Ioan Iacob (n. 10 aprilie 1891, Nirașteu (Ungheni) – d. 15 iulie  1969, Reghin) a fost un deputat în Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, organismul legislativ reprezentativ al "tuturor românilor din Transilvania, Banat și Țara Ungurească", cel care a adoptat hotărârea privind Unirea Transilvaniei cu România, la 1 decembrie 1918.

Biografie
Născut în  localitatea Nirașteu (Ungheni), comitatul Mureș, în anul 1891, de confesiune greco-catolică, Ioan Iacob a urmat studiile la Institutul Pedagogic din Blaj. Ajunge învățător la Cuteiuș,  comitatul Cluj în perioada 1913-1918, apoi la școala din Lăureni, județul Mureș. La data de 8 decembrie 1918 este ales notar al Consiliului Național Român din Miercurea Nirajului. Începând cu anul 1919 a fost numit învățător la școala primară de stat Mihai Eminescu din Târgu Mureș, iar din 1934 este directorul acestei școli. Își găsește sfârșitul la data de 15 iulie 1969.

Activitatea politică
A fost ales ca delegat titular al cercului electoral  Miercurea Nirajului, la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia de la 1 decembrie 1918.

Note

Bibliografie
 Ioan I. Șerban, Dorin Giurgiu, Ionela Mircea, Nicolae Josan, Dicționarul personalităților Unirii. Trimișii românilor transilvăneni la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia, Muzeul Național al Unirii, Alba Iulia, 2003, ISBN 973-8141-90-7
 Gelu Neamțu, Mircea Vaida-Voevod, 1 decembrie 1918. Mărturii ale participanților, vol. I-II, Editura Academiei Române, București, 2005, ISBN 973-27-1258-9 (vol. I); ISBN 973-27-1264-3 (vol. II)

Lectură suplimentară
 Daniela Comșa, Eugenia Glodariu, Maria M. Jude, Clujenii și Marea Unire, Muzeul Național Transilvania, Cluj-Napoca, 1998
 Florea Marin, Medicii și Marea Unire, Editura Tipomur, Târgu Mureș, 1993
 Silviu Borș, Alexiu Tatu, Bogdan Andriescu, (coord.), Participanți din localități sibiene la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia din 1 decembrie 1918, Editura Armanis, Sibiu, 2015

Vezi și
 Lista delegaților la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Legături externe
  Membrii de drept ai Marii Adunării Naționale de la Alba-Iulia din 1 decembrie 1918, lista publicată în "Gazeta Oficială", Sibiu, nr. 1, 1/14 decembrie 1918

Nașteri în 1891
Decese în 1969
Oameni din județul Mureș
Români greco-catolici
Delegați la Marea Adunare Națională de la Alba Iulia

Ioan Iacob (învățător)


Alıç, Ilgaz - Çankırı ili Ilgaz ilçesine bağlı köy
 Adi alıç - Gülgiller familyasından bir alıç türü

Alıç


An Leydeum in uska genus han Liliopsida. An Leydeum in nahilalakip ha familia nga Poaceae.

An kladograma hini sumala ha Catalogue of Life:

Mga kasarigan

Leydeum

Leydeum


Akira Yasuda (安田 Akira Yasuda) (nacido el 21 de julio de 1964) es un artista japonés de animación, diseñador de personajes, diseñador de juegos y mecanismos de diseño, que trabaja bajo el seudónimo de "Akiman".

Carrera
Yasuda antes era un empleado de la compañía de videojuegos Capcom (unión en 1985 ) y ha trabajado en muchos juegos de Capcom, asumiendo roles diferentes para el diseño de obras como el Final Fight y series Street Fighter II (incluyendo sus actualizaciones) bajo el seudónimo Akiman. También ha estado involucrado en la producción del anime, sobre todo Turn ∀ Gundam, Overman King Gainer y Code Geass - Hangyaku no Lelouch. Él dejó oficialmente Capcom en 2003 y comenzó a trabajar como artista independiente.

Enlaces externos

Diseñadores de videojuegos

Akira Yasuda


Nikola Kalinić, hrvatski nogometaš i nogometni reprezentativac
 Nikola Kalinić (gospodarstvenik), rođen 24. ožujka 1951., hrvatski bankar, predsjednik Nadzornoga odbora Istraturista iz Umaga, zamjenik predsjednika Uprave Zagrebačke banke.
 Nikola Kalinić (košarkaš), srbijanski košarkaš i košarkaški reprezentativac

Nikola Kalinić (razdvojba)


Donna Leanne Williams, also known by her married name Donna Leanne Samuel  and as Polly Samuel (born Donna Keene; 12 October 1963 – 22 April 2017), was an Australian writer, artist, singer-songwriter, screenwriter, and sculptor.

In 1965, aged two, Williams was assessed as "psychotic". During the rest of her childhood, she was tested multiple times for deafness and labelled as "disturbed". In 1991, she was diagnosed as autistic and also underwent treatment for gut, immune system and sensory perceptual disorders. She wrote four memoirs: Nobody Nowhere: The Extraordinary Autobiography of an Autistic Girl (1992), Somebody Somewhere: Breaking Free from the World of Autism (1994), Like Colour to the Blind: Soul Searching and Soul Finding (1998) and Everyday Heaven: Journeys Beyond the Stereotypes of Autism (2004) – and released two albums, Nobody Nowhere and Mutation. She was the subject of several TV documentaries during the '90s.

Williams wrote textbooks on the autism spectrum and was a qualified teacher, international public speaker and autism consultant.

Williams died of cancer in April 2017.

Early life and education
Donna Leanne Williams was born Donna Keene in October 1963. She grew up in Melbourne with an older brother, James, and a younger brother, Tom Williams (the street artist Duel; born 1969). Her first name was chosen by her mother due to it being the Spanish word for "female"; however, her father referred to her as Polly, which lead to her legally changing her name in 2015.

According to Williams, her earliest memories included "rubbing her eyes furiously to lose herself in 'bright spots of fluffy color', which she found a soothing refuge against the 'intrusive gabble' of the human world around her". Her father, Ellis John Keene, later known as Jack Williams (1936–1995), was bipolar and aloof, while her mother was an alcoholic who was physically and emotionally abusive.

In 1965, at the age of two, Williams was assessed as a psychotic infant; subsequently, throughout her childhood, she was tested multiple times for deafness and labelled as "disturbed". Williams alleged on her blog that she had been sexually assaulted at the age of eight during a party held by her father. By the age of nine, she had developed two alternate personalities: "Willie", her "rebellious, disruptive, and bad-mannered side" and "Carol", the "kind, polite, socially acceptable child". That year, she was also diagnosed with various dietary conditions including "milk allergies, dairy [and] gluten intolerances[; and] salicylate intolerance" and was placed on a multivitamin and zinc regime. At fifteen, Williams left home and worked in various jobs but struggled to support herself. At times she was homeless, passing from boyfriend to boyfriend while suffering "gross cruelty and domestic prostitution in relationships with men".

With the help of a psychiatric social worker, Williams finished secondary education and enrolled in tertiary studies. From 1982, Williams started studying at La Trobe University and eventually graduated with a Bachelor of Arts and Diploma of Education in 1990.

Autism

In 1991, Williams was diagnosed with autism by Lawrence Bartak, a specialist at Monash Medical Centre and a senior lecturer in psychology at the associated Monash University. Bartak later recalled "[Williams] displayed all the main features of autism when I met her, including one she wouldn't have known about ... The fact that she was apparently sociable and interacting with people doesn't mean she didn't have some type of disorder". Bartak helped Williams "begin building bridges instead of walls between worlds". In July 1996, doubts about Williams' condition were aired on Radio National's The Health Report and by The Australian newspaper. The claims of "faking it" were denied by both Williams and Bartak. In February 2005, David Smukler, writing in the American Association on Intellectual and Developmental Disabilities' journal Mental Retardation, noted that back in the mid-1990s some sceptics had a poorly defined understanding of the autism spectrum: "...autistic people such as Donna Williams and Temple Grandin started to publish first-person accounts that described their lives as autistic people living in an often-inhospitable nonautistic world. Many readers of these early accounts questioned whether or not the authors were really autistic. The assumption underlying such responses is that autism is so incapacitating that Williams or Grandin could not be autistic and still write with such insight and sensitivity. When their books first appeared, autistic authors were characterized either as frauds or exceptions". Smukler concluded: "Today, Williams' and Grandin's 'credentials' are rarely challenged. Rather than being doubted, they are more likely to be commended for offering us an 'inside out' view of autism".

Career
By 1992, Williams was a qualified teacher. Subsequently, she became an international public speaker and an autism consultant. In 2002, she joined the United Kingdom's Medical Research Council's review into the causes of autism, where she was appointed to the lay-person's panel.

Work

Books
In 1992, Williams published her first book, an autobiographical account titled Nobody Nowhere: The Extraordinary Autobiography of an Autistic Girl (Doubleday, London). It was an international best seller including spending fifteen weeks on The New York Times Best Seller list for adult non-fiction in 1993. It was short-listed for the New South Wales Premier's Literary Awards for non-fiction in 1992. According to Kirkus Reviews the book enabled people associated with autistic individuals, to "understand more clearly what those unresponsive 'dead eyes' see". While Daniel Goleman of The New York Times described how Williams "originally wrote it as a series of notes to herself, to help her make sense of her own chaotic world. She planned to burn her journal until a therapist helped her see the value in sharing it".

Her second autobiography, Somebody Somewhere: Breaking Free from the World of Autism, appeared in 1994. Marguerite Mroz of Library Journal noted that Williams describes getting the first book published, including "[h]er extraordinary and painful growth as she completes her education, continues psychiatric treatment, experiences the unwelcome publicity brought about by the publication of Nobody Nowhere". Kirkus Review found Williams had become "more emotionally vulnerable than ever, unprotected by the ritualistic noises and movements typical of autism and determined not to call on the false selves that helped her function in the world 'out there'". Later autobiographical works include Like Colour to the Blind: Soul Searching and Soul Finding (1996), and Everyday Heaven: Journeys Beyond the Stereotypes of Autism (2004). Emily Golson in Williams' entry in Encyclopedia of Women's Autobiography (2005) finds that "[her] writing mirrors the convolutions of her thought processes: disjointed, sometimes rambling, often filled with images that convey a jumble of colors, sounds and attitudes".

Williams wrote several non-fiction books on intellectual and developmental conditions, especially on the autism spectrum Autism – an Inside-out Approach: An Innovative Look at the Mechanics of Autism and Its Developmental Cousins (1996), Autism and Sensing: The Unlost Instinct (1998), Exposure Anxiety - The Invisible Cage: An Exploration of Self-Protection Responses in the Autism Spectrum (15 September 2002), and The Jumbled Jigsaw: An Insider's Approach to the Treatment of Autistic Spectrum "Fruit Salads" (2006). Her first collection of poetry and prose, Not Just Anything: A Collection of Thoughts on Paper (2004), was published by Jessica Kingsley Publishers. A second collection, Weirdos Like Me, appeared in September 2009.

Television documentaries
Williams was the subject of several TV documentaries. "My Experience with Autism, Emotion and Behavior" (1993), an episode, on Eye to Eye with Connie Chung was broadcast in the United States. Beth Fouse and Maria Wheeler describe Williams' interview and her mode of communication in their book, A Treasure Chest of Behavioral Strategies for Individuals with Autism (1997). Williams had "difficulties in processing incoming information. She needed to listen or look. She could not use auditory and visual channels at the same time". On Jam Jar (1995), by Fresh Film in association with BBC Four, which aired in the UK, Williams provided her audience with a greater depth of understanding of autism. The documentary provided Joe Geraci with Williams' "provocative argument about academics coming to some kind of understanding of autism" where she described the 'inside-out' world, "[an autistic] has his own system, and it's not an infantile version of [the non-autistic person's] system; they haven't learned his system". Yokosho Watashi No Sekai E "Jiheisho" Donna Williams (1995), was broadcast by NHK TV in Japan. Krankheit als Schicksal (English: Illness as fate), was filmed in 1995, by Hamburg's Spiegel TV, and was aired on 25 January 1997 in Germany. It is titled Dann Verstehe Ich Auch Nur Bla, Bla, Bla (English: Then I Only Understood Too Much Bla, Bla, Bla).

