310, salicilna kiselina ← benzidin → γ-kiselina; Diaminbraun M, C.I. 22311, salicilna kiselina ← benzidin → γ-kiselina; Diaminbraun B, C.I. 22345, salicilna kiselina ← benzidin → fenil-γ-kiselina; Benzoechtviolett R, C.I. 22555, I-kiselina ← benzidin → γ-kiselina; Diaminschwarz BH, C.I. 22590, H-kiselina ← benzidin → γ-kiselina; Benzoblau BB, C.I. 22610, benzidin → H-kiselina (2 mola); Chicagoblau B, C.I. 24380, o-dianisidin → S-kiselina (2 mola); Benzoreinblau, C.I. 24400, o-dianisidin → H-kiselina (2 mola); Chicagoblau 6B, C.I. 24410, o-dianisidin → Chicago-kiselina (2 mola); Chrysophenin, C.I. 24895, 4,4'-diamino-2,2/-stilbendisulfonska kiselina → fenol (2 mola); etilirati etilkloridom.

Neka od direktnih bojila ove grupe obrađuju se nakon bojanja na vlaknu, radi dobivanja boljih postojanosti i mogućeg podubljivanja nijanse, bilo tako da se kopuliraju s diazotiranim aminima (na primjer: m-fenilendiaminsulfonska kiselina ← 3,3'-diaminokarbanilid → rezorcinol, Parabraun GK, C.I. 25265), bilo tako da se na vlaknu diazotiraju i zatim kopuliraju s alkalnim otopinama β-naftola ili drugih naftolata (na primjer: salicilna kiselina ← 4,4/-diaminobenzanilid → N-p-aminobenzoil-I-kiselina, Diazobrillantscharlach 5 BLN ex., C.I. 25210).

Obrada bakarnim sulfatom daje postojan metalkompleks s ovakvim bojilima: L-kiselina ← benzidin-3,3 '-dikarbonska kiselina → fenil-I-kiselina, Benzoechtkupferviolett BBL, C.I. 22780; benzidin-3,3'-diglikolna kiselina → N-p-anisil-I-kiselina (2 mola), Benzoechtkupferblau FBL, C.I. 24555; N-(2,4-dimetoksifenil)-I-kiselina ← benzidin-3,3'-diglikolna kiselina → N-benzoil-I-kiselina, Benzoechtkupfermarineblau BL, C.I. 24560; benzidin-3,3'-diglikolna kiselina → l-fenil-3-metil-5-iminopirazolin-2 (2 mola), Benzoechtkupferrot GGL, C.I. 24565.

 Sekundarna disazo-bojila
Sekundarna disazo-bojila opće su formule A → M → E. Od njih je tek malen dio netopljiv u vodi, a to su onda disperzijska ili u uljima topljiva bojila (na primjer: aminoazobenzen → N-etil-β-naftilamin, Sudanrot 7 B, C.I. 26050; aminoazobenzen → o-krezol, Cellitonechtgelb 5R, C.I. 26090). Jedan dio u vodi topljivih sekundarnih disazo-bojila pripada grupi kiselih bojila relativno visokih mokrih postojanosti, kojima se nijanse kreću od škrletne do mornarskomodre i crne. Od naročitog su značenja modra i crna kisela bojila. Primjeri su: l-naftilamin-3,6-disulfonska (i 3,7-disulfonska) kiselina → 1-naftilamin → 1-naftilamin, Napthylaminschwarz D, C.I. 26300; metanilna kiselina → 1-naftilamin → N-fenil-peri-kiselina, Sulphoncyanin 5R ex., C.I. 26360; Laurentova kiselina → 1 naftilamin → N-tolil-peri-kiselina; Sulphoncyaninschwarz 8B, C.I. 26405 ;4-aminodifenilamin-3-sulfonska kiselina → 1-naftilamin → Schaefferova kiselina, Nerol VL, C.I. 27070; aminoazobenzen → G-kiselina, Brillantcrocein MOO, C.I. 27290. Među bojilima ove grupe nalaze se i neka s močilnim svojstvima. Od direktnih bojila ove grupe važni su: 5-aminosalicilna kiselina → 1-naftilamin → γ-kiselina, Siriusschwarz L, C.I. 27720; sulfanilna kiselina → krezidin → N-fenil-I-kiselina, Brillantbenzoviolett B, C.I. 27885; 4-aminoazobenzen-4'-sulfonska kiselina → benzoil-I-kiselina, Siriusrot 4B, C.I. 28160; 4-amino-3-difenilsulfonska kiselina → 2-etoksi-Cleve-kiselina → N-benzoil-H-kiselina, Brillantbenzoechtgriin, C.I. 28470.