In September 2010, Orlai Produkciós Iroda of Hungary produced a monodrama, Nemsenkilény, monológ nemmindegyembereknek ("Not a nobody creature") presented by Börcsök Enikő, from a book by autistic author, Henriett Seth F. which appeared in theatres and on TV. The script contains quotations from Nobody Nowhere along with Birger Sellin's Don't want to Be Inside Me Anymore, and Mark Haddon's The Curious Incident of the Dog in the Night-time.

Music and art
Williams' debut album, titled Nobody Nowhere after her first autobiography, was released in 2000; it is a collaboration with Paul Farrer. Two tracks, "Sometimes" and "Beyond the When", feature in the 2000 Tokyo Broadcasting System Television series Things You Taught Me. The 12-part series follows the life of an autistic woman developing her human interaction skills. In July 2005, she followed up Nobody Nowhere with a second album titled Mutation. It is a collaboration with Akash, an Australian composer, producer and arranger. Both albums feature music and lyrics by Williams, with Mutation including spoken word poetry in addition to music. Williams was a self-taught painter, beginning in adulthood. She was also a sculptor and completed life-sized sculptures.

Personal life

Williams was the older sister of mural and graffiti artist "Duel" (Tom Williams, born 1969).

As well as autism, Williams also had prosopagnosia, underwent therapy for post-traumatic stress disorder at various points in her life and was diagnosed with dissociative identity disorder in 2010 and Ehlers-Danlos syndrome type IV in March 2013.

In 1993, Williams married Ian. They divorced after two years. Their relationship is described in Somebody Somewhere: Breaking Free from the World of Autism and Like Colour to the Blind: Soul Searching and Soul Finding; and he appeared in television documentaries with her. On 9 December 2000, while living in England, Williams married Chris Samuel. In 2002, the couple moved to her native Australia. Williams and Samuel created the auties.org website, for people on the autistic spectrum who are seeking to work towards self-employment. Williams wrote about him in Everyday Heaven.

Cancer and death
Williams had a "strong family history of cancer". In 2011 she was diagnosed with breast cancer. The cancer, which was terminal, metastasized and "spread throughout the liver". She chose to spend her last days in palliative care. She urged her state premier to pass Dying with Dignity legislation. Williams died of the disease on 22 April 2017, aged 53.

References

External links

1963 births
2017 deaths
Artists with autism
Australian artists with disabilities
People with dissociative identity disorder
People with post-traumatic stress disorder
Artists from Melbourne
Australian bloggers
Australian women bloggers
Australian memoirists
Autism activists
Autism researchers
Musicians from Melbourne
Outsider artists
Deaths from cancer
Australian women memoirists
Women outsider artists
Writers from Melbourne
Australian women singer-songwriters
Australian singer-songwriters
21st-century memoirists

Donna Williams


Free German League of Culture in Great Britain (FGLC), auch Freier Deutscher Kulturbund in England, Freier Deutscher Kulturbund in Großbritannien (FDKB) oder Freier Deutscher Kulturbund – Großbritannien war eine Organisation deutscher Emigranten im Vereinigten Königreich, die von 1939 bis 1945 bestand. Der Kulturbund verstand sich als überparteilich, hatte aber enge Verbindungen zur KPD.

Geschichte und Aktivitäten
Gegründet wurde sie im März 1939 auf Initiative deutscher Kommunisten, darunter Johann Fladung,
Jürgen Kuczynski, Marguerite Kuczynski und Hans Schellenberger. Sein erster Präsident war der Schriftsteller Hans Flesch-Brunningen. 1942 oder 1943 wurde er von Fladung abgelöst.

Die Gründungsversammlung fand im Haus der Quäker in London statt. Schon im ersten Jahr wuchs die Organisation auf über tausend Mitglieder und gründete eine Schriftsteller-, eine Maler- und eine Kabarettgruppe "24 schwarze Schafe". Auf den Veranstaltungen sprachen u. a. Alfred Kerr, Oskar Kokoschka, J. B. Priestley, Ludwig Renn, Henry Wickham Steed, Berthold Viertel und Stefan Zweig.

1939 veranstaltete sie in der Londoner Wertheim Gallery die Erste Gruppenausstellung deutscher, österreichischer und tschechoslowakischer Maler und Bildhauer.

Ab Januar 1940 hatte der Freie Deutsche Kulturbund ein Clubhaus in der Upper Park Road 36 im Londoner Stadtteil Hampstead. Das Haus war dem Kulturbund von der anglikanischen Kirche zur Verfügung gestellt worden und verfügte neben Veranstaltungsräumen, einer Bücherei, einem Café und einem Restaurant auch über ein kleines Theater.

Von 1940 bis 1945 erschien die Zeitschrift Freie deutsche Kultur als Mitteilungsblatt des Kulturbundes, von November 1941 bis zur Einstellung redigiert von Max Zimmering.

Im Sommer 1942 eröffnete der Freie Deutscher Kulturbund in London die von der Sektion der bildenden Künstler unter Leitung Heinz Worners konzipierte Ausstellung "Allies inside Germany", die danach als Wanderausstellung unter dem Titel "We accuse – Ten years of Hitler Fascism" an vielen Orten in Britannien gezeigt wurde:

1943 kam es zu einer gegen die kommunistische Dominanz des FDKB gerichtete Abspaltung, die fortan unter dem Namen Club 1943 firmierte und auch nach dem Ende des Zweiten Weltkriegs (später mit dem Namenszusatz Anglo-German Cultural Forum) arbeitete. Anlass für diese Abspaltung war eine von Alfred Meusel in einer FDKB-Sitzung eingebrachte Resolution, mit der Winston Churchill aufgefordert werden sollte, umgehend eine "zweite Front" zu eröffnen, um die von den Deutschen angegriffene Sowjetunion zu entlasten. Dies wurde von einigen Mitgliedern des FKBD als unzulässige Einmischung in die britische Kriegspolitik angesehen, was als Ersten Alfred H. Unger bewog, den FDKB zu verlassen. Unger schlossen sich schnell andere Emigranten an:

Trotz dieser internen Auseinandersetzungen und dem Verlust prominenter Mitstreiter spielte der FKBD weiterhin eine wichtige Rolle unter den deutschsprachigen Emigranten in Großbritannien. In den Jahren 1943/1944 war er Initiator und wichtiger Unterstützer von Aktionen zu Gunsten deutscher Emigrantenkinder und deren Vorbereitung auf eine Rückkehr nach Deutschland nach dem Ende des Krieges und konnte mit ihnen an die Erfolge mit der vorangegangenen Ausstellung "Allies inside Germany" anknüpfen.

Die Theydon Bois School
Die Theydon Bois School wurde gegen Ende des Zweiten Weltkriegs, vermutlich 1943, auf Initiative des Freien Deutschen Kulturbundes gegründet und von Hans Schellenberger geleitet. Einige wenige Hinweise über Schellenberger finden sich bei Feidel-Mertz und Schnorbach: "Schellenberger, Johann, geb. 1907. Lehrer. KPD. 1933-35 Haft. März 1936 Emigration CSR. Führendes Mitglied in der tschechoslowakischen Landesgruppe der Union des instituteurs allemands émigrés. Ausgebürgert 1938 auf Liste 31. 1940 England. Mitarbeit in der Landesgruppe deutscher Gewerkschafter in GB und im Freien Deutschen Kulturbund in GB."

Der Name Theydon Bois School könnte ein Hinweis auf das Dorf Theydon Bois im District Epping Forest in der Grafschaft Essex sein, wenige Kilometer nordwestlich von London. Dort befand sich nach dem Ende des Spanischen Bürgerkriegs eine Kolonie für baskische Kinder, die ähnlich den Kindertransporten, 1937 aus Spanien nach England gebracht worden waren. Ob die Theydon Bois School an diese Tradition anknüpfte, ist nicht bekannt. Unter den Schulen im Exil ist sie die bis heute am wenigsten erforschte. Zu ihrer Existenz finden sich nur wenige Hinweise und kaum Dokumente.

Die Theydon Bois School war an einem Aufbau Deutschlands und Österreichs nach dem Ende des Kriegs orientiert. Eingebunden in die politische Exilbewegung und Exilarbeit sollte sie der Vorbereitung der jungen deutschen und österreichischen Flüchtlinge auf die Zeit nach deren Rückkehr in die Heimat dienen. In einem Flugblatt von 1943 heißt es dazu:

In dem gleichen Flugblatt wurde der Finanzbedarf für das erste Jahr der Schule auf 2000 englische Pfund beziffert. Außer über Spenden wurde dieses Geld vor allem über Ausstellungen akquiriert, die der Freie Deutsche Kulturbund mit Kinderzeichnungen bestückte.

The War as Seen by Children
Der "Refugee Childrens' Evacuation Fund" hatte 1941 unter dem Titel Children's Art from all Countries eine Ausstellung zusammengestellt, die Kinderzeichnungen aus zwölf Nationen enthielt. Sie fand im Klubhaus des FDKB in Hampstead statt und wurde dort unter reger öffentlicher Anteilnahme von Julian Huxley, dem späteren ersten Generaldirektor der UNESCO, eröffnet. Der Erfolg gab den Anstoß dafür, eine noch größere Ausstellung zu organisieren. Dazu wurden Emigrantenkinder aufgefordert, zu malen und zu basteln und die Ergebnisse ihrer Arbeiten auch zum Verkauf zur Verfügung zu stellen. Die Resonanz war groß, und auch die schon erwähnten baskischen Emigrantenkinder beteiligten sich.

Gestützt auf diesen Fundus an Arbeiten wurde am 4. Januar 1943 die deutlich größere Ausstellung The War as Seen by Children in den Londoner "Cooling Galleries" (New Bond Street) eröffnet. Hauptredner bei deren Eröffnung war Oskar Kokoschka. Er und John Reed halfen auch mit, aus dem gesamten Material weitere Ausstellungen zu konzipieren. Drei reisten durch Britannien, eine wurde per Flugzeug in die USA gebracht – immer verbunden mit der Bitte um Spenden für die deutschen Emigrantenkinder. Fladung spricht von 62 Ausstellungsorten und etwa vier Millionen Besuchern.

Aus der Ausstellung ging das kleine Buch The War as Seen by Children hervor, das 1944 mit einer Auswahl der Kinderzeichnungen und zusammen mit der Rede von Oskar Kokoschka zur Ausstellungseröffnung erschien, herausgegeben wiederum vom "Refugee children's Evacuation Fund".

Diese Aktionen waren sehr erfolgreich. Durch sie konnten sowohl Emigrantenkinder in Heimen unterstützt als auch der finanzielle Grundstock für den Aufbau der Theydon Bois School geschaffen werden.

Nachkriegszeit
Eine Auswahl der von den Kindern für die Ausstellungen und das Buch geschaffenen Werke kam mit Unterstützung der britischen Militärbehörden nach dem Ende des Zweiten Weltkriegs nach Deutschland und konnte in Nordrhein-Westfalen ausgestellt werden. Der Freie Deutsche Kulturbund selber, dem immer wieder eine große Nähe zur Kommunistischen Partei attestiert wurde, löste sich im Frühjahr 1946 auf:

Literatur
 Charmian Brinson, Richard Dove: Politics by Other Means: The Free German League of Culture in London 1939–1946. Vallentine Mitchell, London 2010, ISBN 978-0-85303-862-7.
 Hildegard Feidel-Mertz: Integration and Formation of Identity: Exile Schools in Great Britain. SHOFAR, Band 23, Nr. 1, 2004 (elektronische Publikation über JSTOR)
 Hildegard Feidel-Mertz: Pädagogik im Exil nach 1933. Erziehung zum Überleben. dipa, Frankfurt 1990, ISBN 3-7638-0520-6.
 Johann Fladung: Erfahrungen. Vom Kaiserreich zur Bundesrepublik. Hg., Einl. Josef Schleifstein, Röderberg-Verlag, Frankfurt 1986, ISBN 3-87682-808-2.
 Anthony Grenville, Andrea Ilse Maria Reiter (Hrsg.): "I didn't want to float, I wanted to belong to something." Refugee Organizations in Britain 1933–1945. Yearbook of the Research Centre for German and Austrian Exile Studies, 10. Rodopi (jetzt Brill), Amsterdam 2008, ISBN 978-90-420-2567-7 ; darin Marian Malet: Oskar Kokoschka and the Freie Deutsche Kulturbund: The 'Friendly Alien' as Propagandist. Ferner: Charmian Brinson, Richard Dove: The Continuation of Politics by Other Means: The Freie Deutsche Kulturbund in London 1939–1946.
 Michael Krejsa: Bildende Künstler im Exil. Der Freie Deutsche Kulturbund (FDKB) in London und seine Maler-Sektion (1938–1946). In: Exil. Forschung, Erkenntnisse, Ergebnisse. 30. Jg., 2010, Heft 1, , S. 96–103.
 Peter Seibert: "The War as Seen by Children?" Kinderzeichnungen und Exil. In: Günter Helmes, Ariane Martin, Birgit Nübel, Georg-Michael Schulz (Hrsg.): Literatur und Leben: Anthropologische Aspekte in der Kultur der Moderne. Festschrift für Helmut Scheuer zum 60. Geburtstag. Gunter Narr, Tübingen 2002, ISBN 3-8233-5883-9, S. 387–398.

Weblinks
 Mitglieder des Kulturbundes (Auswahl)
 Der Freie Deutsche Kulturbund in Großbritannien auf Künste im Exil
 Free German League of Culture – Bildende Künstler im englischen Exil
 Burcu Dogramaci: Free German League of Culture im METROMOD Archiv

Einzelnachweise

Historische Organisation (Vereinigtes Königreich)
Deutsche im Vereinigten Königreich
Kulturelle Organisation (Vereinigtes Königreich)
Internationale Organisation (London)
Bewegung Freies Deutschland
Kommunistische Partei Deutschlands
Gegründet 1939
Aufgelöst 1945
Deutsche Emigrantenorganisation
Emigration aus dem Deutschen Reich zur Zeit des Nationalsozialismus
Emigration (Österreich)


Gara Antwerpen-Centraal (în ) (pe care locuitorii din Antwerpen o mai numesc Middenstatie, Spoorwegkathedraal, sau mai scurt Antwerpen-Centraal) este gara centrală a orașului Antwerpen, situată în piața Koningin Astridplein. Începând din 1873 și până în 2007, Antwerpen-Centraal a fost o gară înfundată, punctul terminus pentru toate trenurile care ajungeau în Antwerpen. Pe 23 martie 2007, un tunel cu două niveluri a fost dat în exploatare pe sub gară și zona centrală a orașului, transformând Antwerpen-Centraal într-o stație de tranzit și permițând ca circulația trenurilor spre Țările de Jos să se facă direct, fără să mai fie nevoie de întoarcere și ocolirea Antwerpenului.

În 2015, gara a fost a cincea cea mai aglomerată din Belgia, fiind întrecută doar de trei gări din Bruxelles și Gent-Sint-Pieters din Gent.

Situația feroviară
Situată la aproximativ  altitudine deasupra nivelului mării, Gara Antwerpen-Centraal este poziționată la kilometrul feroviar (PK) 43,80 al liniei 25 Bruxelles–Antwerpen, între gările Anvers-Berchem și Antwerpen-Luchtbal.

În același timp, ea este gară de origine (PK 0,00), a liniei 12 Antwerpen–Essen (frontieră) și punctul terminus al liniei 27 (care dublează linia 12).

Gările anterioare

Prima gară a orașului Antwerpen, Gara Borgerhout, situată pe strada Borgerhoutsesteenweg (actuală Carnotstraat), în exteriorul fortificațiilor din apropierea Porții Borgerhout, a fost inaugurată de către Căile Ferate Belgiene pe 3 iunie 1836, ca punct terminus al liniei feroviare Mechelen–Antwerpen. Linia era a doua construită în Belgia și completa de fapt secțiunea Bruxelles–Mechelen, prima linie de cale ferată a Belgiei și a continentului european.

Trenul inaugural, format la Mechelen, a sosit în Gara Borgerhout "pe o vreme mohorâtă", dar acest lucru nu a împiedicat ca o mulțime numeroasă să fie prezentă pentru a întâmpina personalitățile aflate în tren, printre ele regele Léopold și regina Louise. În fața mulțimii și a invitaților veniți din Bruxelles și din Antwerpen, regele a ținut un discurs sub un cort amenajat special pentru această ocazie. După ceremonia de inaugurare trenul s-a pus în mișcare în sens invers, spre capitală. La acea dată, clădirea destinată călătorilor nu era decât "o mică baracă de lemn".

Linia Bruxelles-Mechelen-Antwerpen a fost prelungită în 1843 până la Gara Antwerpen-Dokken en -Stapelplaatsen, iar în 1852 au început lucrările la o linie spre Essen, la frontiera cu Țările de Jos, ca parte a unei magistrale feroviare între Antwerpen și Roosendaal. Linia, care traversa orașul și care a fost inaugurată pe 26 iunie 1854, a transformat Gara Borgerhout într-una de tranzit. Deoarece vechea gară era construită din lemn, tot în 1854 a fost inaugurată și noua Gară Antwerpen-Est.

În anii 1870, trenurile către Țările de Jos deja nu mai puteau circula printr-un oraș deja aglomerat și aflat în continuă dezvoltare. Printr-un decret regal din 30 decembrie 1870 a fost desființată linia care lega Gara Borgerhout de portul Antwerpen, iar un alt decret din 17 august 1871 hotăra desființarea porțiunii din calea ferată Antwerpen–Rotterdam cuprinsă între Gara Borgerhout și podul peste Schyn. Astfel, în 1873 gara a devenit din nou un punct terminus. De aceea, pentru conexiunea cu Gara Antwerpen-Dokken en -Stapelplaatsen și de acolo cu țara vecină a fost construită o cale ferată de centură. Trenurile care soseau dinspre Mechelen în gara din Antwerpen porneau apoi în sens invers și înconjurau orașul spre a se îndrepta spre Țările de Jos.

În 1898, Antwerpen dispunea deja de mai multe gări, Gara Antwerpen-Est fiind cea mai centrală dintre ele și, ca atare, principala gară pentru pasageri și marfă. Lucrările pentru construirea unei noi gări au început în 1895, iar inaugurarea s-a făcut fără ceremonial pe 11 august 1905 (15 august, după alte surse). Cu această ocazie gara a fost redenumită "Antwerpen-Centraal"..

Pe 15 mai 1935, gara a devenit punctul terminus al primei căi ferate electrificate din Belgia, Bruxelles Nord–Antwerpen-Centraal.

Istoric și arhitectură

Gara originală a fost realizată între anii 1895 și 1905 pe locul fostei clădiri care funcționa ca punct terminus pentru linia Bruxelles-Mechelen-Antwerpen. Construcția, pavată cu piatră și prevăzută cu un vast dom deasupra sălii de așteptare, a fost proiectată în stil eclectic de arhitectul Louis Delacenserie, asistat de Charles Poupaert, iar imensa copertină din metal și sticlă care proteja peroanele (185 de metri în lungime și 44 metri în înălțime) de inginerul Clement van Bogaert. Viaductul de intrare în gară este și el o structură notabilă și a fost proiectat de arhitectul local Jan Van Asperen.

Gara este acum considerată drept unul din cele mai frumoase exemple de arhitectură feroviară din Belgia, deși eclectismul extraordinar al influențelor conceptului lui Delacenserie face dificilă încadrarea clădirii într-un stil arhitectural anume. În nuvela Austerlitz a lui W. G. Sebald, capacitatea de a aprecia întreaga paletă de stiluri care l-au influențat probabil pe Delacensiere este folosită pentru a demonstra geniul istoricului de arhitectură fictiv care este protagonistul nuvelei.

În 2009, revista americană Newsweek plasa Antwerpen-Centraal ca a patra din cele mai impresionante gări din lume. În 2014, publicația Mashable acorda Gării Antwerpen-Centraal primul loc pe lista celor mai frumoase gări din lume.

Direct accesibile dinspre peroane, în gară existau două mari săli pentru luat masa. Cea dinspre oraș este decorată cu frunze de aur și oglinzi. Acest spațiu a primit acum destinația de bar. Ca urmare a lucrărilor de renovare din 1998, sala a fost transformată în cafeneaua-restaurant "Le Royal". Sala dinspre Grădina Zoologică era folosită înainte de renovare drept cantină pentru personal; există planuri ca ea să fie transformată în sală de conferințe. Cantina personalului este acum localizată la nivelul -0.5, cu vedere spre linii. Deasupra sunt diverse birouri și incinte pentru angajații gării, care  nu sunt accesibile publicului. Spațioasa sală de la intrarea în gară, cu podeaua placată în marmură și supranumită "Catedrala", este adesea folosită pentru evenimente și concerte, inclusiv pentru demonstrații de dans. Într-un colț al aripii dinspre oraș exista pe vremuri un oficiu pentru telegraf și telefon. Inscripțiile "Telegraf" și "Telefon" au fost păstrate și sunt încă prezente pe fațada gării dinspre Koningin Astridplein, în partea dreaptă.

Extinderea pentru trenurile de mare viteză
În 1998 au început masive lucrări de reconstrucție cu scopul de a converti Antwerpen-Centraal dintr-un punct terminus într-o stație de tranzit. A fost excavat un nou tunel între Gara Berchem, aflată în sudul orașului, și Gara Antwerpen-Dam, din nord, trecând pe sub Gara Centrală, cu linii pe două niveluri subterane. Tunelul permite trenurilor de mare viteză Thalys, LMV 4 și HSL Zuid să circule prin Antwerpen-Centraal fără să mai fie nevoie să întoarcă și să ocolească orașul pe calea ferată de centură. Mersul anterior al trenurilor de mare viteză obliga cursele Amsterdam–Bruxelles ori să circule și să oprească doar în Gara Berchem, ori să ajungă până în Antwerpen-Centraal, dar acolo să întoarcă.

Construcția a fost terminată în linii mari în 2007, iar primele trenuri au început să circule prin tunel pe 25 martie 2007. Întregul proiect a costat Infrabel în jur de 765 milioane de euro, din care circa 40% pentru lucrările la gara propriu-zisă.

Gara a primit Marele Premiu al Uniunii Europene pentru Moștenire Culturală (Europa Nostra) în 2011, pentru "excepționala realizare a transformării unui terminal feroviar - tipic pentru arhitectura feroviară a secolului al XIX-lea - într-o stație de tranzit - o necesitate stringentă în secolul al XXI-lea - redând în același timp monumentalei gări feroviare fosta glorie".

Structura gării

După modernizare gara a căpătat patru niveluri și 14 linii, aranjate după cum urmează:
 Nivelul +1: gara originală, cu șase linii terminus împărțite în două grupuri de câte trei și separate de o deschidere centrală care permite vederea spre nivelurile inferioare;
 Nivelul 0: găzduiește casele de bilete și spații comerciale;
 Nivelul −1: aflat la 7 m sub nivelul străzii, conține patru linii terminus aranjate în două perechi. Aici sunt prezente și cele două scări rulante gemene, care încep în pantă, apoi rulează la nivel și continuă din nou în pantă ;
 Nivelul −2: aflat la 18 m sub nivelul străzii, conține patru linii de tranzit, care conduc la cele două linii ale tunelului pe sub oraș utilizat de trenurile de mare viteză și de serviciile rapide InterCity domestice;

Orarul trenurilor

Internațional

Național
Începând din 13 decembrie 2015:

Orar zilnic

În zilele lucrătoare

La sfârșit de săptămână

Accesul din Kievitstraat
Odată cu lucrările de renovare, în partea de sud a fost construită o nouă gară de corespondență, intitulată Kievit, care permite accesul dinspre strada Lange Kievitstraat. Între vechea gară și noua construcție din Kievitstraat au fost construite arcade unde au fost relocate magazinele care vindeau diamante situate inițial sub viaductul feroviar paralel cu strada Pelikaanstraat. Tot acolo există baruri, bistrouri, chioșcuri de ziare și alte magazine. Mai mult, noua zonă a gării a fost prevăzută cu o parcare pentru automobile extinsă, gestionată de NMBS/SNCB, și permite accesul direct la peroane și la tunelurile feroviare din subteran.