 Disazo-bojila A → Z. X. Z ← A'
Disazo-bojila opće formule A → Z. X. Z ← A' su bojila relativno male grupe i pripremaju se ili obradom nekog aminoazo-spoja fozgenom ili tako da se kao dvostruko kopulirajuće komponente upotrijebe disupstituirani karbamidi dobiveni djelovanjem fozgena na aminonaftolske derivate. Nekoliko se bojila izvodi od 6,6'-iminobis-l-naftol-3-sulfonske kiseline (di-I-kiseline). Gotovo sva bojila ove grupe su direktna bojila, većinom žutih do crvenih obojenja, uz nekoliko smeđih i ljubičastih. Primjeri su: m-aminobenzojeva kiselina → o-anisidinometansulfonska kiselina, hidrolizirati metansulfonsku grupu i fozgenirati, Siriusgelb G, C.I. 29035; anilin (2 mola) karbamido-I-kiselina, Benzoechtorange S, C.I. 29150; anilin → karbamido-I-kiselina ← N-acetil-p-fenilendiamin, Benzoechtscharlach 4BS, C.I. 29160; [l-amino-6-nitro-2-naftol-4-sulfonska kiselina → l-(p-aminofenil) -3-metilpirazolon-5, fozgenirati], Benzoechtkupferrot RL'', C.I. 29290.

Izvori

Vanjske poveznice

Pigmenti

Kongo crvenilo


HMS Fearless (L10) was a Royal Navy amphibious assault ship that served from 1965 until 2002. One of two s, she was based in HMNB Portsmouth and saw service around the world over her 37-year life. She was the last steam-powered surface ship in the Royal Navy.

Role

The landing platform docks (LPD) supported a Royal Marines amphibious assault force and provided a platform for the Headquarters capability prior to, and during, the assault phase. The Royal Marines served aboard as the 4th Assault Squadron. The Squadron included crew for the four LCUs, four LCVPs and the Beach Party, which was equipped with a Land Rover, a Bedford 4-ton truck, two tractor units—one a track layer, the other equipped with a bucket—and a Centurion BARV. The squadron also had duties aboard, (ensuring equipment and troops got to shore as they were needed), radio operators and administration.

Service
Fearless was the first purpose-built LPD used by the Royal Navy. Built in Belfast at the Harland and Wolff yard, she was launched in 1963 before undergoing trials and commissioning in 1965.

Following commissioning, her first operational tasking was acting as a command platform for British Counter-Terrorism operations in Aden, operating Royal Air Force aircraft and the Irish Guards prior to the British withdrawal as Flag of a 25 platform task group. Following the Aden experiences, she was the venue for talks between Harold Wilson and Ian Smith in 1968, over the future of Rhodesia. The latter had unilaterally declared independence (UDI) from Britain, owing to Britain's insistence on the removal of white minority rule.

Between 1969 and 1970 she was commanded by Captain John Gerard-Pearse. During this time, Fearless toured the Far East and was involved in emergency assistance work in Bangladesh after Typhoon Bhola, carrying 59 Royal Engineers Squadron, who would later become 59 Independent Commando Squadron.

In July 1972, Fearless ferried several Centurion AVRE demolition vehicles, derived from the Centurion tank, to Northern Ireland to be deployed there as part of Operation Motorman.

Fearless featured in the 1977 James Bond film The Spy Who Loved Me as the ship that picks up Bond's escape pod. The filming took place the previous year near the island of Malta.

Fearless was part of the British naval force committed to Operation Corporate, the 1982 Falklands War. Fitted with modern satellite communications equipment, it hosted the staff of amphibious force commander Commodore Michael Clapp (Commodore Amphibious Warfare (COMAW)), and Commanding Officer 3 Commando Brigade, Brigadier Julian Thompson and his staff, as well as elements of the landing force. During the conflict, two of the ship's landing craft were involved in rescuing crew from  after it had been bombed. Royal Marine Coxswain Corporal Alan White received a commendation from the Task Force Commander, Admiral Sir John Fieldhouse, for his part in rescuing 41 crew using Foxtrot 7, one of four LCVP landing craft carried by Fearless. Colour-Sergeant Brian Johnston was awarded the Queen's Gallantry Medal for rescuing other crew members in Foxtrot 4, a larger LCU landing craft; he and five of F4's crew were killed, and two injured, on 8 June 1982 in an attack by enemy aircraft. Foxtrot 7 is now located in the Royal Marines Museum in Portsmouth, with detailed accounts from Corporal White of the missions he took part in, including the landings at San Carlos. F4 was replaced but is now named FJ in memory of C-Sgt Johnston.