Noua zonă a gării Kievit a fost proiectată de arhitectul belgian architect Jacques Voncke, sub coordonarea biroului Eurostation.

Corespondență cu transportul în comun
Gara Centrală este conectată direct prin coridoare subterane cu stațiile de premetrou Astrid și Diamant, prin care circulă tramvaiele , , , , ,  și  ale companiei De Lijn. La nivelul solului, în fața pieței Koningin Astridplein, opresc tramvaiele 10, 11, 12 și 24. În apropiere, pe Pelikaanstraat și Koningin Astridplein, au stație câteva curse locale sau regionale de autobuz, printre care naveta spre Aeroportul Bruxelles, cu autocare la fiecare oră. Autogara pentru autobuzele regionale, situată în Franklin Rooseveltplaats, se află la distanță de mers pe jos de Gara Centrală.

Facilități pentru biciclete
Din septembrie 2006, gara are și o parcare velo subterană păzită (sub Koningin Astridplein), cu o capacitate de 1000 de biciclete. În plus, o zonă kiss & ride și o parcare pentru automobile.

În mai 2007, în parcarea velo a fost deschis și un fietspunt. Acolo, specific pentru Antwerpen, pe lângă biciclete pentru turiști pot fi închiriate și 700 de biciclete galbene pentru studenți.

Capacitatea parcării velo a fost mărită în primăvara anului 2009 cu încă 250 de locuri, sub Koningin Astridplein. În acelaști timp, a fost deschisă o nouă parcare velo subterană în zona Kievit, cu o capacitate de 400 de locuri. Bicicletele care încă mai sunt parcate deasupra, la nivelul pieței, sprijinite de stâlpi sau de garduri, sunt cu regularitate înlăturate de serviciile primăriei în colaborare cu poliția.

În apropierea gării există cinci stații Velo. Două sunt situate în Koningin Astridplein, două în Kievitplein, iar una în strada De Keyserlei.

Zona de tarifare
Conform legislației domestice, dar și reglementărilor Uniunii Internaționale a Căilor Ferate, Gara Antwerpen-Centraal se află în aceeași zonă de tarifare cu gările: Antwerpen-Berchem, Antwerpen-Dam, Antwerpen-Luchtbal, Antwerpen-Noorderdokken, Antwerpen-Oost, Antwerpen-Zuid.

În cultura populară
Gara a constituit decorul mai multor filme, spre exemplu De zaak Alzheimer,, în care ucigașul în serie Ledda sosește cu trenul din Franța. În episodul "The Chocolate Box" al serialului britanic Poirot, Gara Antwerpen-Centraal este folosită ca decor pentru a înfățișa o gară din Bruxelles.
La începutul lui 2009, un videoclip prezentând un eveniment de tip flash mob care a avut loc în gară a devenit viral pe internet. Peste 200 de persoane de diverse vârste, inclusiv copii, au dansat pe melodia "Do-Re-Mi" din muzicalul Sunetul Muzicii compus de Rodgers și Hammerstein, în fața câtorva zeci de pasageri, din care unii s-au alăturat ei înșiși dansului. Videoclipul a fost produs pentru a face publicitate Op zoek naar Maria, versiuniea TV belgiană a programului BBC How Do You Solve a Problem Like Maria?, despre căutarea unei actrițe care să joace rolul principal într-o recreare pe scenă a Sunetului Muzicii.
Fosta gară de mărfuri Antwerpen-Centraal era cunoscută și sub numele de Gara Congo. Era situată de-a lungul grădinii zoologice din apropiere (la peronul 10) și aici se descărcau și animale exotice sau hrană pentru animalele de la Zoo. Ulterior a fost extinsă, apoi mutată în Van Immerseelstraat.
Gara constituie decorul începutului nuvelei "Austerlitz", de W.G. Sebald.

Galerie

Note

Legături externe

Gara Antwerpen-Centraal  pe pagina oficială a SNCB;

Gări din Antwerpen
Fondări în 1905 în Belgia
Gări din Belgia

Gara Antwerpen-Centraal


Diese Liste enthält alle Episoden der ersten Staffel der US-amerikanischen Comedyserie Malcolm mittendrin, sortiert nach der US-amerikanischen Erstausstrahlung. Sie wurden vom 9. Januar bis zum 21. Mai 2000 auf dem US-amerikanischen Sender Fox gesendet. Mit einer Einschaltquote von etwa 22,4 Millionen Zuschauern erreichte die erste Folge die höchsten Quoten einer Serienpremiere auf dem US-Sender Fox seit Die Simpsons im Jahre 1989. Die komplette Staffel sahen in den USA durchschnittlich etwa 15,23 Millionen Zuschauer, womit sie in der Fernsehsaison 1999/2000 auf den 18. Platz in der Liste der meistgesehenen Serien kam. Die deutschsprachigen Erstausstrahlungen sendete ProSieben vom 24. September 2001 bis zum 19. Januar 2002.

Besetzung und Synchronisation
Nachfolgend eine (unvollständige) Liste der Charaktere in der ersten Staffel von Malcolm mittendrin.

Hauptcharaktere

Nebencharaktere

Episoden

DVD-Veröffentlichung
Die erste Staffel von Malcolm mittendrin wurde in den USA in einer DVD-Box mit drei Discs veröffentlicht. Sie enthält unter anderem eine Langfassung der ersten Folge, Kommentare zu ausgewählten Episoden und gelöschte Szenen. Es war beabsichtigt, diese Staffel Ende 2006 auch in Deutschland zu veröffentlichen, was aber letztlich nicht geschah. Für den 16. April 2012 war vorgesehen, die Staffel auch in Großbritannien herauszubringen; der Termin verschob sich aber auf den 4. Juni und später auf den 24. September.

Weblinks

 Staffel 1 von Malcolm mittendrin auf Fernsehserien.de

Einzelnachweise

Staffel einer Fernsehserie
01

en:List of Malcolm in the Middle episodes#Season 1: 2000
es:Anexo:Episodios de Malcolm in the middle#Temporada 1: 2000
pl:Lista odcinków serialu Zwariowany świat Malcolma#Seria 1: 2000
pt:Anexo:Lista de episódios de Malcolm in the Middle#Primeira Temporada (2000)

Malcolm mittendrin/Staffel 1


SC Sand er en tysk sportsklub fra Willstätt, Baden-Württemberg. Klubben blev etableret den 11. august 1946 og konkurrerer indenfor sportsgrenene fodbold, aerobic, judo og qigong. Klubben er mest kendt for kvindefodboldholdet, som spiller i Bundesligaen. Holdets nuværende cheftræner er Alexander Fischinger.

Kvindefodboldafdelingen blev grundlagt i juli 1980 og spillede to år efter med i de nationale turneringer. Efter kun to år rykkede de op til Verbandsliga Südbaden, som på daværende tidspunkt var den den øverste fodboldrække i delstaten Baden-Württemberg. Efter tre distriktspokalsejre og to distriktsmesterskaber, blev kvinderne i 1992 for første gang mestre.

Siden hen overraskede de i 2012/13-sæsonen i 2. Bundesligaen og sluttede på tredjepladsen i slutningen af sæsonen. Frem til næstsidste spilledag var muligheden for videre avancement til Bundesligaen mulig. Den 15. december 2013 gik klubben for første gang videre til semifinalerne i DFB-Pokal Frauen, efter at have slået FF USV Jena 2-0 i kvartfinalen. Den 11. maj 2014 oprykkede klubben for første gang i 17 år til landets bedste kvindelige fodboldrække, Bundesligaen.

Den 3. april 2016 kvalificerede klubben sig så for første gang til finalen i DFB-Pokal Frauen, efter at have slået de forsvarende tyske mestre fra FC Bayern München 2-1. De tabte dog den endelige finale i Köln mod storklubben VfL Wolfsburg, 1-2.

Danske Molli Plasmann har spillet i klubben siden januar 2021.

Aktuel trup

Referencer

Kvindefodboldklubber i Tyskland

SC Sand


Galapagos, Amerikalı yazar Kurt Vonnegut'un 1985 yılında yayımlanan romanı.

Konusu
Başı kesilmiş gemi işçisi Leon Trout'un ruhu, Galapagos adalarına doğru yolculuk yapan bir grup insanın gözlerinden insan oğlunun komik, alaylı ve kritik inişini anlatıyor. Vonnegut'un yarattığı Nuh'un gemisinde yolcu Âdemleri ve Havvaları arasında Mary Hepburn, eşini henüz kaybetmiş Amerikalı biyoloji öğretmeni; Zenji Hiroguchi, Japon bilgisayar dahisi (kendisi gemide yolcu olmasa da, farklı dillerde tercümeler ve güzel sözler sergileyen bilgisayarı Mandarax gemiye ulaşıyor); eşi, Hiroşima'ya düşürülen atom bombası sonucu radyasyonlu genler taşıyan Hisako; dul bayanlarla evlenip miraslar kazanan James Wait; ve Adolph von Kleist, Bahia de Darwin gemisinin kaptanı. Kana-bono yamyamlar kabilesinden altı yetim kız da yolcular arasında yer alıyor. Issız Gallapagos adaları hariç, dünyanın her yanını saran bakteri hastalık kadınları kısır yaptığı vakit, bu yamyam kızlar insan oğlunun neslinin tükenmemesini sağlar ve yeni balıkçı insanların anneleri olurlar.

Vonnegut hikâyesinde büyük beyinlere sahip olan, ama bu yüzden doğaya ve kendilerine bin türlü dert açan insanların, bir milyon sene içinde balık kolları geliştiren varlıklara değişimini anlatıyormuş.

1985 romanları
Kurt Vonnegut romanları
Kıyamet sonrası romanları
Popüler kültürde evrim
Konusu Ekvador'da geçen romanlar
Spekülatif evrim

Galapagos (roman)


Solina je naseljeno mjesto u sastavu općine Tuzla, Federacija Bosne i Hercegovine, BiH.

Zemljopis
Nalazi se uz cestu R 304, R-459 i rijeku Solinu, južno od Brđana, Dolova, zapadno od Vojne ekonomije Kozlovac, sjeverno od Novog Naselja i Gradovrha.
1990. godine pripojena je Tuzli (Sl.list SRBIH 33/90).
Nalazi se u slivu rijeke Soline. Zbog brdsko-planinske naravi ovog područja, usklađeno se njime oblikovao se prostorni razmještaj, veličini i razvitak svih naselja ovog kraja.

Povijest
Arheološki nalazi su oskudni, ali dovoljni za ukazati na naseljenost porječja još od prapovijesti. Kuće su izgrađene na iskrčenim brežuljcima, kosama i dolinskim stranama i dosta su udaljene između sebe. Očigledno je da su predci današnjih stanovnika krčili šume radi naseljavanja, odnosno sela su podignuta na krčevinama. Arheološki nalazi su oskudni, ali dovoljni za ukazati na naseljenost porječja još od prapovijesti. U Solini su su nalazi na dva lokaliteta, na Gradovrhu, gdje su nalazi iz brončanog doba, te na Srebru gdje je nekropola s kosturima iz željeznog doba, i prepoznatljivom ilirskom materijalu u grobovima. U srednjem vijeku u 16. stoljeću Solina se spominje kao naselje.

Uprava
Solina je mjesna zajednica u općini Tuzli. Spada u urbano područje općine Tuzle. U njoj je 31. prosinca 2006. godine prema statističkim procjenama živjelo 7.135 stanovnika u 1.954 domaćinstva.