She was placed out of commission for three years in 1985 prior to a two-year refit at Devonport, recommissioning in 1991. During this refit, her 1940s-vintage 40mm Bofors cannon and 1960s-vintage Sea Cat anti-aircraft missile launchers were replaced by 20 mm BMARC and Phalanx CIWS guns.

From 1991 until 1995 she supported the sea training phase of initial officer training, undertaken at Britannia Royal Naval College, as part of the Dartmouth Training Squadron.

She was due to undertake an operation in the Gulf, but that was handed to  in 2000. Her last major duty was to take part in amphibious exercises shortly before decommissioning.

Decommissioned

Fearless was decommissioned in 2002 and awaited disposal in Fareham Creek, Hampshire, moored alongside her sister ship . In October 2007, it was reported that Fearless was to be scrapped in Belgium,
five years after the vessel was officially mothballed in Portsmouth. On 17 December 2007, Fearless was towed to Ghent in Belgium to be broken. This was the first warship successfully exported for recycling by any Western government that fully complied with international agreements and the principles concerning environmentally sound management of waste.

Replacement LPDs  and  were ordered during the 1990s. They were commissioned in 2003 and 2005 respectively.

References

External links

HMS Fearless Association
Pictures of HMS Fearless being broken up
HMS Fearless Book 1970–1972
HMS Fearless Operational and manning arrangements

Fearless-class landing platform docks
Cold War amphibious warfare vessels of the United Kingdom
Ships built in Belfast
Falklands War naval ships of the United Kingdom
1963 ships
Ships built by Harland and Wolff

it:HMS Fearless

HMS Fearless (L10)


Edinburgh Castle er en historisk fæstning på Castle Rock i byen Edinburgh i Skotland. Arkæologer har fastslået, at der har været menneskelig aktivitet på stedet siden jernalderen, selvom det er uklart hvordan disse bosættelser har været. Der har eksisteret et kongeligt slot på klippen siden David 1.s regeringstid i 1100-tallet, og det var et kongeligt residensslot til 1633. Fra 1400-tallet blev slottets rolle som residensbygning mindre og mindre, og i 1600-tallet blev det primært brugt som kaserne med en stor garnison. Edinburgh Castles vigtighed som en del af Skotlands nationalarv blev anerkendt i større grad fra 1800-tallet , og forskellige restaureringsprojekter er blevet udført over de sidste 150 år. Det var en af de vigtigst fæstninger i Kongeriget Skotland og var involveret i mange historiske konflikter fra den skotske uafhængighedskrig i 1300-tallet til jakobitoprøret  i 1745. Et forskningsprojekt fra 2014 identificerede 26 belejringer i slottes 1100-årige historie. Det gør det til "det mest belejrede sted i Storbritannien og et af de mest angrebene i verden".

Kun få af de nuværende bygninger går længere tilbage end den "Lang Siege" i 1500-tallet, hvor mange af de middelalderlige forsvarsværker blev ødelagt af et bombardement fra artilleri. De mest notable undtagelse af St Margaret's Chapel fra begyndelsen af 1100-tallet, som bliver betragtet som den ældste bygning i Edinburgh, Royal Palace og Great Hall, der stammer fra begyndelsen af 1500-tallet, selvom interiøret blev ændret meget fra midten af viktoriatiden. Slottet huser de skotske regalier, Honours of Scotland, og de to museer Scottish National War Memorial og National War Museum of Scotland har deres bygninger nogle af slottes bygninger. British Army er stadig ansvarlig for dele af borgen, selvom deres tilstedeværelse hovedsagelig er af cerimoniel og administrativ karakter. Nogle af slottets bygninger huser regimentmuseer, der bidrager til stedet som turistattraktion.

Edinburgh Castle drives af Historic Scotland, og det er Skotlands mest besøgt turistattraktion, hvor der skal betales entre, med over 1,4 millioner gæster i 2013. Det er også baggrund for Edinburgh Military Tattoo under den årlige Edinburgh International Festival, og slottet er derfor blevet et kendt symbol på ikke bare Edinburgh men for hele Skotland. Ifølge Edinburgh Visitor Survey er det byens mest besøgte turistattraktioner, og mere end 70 % af turisterne i byen besøger slottet.