Šport
Nogometni klub Mladost, s igralištem u Gradovrškoj ulici, uz rijeku Solinu.

Kultura
Na Gradovrhu se nalazi drvena katolička crkva. 29. kolovoza 2009. na Gradovrhu su počeli radovi na izgradnji nove crkve Rođenja Blažene Djevice Marije. Temelji su blagoslovljeni 8. rujna 2009. godine. Inicijativa za izgradnju potekla je iz franjevačkog samostana sv. Petra i Pavla iz Tuzle. Visina zvonika prema projektu treba biti oko 20 metara. Gradnju financiraju vjernici ovog dijela Tuzle.

U filijalnoj crkvici tuzlanske župe na blagdan Imena Marijina slavi se Ime Gospe Gradovrško - bačke. Za ovo prošteničko slavlje sprema se kroz trednevnicu, gdje vjernici imaju prigodu za sv. ispovijed.

U Solini se nalazi džamija Solina.

Stanovništvo
1990. godine pripojena je Tuzli (Sl.list BIH 33/90).

Izvor

Solina


The premier of Yukon is the first minister and head of government for the Canadian territory of Yukon. The post is the territory's head of government, although its powers are considerably more limited than that of a provincial premier. The office was established in 1978 when most authority was devolved from the appointed commissioner to the leader of the party that had the confidence of the Yukon Legislative Assembly; for the year immediately prior to this, that leader was one of the members serving with the commissioner's Executive Committee (a Cabinet).

From the first conventional legislative elections in 1978 to 1989, the term "government leader" was used. Tony Penikett chose to change the title to premier for his 1989 to 1992 term amid some controversy. His successor, John Ostashek, returned to using government leader, as did Ostashek's successor Piers McDonald. McDonald's successor Pat Duncan made the decision to use the title premier upon taking office in 2000 and the title has since remained unchanged.

The current premier of Yukon is Ranj Pillai, leader of the Yukon Liberal Party. Pillai was formally sworn in as premier on January 14, 2023, leading a minority government.

See also
 Prime Minister of Canada
 Premier (Canada)
 List of premiers of Yukon

References

External links

Premier of Yukon


El Zoo de Lourosa o Parque Ornitológico Municipal es un zoo exclusivamente dedicado a aves, localizado en Lourosa, Santa Maria da Feira (Portugal).

Abrió sus puertas, oficialmente, en octubre de 1990. En 2000 el Ayuntamiento de Santa Maria da Feira adquirió el zoológico y, desde 2001 es gestionado por la empresa municipal Feira Viva- Cultura e Desporto, EEM. El parque reúne una importante cantidad de aves de todo el mundo.

Referencias

Enlaces externos

Lourosa
Santa Maria da Feira

Zoo de Lourosa


Amadeo VII., zvan Crveni grof (tal. Amadeo il Conte Rosso; fr. Amédée Le Comte Rouge) (Chambéry, 1360. - Ripaille, 1. studenog 1391.), savojski grof (1383. – 1391.) iz Savojske dinastije. Za njegove vladavine Savojci su stekli Nicu i ostale provansalske gradove.

Bio je sin grofa Amadea VI. i Bone Burbonske. Godine 1377. vjenčao se s Bonom od Berryja s kojom je dobio sina Amadea VIII., koji je bio poznat i kao protupapa Feliks V.

Godine 1382. vodio je rat protiv flamanskih pobunjenika, a preminuo je sljedeće godine u trideset i prvoj godini života, vjerojatno zbog liječničke pogreške.

Bilješke

Vanjske poveznice

 Amadeo VII, savojski grof - Britannica Online

Savojci

Amadeo VII.


සමුරායි  බැඳුම්කරයක් යනු, ටෝකියෝවෙහිදී ජපන්-නොවන සමාගම් විසින් නිකුත් කෙරෙන, ජපාන රෙගුලාසි වලට යටත් වන යෙන්-නාමනය කෙරුණු  බැඳුම්කරයකි.   මෙම බැඳුම් කර විසින් පාරිභෝගිකයා වෙත ජපාන මූලධනය වෙත ප්‍රවේශයක් සපයන අතර, දේශීය ආයෝජන හෝ ජපානයෙන් බැහැර මුදල් යෙදවීම් ක්‍රියාකාරකම් සඳහා මේවා භාවිතා කල හැක. විදේශීය ණයගැනුම්කරුවන් විසින් සමුරායි වෙළෙඳපොලෙහි නිකුතු භාවිතා කරන්නේ  විදේශීය ව්‍යවහාර මුදල් විනිමය අවදානම මග හැරීමට බාධකයක් ලෙසින් විය හැක. තවද බලාපොරොත්තුවක් විය හැක්කේ, වෙනත් ව්‍යවහාර මුදලක් වෙත නිකුතුව එක විටම හුවමාරු කිරීමෙන් අඩු වැයෙහි ප්‍රයෝජනය ලබා ගැනීමයි.

සමුරායි බැඳුම්කරය


An Microchilus lamprophyllus in uska species han Liliopsida nga syahan ginhulagway ni Jean Jules Linden ngan Heinrich Gustav Reichenbach, ngan ginhatag han pagkayana nga asya nga ngaran ni Paul Ormerod. An Microchilus lamprophyllus in nahilalakip ha genus nga Microchilus, ngan familia nga Orchidaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Microchilus (Orchidaceae)

Microchilus lamprophyllus


An Trichloris pluriflora in uska species han Liliopsida nga ginhulagway ni Eugène Pierre Nicolas Fournier. An Trichloris pluriflora in nahilalakip ha genus nga Trichloris, ngan familia nga Poaceae. Waray hini subspecies nga nakalista.

Mga kasarigan

Mga sumpay ha gawas

Trichloris

Trichloris pluriflora


Liste der Gebietsänderungen

Quelle
 Statistisches Landesamt Sachsen: Gebietsänderungen ab 1. Januar 2000 bis 31. Dezember 2009 (XLSX-Datei; 40 kB)

!Gebietsanderungen 2005
Sachsen 2005
Gebietsanderungen in Sachsen

Liste der Gebietsänderungen in Sachsen 2005


Charles Duane "Charlie" Baker, Jr. (født 13. november 1956 i Elmira, New York) er en amerikansk politiker, der var guvernør for den amerikanske delstat Massachusetts fra 2015 til 2023. Han er medlem af det Republikanske parti.

Baker vandt 4. november 2014 guvernørvalget over sin demokratiske modkandidat Martha Coakley. Baker blev 8. januar 2015 taget i ed som Massachusettss 72. guvernør, hvor han afløste Deval Patrick fra det Demokratiske parti.

I december 2021 oplyste han, at han ikke genopstiller ved valget i 2022.

Eksterne henvisninger

 Officiel profil for Guvernør Baker på Massachusettss officielle hjemmeside.
 Larry Hogans officielle kampagneside på www.charliebakerma.com

Personer fra New York
Guvernører i Massachusetts

Charlie Baker


A tic is a sudden and repetitive motor movement or vocalization that is not rhythmic and involves discrete muscle groups. It is typically brief, and may resemble a normal behavioral characteristic or gesture.

Tics can be invisible to the observer, such as abdominal tensing or toe crunching.  Common motor and phonic tics are, respectively, eye blinking and throat clearing.

Tics must be distinguished from movements of disorders such as chorea, dystonia and myoclonus; the compulsions of obsessive–compulsive disorder (OCD) and seizure activity; and movements exhibited in stereotypic movement disorder or among autistic people (also known as stimming).

Classification
Tics are classified as either motor or phonic, and simple or complex.

Motor or phonic
Motor tics are movement-based tics affecting discrete muscle groups.

Phonic tics are involuntary sounds produced by moving air through the nose, mouth, or throat. They may be alternately referred to as verbal tics or vocal tics, but most diagnosticians prefer the term phonic tics to reflect the notion that the vocal cords are not involved in all tics that produce sound.

Simple or complex
Simple motor tics are typically sudden, brief, meaningless movements that usually involve only one group of muscles, such as eye blinking, head jerking, or shoulder shrugging.  Motor tics can be of an endless variety and may include such movements as hand clapping, neck stretching, mouth movements, head, arm or leg jerks, and facial grimacing.

A simple phonic tic can be almost any sound or noise, with common phonic tics being throat clearing, sniffing, or grunting.

Complex motor tics are typically more purposeful-appearing and of a longer nature.  They may involve a cluster of movements and appear coordinated. Examples of complex motor tics are pulling at clothes, touching people, touching objects, echopraxia (repeating or imitating another person's actions) and copropraxia (involuntarily performing obscene or forbidden gestures).

Complex phonic tics include echolalia (repeating words just spoken by someone else), palilalia (repeating one's own previously spoken words), lexilalia (repeating words after reading them), and coprolalia (the spontaneous utterance of socially objectionable or taboo words or phrases). Coprolalia is a highly publicized symptom of Tourette syndrome; however, only about 10% of TS patients exhibit coprolalia.

Martino, et al have argued that tics may be considered physiological, or developmentally typical.

Characteristics

Tics are described as semi-voluntary or unvoluntary, because they are not strictly involuntary—they may be experienced as a voluntary response to a premonitory urge (a sensory phenomena that is an inner sensation of mounting tension). A unique aspect of tics, relative to other movement disorders, is that they are suppressible yet irresistible; they are experienced as an irresistible urge that must eventually be expressed.

Tics may increase as a result of stress, fatigue, boredom, or high-energy emotions, which can include negative emotions, such as anxiety, as well as positive emotions, such as excitement or anticipation. Relaxation may result in a tic increase (for instance, watching television or using a computer), while concentration on an absorbing activity often leads to a decrease in tics.  Neurologist and writer Oliver Sacks described a physician with severe Tourette syndrome (Canadian Mort Doran, M.D., a pilot and surgeon in real life, although a pseudonym was used in the book), whose tics remitted almost completely while he was performing surgery.

Immediately preceding tic onset, most individuals are aware of an urge that is similar to the need to yawn, sneeze, blink, or scratch an itch. Individuals describe the need to tic as a buildup of tension that they consciously choose to release, as if they "had to do it".  Examples of this premonitory urge are the feeling of having something in one's throat or a localized discomfort in the shoulders, leading to the need to clear one's throat or shrug the shoulders. The actual tic may be felt as relieving this tension or sensation, similar to scratching an itch. Another example is blinking to relieve an uncomfortable sensation in the eye. Some people with tics may not be aware of the premonitory urge. Children may be less aware of the premonitory urge associated with tics than are adults, but their awareness tends to increase with maturity.

Complex tics are rarely seen in the absence of simple tics. Tics "may be challenging to differentiate from compulsions", as in the case of klazomania (compulsive shouting).

Diagnosis

Tic disorders occur along a spectrum, ranging from mild (transient or chronic tics) to more severe; Tourette syndrome is the more severe expression of a spectrum of tic disorders, which are thought to be due to the same genetic vulnerability.  Nevertheless, most cases of Tourette syndrome are not severe.  Management for the spectrum of tic disorders is similar to the management of Tourette syndrome.

Tic disorders are defined based on symptoms and duration.  The fifth edition of the Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders (DSM-5), published in May 2013, reclassified Tourette's and tic disorders as motor disorders listed in the neurodevelopmental disorder category, removed the word "stereotyped" from the definition of tic to better distinguish between stereotypies and tics, replaced transient tic disorder with provisional tic disorder, removed the criterion that tics must occur nearly every day, and removed the criterion that previously had excluded long tic-free periods (months) from counting towards the year needed to diagnose Tourette's or Persistent (Chronic) tic disorders.