Referencer

Litteratur

Eksterne henvisninger

 Edinburgh Castle website

 Scottish National War Memorial website
 Edinburgh Castle , Royal Commission on the Ancient and Historical Monuments of Scotland "Canmore" database
 Images of Edinburgh Castle  from the Royal Commission on the Ancient and Historical Monuments of Scotland
 Engraving of view of the North East view of Edinburgh Castle in 1693  by John Slezer at National Library of Scotland
 Time-Gun Map of Edinburgh & Leith 1861 at edinphoto

Bygninger, konstruktioner og anlæg i Edinburgh
Slotte i Skotland

Edinburgh Castle


Loxsomopsis, monotipski rod papratnica iz porodice Loxsomataceae. Jedina vrsta je Loxsomopsis pearcei, duž andskog planinskog lanca od Bolivije prema sjeveru do Kostarike.

Sinonimi
 Dennstaedtia pearcei (Baker) C.Chr.
 Dicksonia pearcei Baker
 Loxsomopsis costaricensis Christ
 Loxsomopsis lehmannii Hieron.
 Loxsomopsis notabilis Sloss.
 Loxsomopsis lehmannii var. crespiana Bosco
 Loxsomopsis lehmannii var. glabra Bosco

Izvori

Cyatheales
Flora Kostarike
Flora Kolumbije
Flora Ekvadora
Flora Perua
Flora Bolivije

Loxsomopsis


Magnea Gná Jóhannsdóttir (fædd 3. apríl 1997) er íslensk stjórnmálakona og borgarfulltrúi fyrir Framsókn í Reykjavík. Magnea náði kjöri í borgarstjórn 14. maí 2022, þá 25 ára og 41 dags, yngst allra sem náð hafa kjöri í borgarstjórn og sló þar með fyrra met Sönnu Magdalenu Mörtudóttur sem hafði slegið fyrra met í sveitarstjórnarkosningunum árið 2018.

Lífshlaup
Magnea Gná Jóhannsdóttir fæddist í Reykjavík en ólst upp í Bolungarvík. Hún lauk alþjóðlegu stúdentsprófi (IB diploma) frá United World College Red Cross Nordic í Noregi árið 2017. Það sama ár flutti Magnea til Taílands þar sem hún vann sem starfsnemi að þróun alþjóðlega skólans United Word College Thailand. Árið 2021 lauk Magnea B.A. námi við lagadeild Háskóla Íslands og stundar nú meistaranám við sömu deild. Hún er dóttir Jóhanns Hannibalssonar sem var lengi bóndi á Hanhóli í Bolungarvík en starfar nú sem snjóflóðaathugunarmaður og við kennslu og Guðrún Stellu Gissurardóttur sem er forstöðumaður Vinnumálastofnunar á Vestfjörðum. Magnea Gná á þrjár systur.

Stjórnmálaferill
Magnea Gná Jóhannsdóttir var kjörin formaður Ung Framsókn í Reykjavík í apríl 2022. Magnea hefur setið í stjórn Ung Framsókn frá árinu 2019 og var varaformaður félagsins frá 2021-2022. Þá var hún kynningarstjóri Sambands ungra Framsóknarmanna á árunum 2019 til 2021.

Magnea Gná Jóhannsdóttir hlaut kjör í borgarstjórn Reykjavíkur í maí 2022.

Tilvísanir

borgarfulltrúar Framsóknarflokksins

Magnea Gná Jóhannsdóttir


Soldatens glade Liv er en dansk stumfilm fra 1910 med ukendt instruktør.

Medvirkende

 Christian Schrøder, Mads, soldat
 Victor Fabian

Eksterne henvisninger

Kortfilm fra Danmark
Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1910

Soldatens glade Liv


Notre Étrangère  es una película del año 2010 dirigida por Sarah Bouyain.

Sinopsis
Al fallecer su padre, Amy, una joven mestiza afincada en los alrededores de París, regresa a Bobo, en Burkina Faso, para buscar a su madre, de la que la separaron a los 8 años. Solo encuentra a su tía, rodeada de una corte familiar tan reconfortante como sofocante. Va y viene en una ciudad que desconoce. Muy lejos, Mariam, una mujer de Burkina de 45 años, limpia oficinas y vive en París con la esperanza de encontrar a su hija. Conoce a Esther, una ejecutiva de la empresa donde limpia. Las dos mujeres solitarias empiezan a apreciarse.