Differential diagnosis
Dystonias, paroxysmal dyskinesias, chorea, other genetic conditions, and secondary causes of tics should be ruled out in the differential diagnosis.  Conditions besides Tourette syndrome that may manifest tics or stereotyped movements include developmental disorders, autism spectrum disorders, and stereotypic movement disorder;  Sydenham's chorea; idiopathic dystonia; and genetic conditions such as Huntington's disease,  neuroacanthocytosis, pantothenate kinase-associated neurodegeneration, Duchenne muscular dystrophy, Wilson's disease, and tuberous sclerosis. Other possibilities include chromosomal disorders such as Down syndrome, Klinefelter syndrome, XYY syndrome, and fragile X syndrome. Acquired causes of tics include drug-induced tics, head trauma, encephalitis, stroke, and carbon monoxide poisoning. Most of these conditions are rarer than tic disorders, and a thorough history and examination may be enough to rule them out, without medical or screening tests.

Although tic disorders are commonly considered to be childhood syndromes, tics occasionally develop during adulthood; adult-onset tics often have a secondary cause. Tics that begin after the age of 18 are not diagnosed as Tourette's syndrome, but may be diagnosed as an "other specified" or "unspecified" tic disorder.

Tests may be ordered as necessary to rule out other conditions: For example, when diagnostic confusion between tics and seizure activity exists, an EEG may be ordered, or symptoms may indicate that an MRI is needed to rule out brain abnormalities. TSH levels can be measured to rule out hypothyroidism, which can be a cause of tics. Brain imaging studies are not usually warranted. In teenagers and adults presenting with a sudden onset of tics and other behavioral symptoms, a urine drug screen for cocaine and stimulants might be necessary. If a family history of liver disease is present, serum copper and ceruloplasmin levels can rule out Wilson's disease.

Individuals with obsessive–compulsive disorder (OCD) may present with features typically associated with a tic disorder, such as compulsions that may resemble motor tics. "Tic-related OCD" is hypothesized to be a subgroup of OCD, distinguished from non-tic-related OCD by the content and type of obsessions and compulsions; individuals with tic-related OCD have more intrusive thoughts, and exhibit more hoarding and counting rituals than individuals with non-tic-related OCD.

Tics must also be distinguished from fasciculations. Small twitches of the upper or lower eyelid, for example, are not tics, because they do not involve a whole muscle, rather are twitches of a few muscle fibre bundles, that are not suppressible.

See also
Yale Global Tic Severity Scale, a psychological measure designed to identify symptoms of disorders relating to attention and impulsivity, such as tic disorder, Tourette's syndrome, and obsessive-compulsive disorder, in children and adolescents between ages 6 to 17.

Notes

Further reading

External links

 Black, Kevin J. Tourette syndrome and other tic disorders. eMedicine 2001-2008.
 Robertson, William C. Tourette Syndrome and Other Tic Disorders. eMedicine 2009-2019.
 Evidente, GH. "Is it a tic or Tourette's? Clues for differentiating simple from more complex tic disorders." PostGraduate Medicine Online. October 2000 108:5.

Habits

Articles containing video clips

Tic


Fabule cu pete este un film românesc din 1990 regizat de Virgil Mocanu.

Prezentare

Note

Legături externe

Vezi și
 1990 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1990

Fabule cu pete


ඩයිනමික් ලින්ක් ලයිබ්රි යනු වින්ඩෝස් මෙහෙයුම් පද්ධති සඳහා නිපදවන මෘදුකාංග (හෝ ඒවායේ කොටස්) වල ගොනු විශේෂයකි.
[Dynamic = ගතික]
මේවා සාමන්‍යයෙන් .DLL හෝ .OCX දිගුව සහිතගොනු ලෙස පවතී. (Legacy Device සඳහා DRV ලෙස)

අන්තර්ගතය (Format)
.DLL ගොනුවක අන්තර්ගතය සාමන්‍ය වින්ඩෝස් මෘදුකාංග වැඩසටහනක (.EXE) අන්තර්ගතයට සමාන වේ.
එකම වෙනසකට ඇත්තේ .DLL ගොනුවක ආරම්භ කරීමේ ප්‍රධාන ආකාරය (entry point/main method) නොමැති වීමයි. මේ හේතුවෙන් .DLL ගොනුවකට සාමාන්‍ය මෘදුකාංග වැඩසටහනක් ලෙස තනිවම (stand alone) ආරම්භ විය නොහැක. මේ හේතුවෙන් .DLL වැඩසටහනක් නිතරම .EXE වැඩසටහනක් යටතේ ගතික වශයෙන් බද්ධ වී ක්‍රියාත්මක වේ.

වෙනත් මෘදුකාංගයක් තුල අන්තර්ගත කිරීම
තවද එක් පුද්ගලයෙකු හෝ සමාගමක් විසින් නිපදවන ලද මෘදුකාංගයක .DLL ක් තවත් පුද්ගලයෙකුට තමා විසින් නිපදවන වැඩසටහනකට බද්ධ කර එම මුල් මෘදුකාංගයේ ඇති ක්‍රියාකාරීත්වයන් සමහරක් තමාගේ මෘදුකාංගයකට ලබාදිය හැක. උදාහරණයක් වශයෙන් ඔබේ පරිගනකයේ Auto CAD හෝ Corel Draw පිහිටුවා ඇතිනම් ඔබ විසින් සාදන මෘදුකාංගයක් තුල එම ගොනු විවෘතකර බැලියහැකි ලෙස එම මෘදුකාංග කොටස අන්තර්ගත කල හැක.
මෙහිදී දෙපාර්ශවයටම වාසියක් අත්වන අතර එම මෘදුකාංග කොටස තුල ඇති ප්‍රභව කේත දෙවන පාර්ශවයට අනාවරණය වීමද වලක්වයි. .DLL ක් තැනීමේදී මෙසේ තවත් මෘදුකාංගයක් තුල අන්තර්ගත කිරීම වැලැවීමටද ක්‍රම ඇත.

(මෘදුකාංග) යෙදුම් වැඩසටහන්කරු (සඳහා) අතුරුමුහුනත (API)
API යනු මෙසේ ලබාගත් .DLL වැඩසටහන් කොටසක් බද්ධ කරගැනීමේ කේත අතුරුමුහුනතයි. මෙය තමා විසින් ලියනු ලබන කේත කොටසේ අන්තර්ගත කල හැකි කුඩා කේත කොටසකි. මෙහි ඇති method signatures හරහා .DLL තුල ඇති methods ක්‍රියාත්මක කල හැක.

වෙනස් පරිගනක භාෂා එකට යෙදීම
එක් පරිගනක භාෂාවකින් තනා ඇති .DLL වැඩසටහනක් වෙනත් භාෂාවක වැඩසටහනක් තුල සිට පවා API හරහා භාවිතා කල හැක.

මෘදුකාංග

ඩයිනමික්-ලින්ක් ලයිබ්රි


Kim Yusin, ou Kim Yu-sin, né en 595 et mort le , est un général et un homme politique coréen du  dans le royaume de Silla.

Il a dirigé l'unification de la péninsule de Corée par le royaume de Silla sous le règne du roi  et du roi Munmu. Il aurait été l'arrière-petit-fils du roi , le dernier dirigeant de l'État de Geumgwan Gaya. Cela lui aurait donné une position très élevée dans le système Kolp'um (système de caste de Silla), qui régissait le statut politique et militaire qu'une personne pouvait atteindre.

Une grande partie de ce que l'on sait de la vie de Kim provient du récit détaillé du Samguk sagi (Yeoljeon 1-3) et du récit beaucoup plus bref du Samguk Yusa (volume 1).

L'astronome, astrologue, commandant militaire, maître du yin-yang et chaman Kim Am est son petit-fils.

Notes et références

Liens externes

Naissance en 595
Décès en 673
Général coréen
Personnalité de Silla
Histoire militaire de la Corée

Kim Yusin


ماري لويزه فلايسر Marieluise Fleißer (ولدت في 23 نوفمبر 1901 في إنجولشتات - وماتت في 2 فبراير 1974 فيها) هي كاتبة ألمانية.

حياتها

بدأت في عام 1919 دراسة العلوم المسرحية لدى أرتور كوتشر في ميونخ وكذلك دراسة الجرمانستيك. ثم عملت كاتبة حرة في برلين.

صدر في عام 1935 حظر على كتاباتها فعادت إلى إنجولشتات. ثم عادت إلى الكتابة مرة أخرى في عام 1945. واشتهرت بأعمالها المسرحية وقصصها النثري ذي القيمة العالية. وتتخلل قصصها ملامح من سيرتها الذاتية, وتتسم مسرحياتها بالحدة وبارتباطها بالوطن. خطبت في عام 1928 من السباح يوزف هاندل.

وفي عام 1929 قام برتولت بريشت بإخراج مسرحيتها «مبتدئون في إنجولشتات» Pioniere in Ingolstadt. وتحولت المسرحية إلى فضيحة، فقد تناول بريشت المسرحية بأسلوب راديكالي، فقد أورد على المسرح مشهد إزالة العذرية. وأصبحت ماريلويزه فلايسر شخصا غير مرغوب فيه في مسقط رأسها.

أما الخطوبة بينها وبين هاندل فقد فسخت بعد الفضيحة المسرحية. ثم ربطتها علاقة بالمؤلف هيلموت درافس تيكسن، مما تسبب في إحداث القطيعة بينها وبين بريشت. وتحولت فلايسر بضغوط من تيكسن إلى الانتقال إلى دار نشر كيبنهوير. وتلا ذلك رحلات إلى السويد 1929 وأندورا 1930.

وبعد أن فسخت فلايسر عقد المشروط لمدة عام بينها وبين كيبنهوير، تعرضت في عام 1932 لمشاكل مالية، وقامت بمحاولة انتحار ثم تركت برلين وعادت إلى إنجولشتات، وتزوجت هاندل بعد ذلك بثلاث سنوات. وخلال العهد النازي كان هناك حظر عاى كتاباتها في عام 1935. تعرضت في العام 1938 لانهيار عصبي بسبب حرمانها من الكتابة من قبل النازيين وبسبب زواجها بهاندل.

وبعد وفاة زوجها في 1958 أغلقت فلايسر محل التبغ، وتفرغت للنشاط والكتابة الأدبية. وقد أعيد اكتشاف كتاباتها مرة أخرى في نهاية الستينات من قبل راينر فيرنر فاسبيندر Fassbinder. وقد أنشأت جائزة تكريما لاسمها في عام 1981 وهي جائزة ماري لويزه فلايسر.

إنتاجها الأدبي

تلعب مدينة إنجولشتات مسقط رأسها دورا محوريا في أعمال فلايسر. ففي إنجولشتات قضت فلايسر أكثر من ستين سنة من عمرها البالغ 72 سنة، وفيها تدور أحداث مسرحياتها المشهورة وروايتها والعديد من قصصها. وتمثل المنطقة بناسها وعالم الطبقة المتوسطة والحرفيين والجنود والطلاب والخادمات موضوعا وتربة خصبة للكثير من أعمالها. وكذلك فإن لغتها القوية تعود إلى جذوره البافارية.

من أعمالها
 النار المطهرة في إنجولشتات 1926
 مبتدئون في إنجولشتات (مسرحية 1928)
 رطل من البرتقال وقصص أخرى 1929
 سمكة الأعماق (مسرحية 1930)
 الجذر القوي 1946
 الطليعة 1963
 مغامرة من الحديقة الإنجليزية 1969
 مغامرة في أندورا
 ذوو الثلاثة عشرة سنة
 الحصان والعذراء
 أنا لا أشعر بالمادة المتفجرة

روابط خارجية

مراجع

أشخاص من إنغولشتات
كاتبات ألمانيات في القرن 20
كاتبات دراما ومسرح ألمانيات
كتاب دراما ومسرح ألمان في القرن 20
مواليد 1901
مواليد في إنغولشتات
وفيات 1974
وفيات في إنغولشتات

ماري لويزه فلايسر


Dumbrăveni est une commune de Roumanie située dans le județ de Constanța.

La ville compte  habitants en 2011.

Notes et références

Liens externes

Commune dans le județ de Constanța

Dumbrăveni (Constanța)


Kaména Voúrla, en , est une ville côtière et un dème du district régional de Phthiotide, en Grèce-Centrale.

Selon le recensement de 2011, la population de la localité s'élève à .