Premios
 Amiens 2010
 Fespaco 2011

Referencias

Notre Étrangère


Svijet

Zgrade i druge građevine

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

Hrvatska i u Hrvata

Zgrade i druge građevine

Događaji

Osnivanja

Nagrade i priznanja

Rođenja

Smrti

 3. ožujka  Viktor Axmann (Vladoje Aksmanović), hrv. arhitekt i urbanist (* )
 28. prosinca  Milivoj Frković, hrvatski projektant i graditelj mostova (* )

Izvori

Vanjske poveznice

Arhitektura u 1946.


Villa Progreso es un barrio de San Pedro de Macorís, República Dominicana.

Historia

La palabra Villa proviene del latín "Villán" que quiere decir, "Poblado con privilegios económicos o casa con jardín". Esta palabra es una herencia de los colonizadores españoles ya que a los poblados que fundaban los conocían por el nombre de Villa.

Los terrenos donde hoy es el  barrio Villa Progreso de San Pedro de Macorís, pertenecían al Consejo Estatal del Azúcar (CEA) y fueron donados a Bienes Nacionales por disposición del Dr. Joaquín Balaguer a principios de la década de los 70 para reubicar a los moradores de las inmediaciones del malecón de la mencionada ciudad.

El Ingeniero de apellido Pérez Bernard dividió las parcelas en cuatro tareas y media para las personas reubicadas. Lo rudimentario de éstas hicieron que muchos abandonaran sus tierras y otros aprovecharan su gran potencial para la agricultura.

En una de las visitas del presidente Dr. Joaquín Balaguer, un grupo de comunitarios encabezados por el Señor Manuel Antonio Borguez, realizaron una carta solicitando el arreglo de las calles y la electrificación,  de ese modo se electrificó y con la cooperación del Instituto Nacional de Agua Potable y Alcantarillado (INAPA) se hicieron las conexiones del servicio de agua potable.

Los primeros cimientos de la escuela primaria se realizaron aproximadamente en 1976, con la cooperación de un señor de nombre de Miguel, que tenía un restaurante en el malecón; la escuela inició bajo la dirección del profesor Juan Antonio.

El primer club deportivo se realizó en el 1984, de esta manera esta comunidad ha avanzado con pasos constantes y seguros. El nombre Villa Progreso se debe a que la comunidad tuvo un rápido desarrollo.

Geografía

Límites:
Sus límites geográficos son: al Norte el barrio Villa Magdalena, al Sur el Barrio Restauración, al Este el Barrio Lindo y, al Oeste el barrio Cervecería.
La densidad poblacional:
El  barrio tiene unos 4,150 habitantes, (2,216 son mujeres y 1934 son hombres).

Recursos Naturales

El suelo de Villa Progreso tuvo gran calidad; los árboles de dicha comunidad fueron utilizados para abastecer de productos agrícolas a la provincia de San Pedro de Macorís. En la actualidad el sector casi en su totalidad se encuentra habitado y queda poco espacio abierto donde se pueda desarrollar la flora y la fauna.

Flora: Entre los frutos que produce la tierra de Villa Progreso están: Aguacate, naranja, mango, cereza, jobo, entre otro; también entre sus arbustos se pueden mencionar, el cactus, el palo vivo y nin.

Fauna: La mayoría de los animales son domésticos: gatos y perros, también se encuentran reptiles como el lagarto, mariposa, entre otros.

Infraestructura

En la actualidad cuenta con urbanización vial, servicio de transporte urbano, estación de radio, policía nacional, servicios de comunicación, una gran cantidad de negocios informales, entre otros.

Salud

Próximo a la localidad se encuentra el Hospital Regional Dr. Antonio Musa, en donde los comunitarios pueden resolver sus problemas de salud. El sector cuenta con un centro médico privado, un centro de atención odontológico y varios centros de abastecimientos de medicamentos para la población.

Educación

El sector cuenta con la Escuela Primaria Villa Progreso y varias instituciones educativas privadas.  Los jóvenes que cursan el nivel medio de sus estudios tienen que trasladarse hacia otros centros educativos fuera del sector.

Economía

El funcionamiento social-económico de la localidad se basa en comercios informales tales como: Motoconchos,  colmados,  tiendas, entre otras  microempresas; los cuales dinamizan la economía del sector y la provincia. El resto de los habitantes en edad productiva pertenecen a la clase trabajadora.

Actividades Culturales

Villa Progreso tiene pluralidad de ideologías religiosas ya, que se encuentran denominaciones y credos diversos; cuenta con un club deportivo donde se practican varias disciplinas deportivas, las calles del sector se dinamizan con juegos de pelota, dominó, bola, entre otros que realizan niños, jóvenes y adultos.

Los moradores de ese sector cuentan con una junta de vecinos que vela por el bienestar y buen funcionamiento de la sociedad de Villa Progreso.

.

Referencias

Véase también
San Pedro de Macoris
Barrio Independencia, San Pedro de Macorís, República Dominicana
Barrio Sarmiento I (República Dominicana)
Sector Punta Pescadora, San Pedro de Macorís, República Dominicana
Barrio Loma del Cochero (San Pedro de Macorís, República Dominicana)
Barrio Villa Cesarina (República Dominicana)
Barrio 24 de Abril (San Pedro de Macorís, República Dominicana)
Villa Maranatha (San Pedro de Macorís, República Dominicana)
Barrio Altos de San Pedro (San Pedro de Macorís, República Dominicana)
Las Colinas (San Pedro de Macorís, República Dominicana)
Barrio La Barca (San Pedro de Macorís)

San Pedro de Macorís

Villa Progreso (San Pedro de Macorís, República Dominicana)


Gent-Wevelgem 1993 var den 55. udgave af cykelløbet Gent-Wevelgem og blev arrangeret 7. april 1993. Løbet blev vundet af Mario Cipollini, efterfulgt af Eric Vanderaerden og Djamolidine Abdoujaparov.

Resultater

Eksterne henvisninger

1993
Cykelløb i 1993

Gent-Wevelgem 1993


Et moderne Ægteskab er en dansk stumfilm fra 1912, der er instrueret af Leo Tscherning efter manuskript af V. Nielsen.

Handling

Eksterne henvisninger

Stumfilm fra Danmark
Danske film fra 1912

Et moderne Ægteskab


Herigonius ist:

 lateinischer Name des französischen Mathematikers und Astronomen Pierre Hérigone (1580–1643)
 Herigonius (Mondkrater), benannt nach Pierre Hérigone
 Rimae Herigonius, System von Mondrillen in der Nähe des Kraters

Herigonius


Les  sont un ensemble de  trois routes de pèlerinage situées essentiellement dans la ville de Séoul en Corée du Sud, reconnues conjointement depuis 2018 par l'Église catholique comme ayant le statut de sanctuaire international.

Historique
Les routes de pèlerinage sont créées en 2013 en prévision de l'Année de la foi et de la visite du pape François en 2014. Elles sont immédiatement déclarées sanctuaire diocésain par l'archevêque de Séoul  Andrew Yeom Soo-jung ; la même année, la  les déclare sanctuaire national.

La première requête au Vatican pour reconnaître les routes comme sanctuaire international est effectuée en 2017. Elle est renouvelée l'année suivante, et des documents complémentaires sont envoyés au Conseil pontifical pour la promotion de la nouvelle évangélisation, le dicastère qui a la responsabilité des sanctuaires internationaux.

L'archevêque Rino Fisichella, président du Conseil pontifical pour la promotion de la nouvelle évangélisation, se rend finalement en Corée du Sud en 2018, et officialise la reconnaissance des routes comme sanctuaire international le  au parc de Seosomun. Il s'agit du premier site reconnu comme tel dans le pays.

Une Semaine coréenne du pèlerinage a lieu à l'occasion de l'officialisation du  au , durant laquelle trente responsables catholiques de treize pays asiatiques inaugurent le pèlerinage, en plus de visiter les sanctuaires de Haemi et de Solmoe. Le sanctuaire des Martyrs de Seosomun est à cette occasion rendu accessible avant son inauguration.

En 2021, à l'occasion du  de sa naissance, une quatrième route de pèlerinage est suggérée, dédiée à André Kim Taegon.