Notes et références

Liens externes

Dème en Grèce-Centrale
Ancien dème en Grèce
Ville en Grèce-Centrale

Kaména Voúrla


Hristo Račev Popov (Kara Arnaut, 25. lipnja 1859. – Sofija, 27. lipnja 1941.) je bio bugarski general i vojni zapovjednik. Tijekom Prvog svjetskog rata zapovijedao je 6. bdinskom pješačkom divizijom na Balkanskom, Solunskom i Rumunjskom bojištu.

Obitelj
Hristo Popov je rođen 25. lipnja 1859. u selu Kara Arnaut (sada Goljam Izvor) u okrugu Razgrad. Bio je oženjen s Dimitrom s kojom je imao dvije kćeri Zdravku i Božanu. Zdravka je bila udana za pravnika Dimitra Angelova Pečenjakova, dok je Božana bila udana za poznatog sofijskog liječnika dr. Nikolu Vasileva.

Vojna karijera
Popov je u bugarsku vojsku stupio u kolovozu 1878. godine. Vojnu školu u Sofiji završio je 1882. godine, a te iste godine u kolovozu promaknut je u čin potporučnika. Od te godine nalazi se na službi u 22. pješačkoj satniji nakon čega služi u 22. pješačkoj satniji. Čin poručnika dostiže u kolovozu 1885., u čin satnika promaknut je u siječnju 1887., dok je u čin bojnika unaprijeđen u veljači 1892. godine. U siječnju 1899. promaknut je u čin potpukovnika, dok od iduće, 1900. godine, zapovijeda satnijom u 19. pješačkom puku. Nakon toga služi u 7. pješačkom puku, da bi u siječnju 1904. bio unaprijeđen u čin pukovnika. Godine 1909. imenovan je zapovjednikom 2. brigade 9. plevenske pješačke divizije kojom zapovijeda tijekom Balkanskih ratova.

Prvi svjetski rat
Godine 1915. Popov postaje zapovjednikom 2. brigade 6. bdinske divizije. Zapovijedajući istom u sastavu 1. armije sudjeluje u invaziji na Srbiju i nakon toga u borbama na Solunskom bojištu. Iduće, 1916. godine, u siječnju, unaprijeđen je u čin general bojnika, te je imenovan zapovjednikom 6. bdinske pješačke divizije. Navedena divizija nalazila se u sastavu bugarske 3. armije, te s istom, nakon ulaska Rumunjske u rat, sudjeluje u Bitci za Turtucaiau i borbama u Dobrudži.

Poslije rata
Nakon završetka rata Popov je u lipnju 1919. promaknut u čin general poručnika. Preminuo je 27. lipnja 1941. u 83. godini života u Sofiji.

Izvori

Vanjske poveznice
   Hristo Popov na stranici Electronic-library.org
   Hristo Popov na stranici Boinaslava.net

Bugarski vojni zapovjednici u Prvom svjetskom ratu

Hristo Popov


Michał Żyro (* 20. September 1992 in Warschau) ist ein polnischer Fußballspieler. Er spielt im Mittelfeld vorzugsweise als Linksaußen.

Karriere

Verein

Legia Warschau
Michał Żyro spielte in seiner Jugend ab 1999 für KS Piaseczno und wechselte 2005 er in die Jugend des Erstligisten Legia Warschau. Dort schaffte er zu Beginn der Saison 2009/10 den Sprung in die erste Mannschaft, kam jedoch vorrangig in der zweiten Mannschaft, die in der separaten Nachwuchsliga Młoda Ekstraklasa spielt, zum Einsatz. Am 20. November 2009, dem 14. Spieltag der Saison 2009/10, debütierte er im Alter von 17 Jahren und zwei Monaten unter Trainer Jan Urban in der Ekstraklasa, als er im Heimspiel gegen Polonia Warschau (1:1) in der 89. Minute für Marcin Smoliński eingewechselt wurde. Anfang Mai 2011 gewann er mit Legia Warschau den polnischen Pokal. Während er in den ersten zwei Spielzeiten nur zu sieben Kurzeinsätzen gekommen war, etablierte er sich in der Saison 2011/12 als Stammspieler. Sein erstes Tor in der Ekstraklasa erzielte er am 23. Oktober 2011, dem 11. Spieltag der Saison 2011/12, im Heimspiel gegen Widzew Łódź (2:0), als er in der 65. Minute den Führungstreffer erzielte. Ende April 2012 gewann er mit Legia Warschau im Finale gegen Ruch Chorzów (3:0) zum zweiten Mal den Pokal und erzielte dabei ein Tor.

Wolverhampton Wanderers
Ab dem 2. Januar 2016 spielt Żyro für den englischen Zweitligisten Wolverhampton Wanderers. Er erhielt einen für dreieinhalb Jahre gültigen Vertrag.

Nationalmannschaft
Michał Żyro spielte seit der U-16 für fast alle Jugendauswahlmannschaften des polnischen Fußballverbandes und debütierte für die polnische U-20 am 31. August 2011 im Spiel gegen die deutsche U-20 (2:4), als er in der Startelf stand und auch einen Treffer erzielte.

Am 2. Mai 2012 wurde er vom Nationaltrainer Franciszek Smuda für den Reservekader für die Fußball-Europameisterschaft 2012 in Polen und der Ukraine nominiert, obwohl er noch kein Länderspiel bestritten hatte. Da sich aber niemand verletzte, wurde er nicht nachnominiert.

Statt an der EM teilzunehmen, gab Żyro daher am 1. Juni 2012 sein Debüt für die polnische U-21 im Spiel gegen Moldawien (4:2), als er in der Startelf stand.

Titel und Erfolge
 Polnischer Meister: 2013, 2014, 2016
 Polnischer Pokalsieger: 2011, 2012, 2013, 2015, 2016

Weblinks

Einzelnachweise

Fußballnationalspieler (Polen)
Fußballspieler (Legia Warschau)
Fußballspieler (Wolverhampton Wanderers)
Fußballspieler (Charlton Athletic)
Fußballspieler (Pogoń Stettin)
Polnischer Meister (Fußball)
Pole
Geboren 1992
Mann

Michał Żyro


Hohenreut ist ein Ortsteil der Gemeinde Gschwend in Baden-Württemberg und gehört zum Ostalbkreis. Der Weiler mit 20 Einwohnern liegt 2 km südöstlich vom Hauptort Gschwend entfernt im Tal des Schlechtbachs, eines rechten Zuflusses der "Gschwender" Rot.

Name
In verschiedener Schreibweise taucht der Dorfname auf – unter Hohenreut, Hohenreuth, Hochreut oder mundartlich Hohreut, Haureit. Als Bestimmungswort steht das Adjektiv hoch und als Grundwort -reut(e), mittelhochdeutsch -riute / -riet, mundartlich –reid(ә) / -raodә für roden / Rodung, durch Roden urbar gemachtes Stück Land.

Geschichte
Nach dem Ende der Stauferherrschaft im 13. Jahrhundert versuchten ihre Ministerialen, Machtbasen aufzubauen. So auch die Schenken von Limpurg. Ihr Bemühen, die Reichsstadt Hall mit ihrem Salzreichtum unter ihre Herrschaft zu bringen, scheiterte. Jedoch konnten die Schenken ihre Residenzen in Obersontheim, Speckfeld sowie Schmiedelfeld und Gaildorf ausbauen. So erhielten sie auch Macht über den Gschwender Raum.
Da aus dem 14. Jahrhundert über Humberg, Gschwend, Hohenreusch, Mittelbronn, Birkhof und Schlechtbach urkundliche Aufzeichnungen vorliegen, wurde vermutlich auch das Gebiet von Hohenreut in dieser Zeit für eine dauerhafte Siedlung gerodet, obwohl es urkundlich erst 1557 auftauchte.

Die Herrschaftsbereiche der Klöster, Reichsstädte und Adelshäuser waren keine klar umgrenzten Gebiete. Innerhalb eines Dorfes konnten zahlreiche juristische, militärische, wirtschaftliche und finanzielle Rechte in den Händen verschiedener Herren liegen (Condominat). Dies führte zu Auseinandersetzungen um Zuständigkeiten der Herrschaften untereinander. Um diese Gemengelage zu entflechten, begann in der ersten Hälfte des 16. Jahrhunderts das Haus Limpurg mit Tausch- und Kaufverhandlungen über Grundbesitz. In diesem Zusammenhang wurde Hohenreut 1557 urkundlich aufgeführt. Daraus wurde ersichtlich, dass das auf dem Gebiet der Reichsstadt Gmünd liegende Kloster Gotteszell durch Gebietstausch ein Fallgütlein an die Herrschaft Limpurg-Gaildorf abtrat. Wegen Streit um den Novalzehnt, verhandelte man am 18. Mai 1570 in Gschwend. Dieser Rechtsfall zog sich bis ins 18. Jahrhundert hin. Auch ist Hohenreut 1554 im Salbuch des Amtes Seelach aufgeführt, ebenso u. a. im Lagerbuch von 1610 als gültbarer, d. h. abgabepflichtiger Ort, mit seinen Güterstücken und den dazugehörigen Pflichten der Untertanen.

Hohenreut wurde vom Königlich statistisch-topographischen Bureau folgendermaßen beschrieben: "Von Hohenreut, dreiviertel Stunde südöstlich von Gschwend, am linken Ufer des Schlechtbachs, wurde das Gut aus Schlechtbacher Markung vergrößert und bestand 1674 aus 2 halben Höfen, 1 Lehen und 1 Sölde".
Hohenreut lag Jahrhunderte im Stammland der Schenken von Limpurg.

Das Limpurger Land
Das Limpurger Land war seit dem Mittelalter bis Anfang des 19. Jahrhunderts Herrschaftsgebiet der Schenken von Limpurg. Bereits im 12. Jahrhundert hatte diese schwäbisch-fränkische Adelsfamilie das Amt der Reichsschenken inne. Durch Erbfolge ergaben sich mehrmalige Teilungen des Limpurgischen Herrschaftsbereiches. Die letzten Grafen der beiden Hauptlinien Limpurg-Gaildorf und Limpurg-Speckfeld hinterließen 1713 nach ihrem Tod 10 Töchter, die in verschiedene Grafenfamilien heirateten. So zersplitterten die Limpurgischen Landesteile weiter. 1790 gehörte Hohenreut zum Limpurg-Gaildorf-Wurmbrandischen Landesteil.
Die Grafschaft Limpurg umfasste in sämtlichen Linien 1785 etwa 380 Quadratkilometer und hatte 14.404 Einwohner.

Verwaltungsneugliederung
Bis 1806 gehörte Hohenreut zum Limpurg-Wurmbrandischen Landesteil der Grafschaft Limpurg mit Gaildorf als Herrschaftssitz.
Nach der Auflösung des Alten Reiches fiel die gesamte Grafschaft Limpurg 1806 an das Königreich Württemberg. Württemberg wurde gegliedert in 12 Kreise mit 77 Oberämtern und der Residenzstadt Stuttgart. Zum Kreis Ellwangen kam das neu gebildete Oberamt Gaildorf, unter dessen Dach sich die drei Gemeinden Altersberg, Frickenhofen und Gschwend u. a. mit dem Ortsteil Hohenreut formierten.

Die Verwaltungsgliederung wurde 1810 und 1818 verändert. Ab 1810 bestand Württemberg aus 12 Landvogteien mit 64 neuen Oberämtern plus Stuttgart. Oberamt Gaildorf lag in der Landvogtei am Kocher.
1818 schuf man größere Einheiten. Vier Kreise ersetzten die Landvogteien, wobei Oberamt Gaildorf zum Jagstkreis kam. Bis 1924 wurde diese Verwaltungsgliederung beibehalten. Hohenreut gehörte als Ortsteil der Gemeinde Gschwend zum Oberamt Gaildorf.
Württemberg blieb bis 1871 ein souveräner Staat, danach bis 1945 ein Gliedstaat des Deutschen Reichs. Zwischen 1945 und 1952 war Württemberg auf die Länder Württemberg-Baden und Württemberg-Hohenzollern aufgeteilt, bis es 1952 im Bundesland Baden-Württemberg der Bundesrepublik Deutschland aufging.