Routes
Les trois routes de pèlerinage visitent plusieurs églises et divers lieux de mémoire.
 La première route est baptisée La Bonne Nouvelle, et cherche à expliquer comment le catholicisme s'est implanté en Corée. Elle est longue de , et s'effectue en environ . Elle passe par :
 la cathédrale Notre-Dame-de-l'Immaculée-Conception (Myeongdong), siège de la plus ancienne paroisse du pays ;
 la maison de Kim Beom-u, considéré comme le premier évangélisateur de la Corée ;
 le site considéré comme la fondation de l'Église de Corée, où a eu lieu le premier baptême du pays, celui de Yi Seung-hun ;
 la plaque commémorant le secteur « gauche » géré par le , l'agence responsable de l'arrestation des croyants catholiques ;
 l'église Saint-Jean-Marie-Vianney de Jongno ;
 la porte de , par laquelle les corps des premiers martyrs coréens ont été sortis de la ville ;
 le séminaire du Saint-Esprit, où se trouve une relique de André Kim Taegon, le premier prêtre coréen ;
 le puits des Quinze-Jours (en anglais ), qui a servi aux baptêmes effectués par André Kim Taegon ;
 l'église Saint-François-Xavier de , également dédiée à deux bienheureux martyrs.
 La deuxième route est baptisée La Vie éternelle, et évoque les persécutions les catholiques coréens. Elle est longue de , et s'effectue en environ . Elle commence à l'église Saint-François-Xavier de , puis passe par :
 le site de la béatification des 124 martyrs coréens ;
 le site du ministère de la Justice de la dynastie Joseon, où ont été torturés nombres de catholiques ;
 le site du bureau royal des Enquêtes, de la même période, qui se chargeait des interrogatoires ;
 la prison de  ;
 la plaque commémorant le secteur « droit » géré par le , l'agence responsable de l'arrestation des croyants catholiques ;
 la plaque à l'emplacement du bureau du gouverneur de la province de Gyeonggi ;
 le sanctuaire des Martyrs de Seosomun ;
 l'.
 La troisième route est baptisée L'Unité, et connecte plusieurs lieux de mémoire liés aux martyrs coréens. À l'inverse des autres routes, elle s'éloigne du centre de Séoul, et est donc longue de , faisables en environ huit heures à pied. Elle commence à l', puis passe par :
 le  ;
 le sanctuaire des Martyrs de Saenamteo ;
 le sanctuaire des Martyrs de Jeoldu-san, qui est par ailleurs reconnu comme sanctuaire national ;
 le sanctuaire de Nogosan ;
 l'ancien séminaire du Sacré-Cœur-de-Jésus de Yongsan ;
 le sanctuaire des Martyrs de Waegogae, à la cathédrale des forces armées de Corée ;
 le sanctuaire de Samseongsan.

Bibliographie
 :

Références

Catholicisme en Corée du Sud

Sentiers du pèlerinage catholique de Séoul


කාර්ය මූලික පර්යේෂණ මූලික හැදින්වීමක්
කාර්ය මූලික කොට ගත් පර්යේෂණය කාර්ය මූලික හෙවත් ක්‍රියා මූලික පර්යේෂණයක් ලෙස සරලව හැදින්විය හැකිය.විශේෂයෙන් ම අධ්‍යාපන ක්ෂේත්‍රය ට සම්බන්ධ ගුරුවරුන් මෙය යොදාගනියි.

කාර්ය මූලික පර්යේෂණ මූලික හැදින්වීමක්


سان بابلو  هي إحدى مدن مقاطعة كونترا كوستا، كاليفورنيا. تم إعطاءها لقب مدينة في 27 أبريل، 1948.

التركيبة السكانية
حدّد مكتب تعداد الولايات المتحدة بيانات التركيبة السكانية لسان بابلو في تعداد الولايات المتحدة. في ما يلي، التركيبة السكانية حسب تعدادي 2000 و2010.

تعداد عام 2000
بلغ عدد سكان سان بابلو 30,215 نسمة بحسب تعداد عام 2000، وبلغ عدد الأسر 9,051 أسرة وعدد العائلات 6,490 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 9,340 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 31.62% من البيض و18.33% من الأمريكيين الأفارقة و0.90% من الأمريكيين الأصليين و16.37% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.51% من سكان جزر المحيط الهادئ و25.44% من الأعراق الأخرى و6.83% من عرقين مختلطين أو أكثر و44.65% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 9,051 أسرة كانت نسبة 50.5% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 44.5% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 19.7% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 7.5% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 28.3% من غير العائلات. تألفت نسبة 22.5% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 8.1% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.29، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.87.

بلغ العمر الوسطي للسكان 29.5 عاماً. وكانت نسبة 31.7% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 10.9% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 31.7% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 16.6% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 7.6% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. يوجد لكل 100 أنثى 97.5 ذكر، ويوجد لكل 100 أنثى في الثامنة عشر من عمرها فما فوق 94.5 ذكر.

بلغ متوسط دخل الأسرة في المدينة 37,184 دولارًا، أما متوسط دخل العائلة فبلغ 42,042 دولارًا. وكان متوسط دخل الذكور 31,599 دولارًا مقابل 28,140 دولارًا للإناث. وسجل دخل الفرد الخاص بالمدينة 14,303 دولارًا. وكانت نسبة 15.5% من العائلات ونسبة 18.1% من السكان تحت خط الفقر، وكان من هؤلاء نسبة 23.6% تحت سن الثامنة عشر ونسبة 11.5% في الخامسة والستين من العمر وما فوق.

تعداد عام 2010
بلغ عدد سكان سان بابلو 29,139 نسمة بحسب تعداد عام 2010، وبلغ عدد الأسر 8,761 أسرة وعدد العائلات 6,358 عائلة مقيمة في المدينة. في حين سجلت الكثافة السكانية . وبلغ عدد الوحدات السكنية 9,571 وحدة بمتوسط كثافة قدره .
وتوزع التركيب العرقي للمدينة بنسبة 32.23% من البيض و15.79% من الأمريكيين الأفارقة و0.84% من الأمريكيين الأصليين و14.94% من الأمريكيين ذوي الأصول الآسيوية و0.59% من سكان جزر المحيط الهادئ و30.24% من الأعراق الأخرى و5.38% من عرقين مختلطين أو أكثر و56.49% من الهسبانيون أو اللاتينيون من أي عرق.

بلغ عدد الأسر 8,761 أسرة كانت نسبة 46.8% منها لديها أطفال تحت سن الثامنة عشر تعيش معهم، وبلغت نسبة الأزواج القاطنين مع بعضهم البعض 44.6% من أصل المجموع الكلي للأسر، ونسبة 19.6% من الأسر كان لديها معيلات من الإناث دون وجود شريك، بينما كانت نسبة 8.4% من الأسر لديها معيلون من الذكور دون وجود شريكة وكانت نسبة 27.4% من غير العائلات. تألفت نسبة 21.2% من أصل جميع الأسر من عدة أفراد يعيشون في نفس المنزل ونسبة 7.3% كانت تتألف من شخص يعيش بمفرده يبلغ من العمر 65 عاماً أو أكثر. وبلغ متوسط حجم الأسرة المعيشية 3.28، أما متوسط حجم العائلات فبلغ 3.83.

بلغ العمر الوسطي للسكان 31.6 عاماً. وكانت نسبة 28.3% من القاطنين تحت سن الثامنة عشر، وكانت نسبة 11.1% بين الثامنة عشر والرابعة والعشرين عاماً، ونسبة 30% كانت واقعةً في الفئة العمرية ما بين الخامسة والعشرين والرابعة والأربعين عاماً، ونسبة 21.8% كانت ما بين الخامسة والأربعين والرابعة والستين، ونسبة 8.8% كانت ضمن فئة الخامسة والستين عاماً فما فوق. وتوزع التركيب الجنسي للسكان بنسبة 49.7% ذكور و50.3% إناث.

توأمة
لسان بابلو (كاليفورنيا) اتفاقيات توأمة مع:
 مانزانيلو

أعلام
 راؤول روجاس
 توم دوزير
 روبرت إف. كولمان
 إدي ميلر

مراجع

مدن في مقاطعة كونترا كوستا (كاليفورنيا)
مدن كاليفورنيا
مدن منطقة خليج سان فرانسيسكو

سان بابلو (كاليفورنيا)


Uden forsvar er en sang og en single af Marie Key, udgivet på albummet De her dage i 2012 og som single året efter.

Sangen fik i 2013 platin (download) og tredobbelt platin (streaming), og opnåede en tredjeplads på downloadhitlisten og en andenplads på streaminghitlisten.

I forbindelse med DR Output-stafetten i 2015 lavede Djämes Braun en coverversion af sangen.

Kilder

Eksterne links
Uden forsvar på DR.dk
Uden forsvar på MusicBrainz

Singler fra 2013
Sange fra 2012

Uden forsvar


John George Melvin Compton (29 de abril de 1925 - 7 de setembro de 2007) foi um político e primeiro-ministro de Santa Lúcia por três vezes: 1964 a 1979, 1982 a 1996 e de 2006 até sua morte em 2007. Compton foi o negociador da independência de Santa Lúcia do Império Britânico, obtida em 1979.

Primeiros-ministros de Santa Lúcia

John Compton