Hohenreut in den Katasterkarten
In den Jahren 1818–1840 wurde die erste Landesvermessung ganz Württembergs durchgeführt. Im Jahr 1830 entstand für diesen Raum die Urkarte, die noch heute für den Ostalbkreis erhalten ist.

Hohenreuter Höfe um 1830
Gebäude von Hof No. l
A = Wohngebäude mit Scheuer und Stallung (später Hohenreut 1)
B = Ausgedingehaus mit Scheuer (später Hohenreut 2)
Gebäude von Hof No. 2
D = Wohngebäude mit Scheuer und Stallung (später Hohenreut 3)
C = Scheuer
E = Backhütte von Hof No. 1 und Hof No. 2 gemeinsam

Von der Urkarte anno 1830 können die ungefähr 1300 Kartenblätter vom Ostalbkreis im Originalmaßstab 1 : 2500 in der Ostalbmap eingesehen und vergrößert werden.

Entwicklungsgeschichte der Höfe
Gemäß der Beschreibung des Oberamts Gaildorf 1852 vom Königlich statistisch-topographischen Bureau, Stuttgart 1852 sowie laut Pfarrer und Historiker J. P. Heinrich Prescher wurde 1557 in Hohenreut ein Fallgut bewirtschaftet. Bekam ein Bauer ein Fallgut von seinem Herrn gegen Abgaben und Dienste zur Verfügung gestellt, so fiel dies samt Ausstattung nach seinem Tod an den Grundherrn zurück und konnte so neu vergeben werden. Die Limpurger Herren tauschten 1557 von der Stadt Gmünd für Hohenreut ein Fallgut ein und vergrößerten es mit Güterstücken aus der Schlechtbacher Markung.

Zudem steht in der Beschreibung des Oberamts Gaildorf, dass Hohenreut 1674 aus zwei halben Höfen, einem Lehen und einer Sölde bestand. Dies sind nicht die hiesigen vier Höfe von heute. Eine Sölde/Selde war ein Anwesen, das zu wenig Grund besaß, um die Familie davon ernähren zu können. Der Söldner/Seldner musste meist einem zusätzlichen Einkommenserwerb nachgehen, z. B. als Schuster, Sattler, Schmied oder Schneider. Ein Lehen war Land möglicherweise mit Gebäuden, das der Grundherr dem Bauern zur Verfügung stellte und dafür Abgaben als Gegenleistung erhielt. Also waren die Sölde und das Lehen in Hohenreut u. U. kein stabiles Konstrukt für ewige Zeiten. Bei deren möglicher Auflösung könnten damals die Ländereien an die beiden "halben" Höfe übertragen worden sein. Der damalige Sprachgebrauch von halben Höfen oder Achtelhof oder Ähnlichem drückte die Größe des landwirtschaftlichen Anwesens aus. Diese Einteilung wies auf die Steuerkraft des Hofes hin.

Im Lagerbuch der Limpurgischen Verwaltung von 1751 werden Jacob Joos und Jacob Müller als die Besitzer der zwei Hofgüter von Hohenreut aufgeführt.

H. Prescher beschreibt 1785: "Hohreut oder Hohenreut, in dem Schlechtbacher Thälchen etwas weiter aufwärts, besteht aus zweyen Höfen, wozu nicht unbeträchtliche Wälder, Aecker und Wiesen gehören. … Die hiesigen zwey Unterthanen besitzen auch eine Sägemühle im Schmidbügel".

Im Geographischen Lexikon von Franken vom April 1800 ist zu lesen: "Hohenreuth, Dörfchen, aus zwey Höfen bestehend, im Gaildorf Wurmbrandischen Amte Gschwend, in der Grafschaft Limpurg, hat 25 Einwohner". – Zu Georgi 1809/10 wurden im Extraordinari-Steuer-Register der Schultheiserey Gschwend unter Hohenreut (ohne dem Haldenhaus) auch nur die zwei Bauern Ludwig Joos und Georg Wahl aufgeführt.

In der Gebäude-Cataster-Tabelle von 1819 bis 1823 sind unter Hohenreut nur die Höfe No. 1 von Joos und No. 2 von Wahl registriert – jeweils mit zweistöckigem Wohnhaus, Scheuer, Stallung und Backhütte. In dieser Zeit war bereits in der Nachbarschaft das Haldenhaus errichtet, dessen Eigentümer Jacob Schober war.

Noch 1830 weist die Urkarte in Hohenreut zwei Höfe auf und zwar nur auf der linken Seite des Schlechtbachs. Auch wurde erst um 1835 die Salinhütte auf der rechten Bachseite errichtet.

Der Voignerhof, Hof No. 2, im späteren Sprachgebrauch Hohenreut 3 blieb über Jahrhunderte ungeteilt. Hingegen fanden bei Hof No. 1 in den 1830/40er Jahren große Umstrukturierungen statt. Über Generationen wurde er von der Bauernfamilie Joos betrieben, bis Jacob Joos das gesamte landwirtschaftliche Anwesen 1833 an die zwei aus Gschwend kommenden Familien Schock verkaufte. Diese beiden Vettern teilten es unter sich auf. Dabei war es von Vorteil, dass zwei separate Wohnhäuser vorhanden waren. Gottfried Schock, Bürger und Halbbauer aus Gschwend, kaufte den Anteil des Engelhofs mit einem zweistöckigen Wohnhaus nebst Scheuer und Stallung (später genannt Hohenreut 1). Sein Vetter Johannes Schock, Bürger und Fuhrmann aus Gschwend, erhielt den anderen Teil von Hof No. 1 mit Ausgedingehaus nebst Scheuer (später genannt Hohenreut 2).
Aus zwei Höfen entstanden somit 1833 drei bäuerliche Anwesen in Hohenreut.

Auswanderer
Um 1850 herrschte große Not. Hundert Familien mussten in Gschwend vom Betteln leben. Zudem griff die Brechruhr um sich, und zuallerletzt wütete auch noch die große Feuersbrunst 1857 in der Gemeinde Gschwend. Viele junge Männer wanderten in diesen Notjahren aus.

Verwaltungs- und Gemeindereform
Die vier Kreise von Württemberg (seit 1818) wurden 1924 aufgelöst. Somit gab es bis 1938 nur noch 61 Kreise (ehemalige Oberämter) sowie die Stadt Stuttgart. 1934 wurde der Verwaltungsbegriff Oberamt in Kreis umbenannt. Hitler schaltete die Länder mit dem Deutschen Reich gleich und löste die Organe der kommunalen Selbstverwaltung 1933 auf.

1938 wurden in Württemberg 34 neue Landkreise und 3 kreisfreie Städte geschaffen. Das Limpurger Land teilte man zwischen den Kreisen Schwäbisch Hall und Backnang auf. Das ehemalige Oberamt Gaildorf gab es nicht mehr. Gschwend einschließlich Hohenreut wurde bis Ende 1972 dem Landkreis Backnang eingegliedert.

Durch Neugliederung der Kreise entstanden in Baden-Württemberg 35 Landkreise und 9 Stadtkreise. Dabei wurde der Kreis Backnang aufgelöst. Das Limpurger Land kam fast vollständig zum Kreis Schwäbisch Hall mit Ausnahme der Gemeinde Gschwend, die dem Ostalbkreis eingegliedert wurde.

Der Wandel der Kfz-Kennzeichen für Hohenreut

Literatur
 Sierig, Volker: Unser Dorf Hohenreut – Geschichte und Geschichten. Deggendorf 2012, 125 Seiten mit 5 Seiten Quellenangaben, Eigenverlag Volker Sierig, Probstei 2, D-94469 Deggendorf
 Prescher, Johann Philipp Heinrich: Geschichte und Beschreibung der zum fränkischen Kreise gehörenden Reichsgrafschaft Limpurg. Erster Theil, Stuttgart 1789 sowie Zewyter und letzter Theil, Stuttgart 1790
 Konietzny, Walter (Hg.): Heimatbuch – Porträt und Geschichte der Gemeinde Gschwend im Ostalbkreis. Gschwend 2008, Bezug bei W. Konietzny, Hagstraße 2, 74417 Gschwend
 Archiv der Gemeinde Gschwend
 Kirchenakten der Evangelischen Kirche in Gschwend

Weblinks
 Ostalbmap

Geographie (Gschwend)
Ort im Ostalbkreis

Hohenreut


Johngarthia es un género de cangrejos terrestres de la familia Gecarcinidae, Algunos estuvieron clasificados anteriormente en el género Gecarcinus.

Especies
Comprende las siguientes especies:
 Johngarthia lagostoma (H. Milne Edwards, 1837)
 Johngarthia malpilensis (Faxon, 1893)
 Johngarthia planata (Stimpson, 1860)
 Johngarthia weileri (Sendler, 1912)
 Johngarthia cocoensis (Perger, 2011)

Referencias

Enlaces externos

Johngarthia


Palmas Arborea (sardisk: Pràmmas) er en by og en kommune (comune) i provinsen Oristano i regionen Sardinien i Italien. Byen ligger i 4 meters højde og har 1.514 indbyggere (2016). Kommunen har et areal på 39,33 km² og grænser til kommunerne Ales, Oristano, Pau, Santa Giusta, Villa Verde og Villaurbana.

Referencer

Henvisninger

Kommuner i provinsen Oristano

Palmas Arborea


Dersim şu anlamlara gelebilir;
Tunceli (il): Türkiye Cumhuriyeti'nin Doğu Anadolu Bölgesi'nin Yukarı Fırat bölümünde yer alan bir il.
Dersim (bölge): Türkiye'nin doğu kesiminde yer alan bir bölge.
Dersim Vilayeti 1879 yılında Erzurum Vilayetinden ayrılarak oluşturulan Osmanlı vilayeti.
Dersim İsyanı: 1937 yılında Türkiye Cumhuriyeti hükûmetiyle Dersim aşiretleri arasındaki anlaşmazlıklar sonucu yaşanan olaylar.
Dersim aşiretleri: Doğu ve İç Anadolu yöresine "İç Dersim"den yayılmış birkaç aşiretin genel adı.

Dersim (anlam ayrımı)


Wolfgang Thomale (Leszno, entonces Prusia occidental, 25 de febrero de 1900 - Peine, Baja Sajonia, 20 de octubre de 1978) fue un mayor general de Panzertruppe de la Wehrmacht condecorado con la Cruz de Caballero de la Cruz de Hierro durante la Segunda Guerra Mundial por su valentía en combate de extremas condiciones en el Frente del Este.

Biografía
A la edad de 18 años ingresó a la Academia del Ejército Real de Prusia. En la Primera Guerra Mundial consiguió la Cruz de Hierro de Segunda Clase poco antes que la guerra terminara, tras lo cual fue reasignado al Reichswehr. En 1919 ya ostentaba el rango de teniente, y poco después fue asignado a un batallón de ambulancias motorizadas en el arma de caballería blindada.

El 25 de marzo de 1934 se casó con Ilse Sonnenberg.

Tras la llegada al poder de los nazis, en 1935 se unió a la Panzerwaffe que impulsaba el oficial Heinz Guderian.

El 1 de octubre de 1937 fue ascendido a Mayor y comandante de la 3.Panzer-Brigade acuartelada en Berlín.  El 1 de junio de 1938 fue trasladado al Alto Mando del Ejército (OKH). Actuó como Inspector general de las fuerzas blindadas (Panzerwaffe), manteniendo el cargo al comienzo de la Segunda Guerra Mundial solo un año más tarde. El 19 de agosto de 1940 fue ascendido a teniente coronel. Desde el 5 de agosto al 3 de diciembre de 1941 fue comandante del Panzer-Regiment-27 con el rango de coronel.

En febrero de 1942, por sus acciones en el Frente oriental, fue galardonado con la Cruz de Caballero por sus acciones al frente de su unidad "panzer". El ascenso a teniente general se hizo con su nombramiento como Jefe de Estado Mayor de Heinz Guderian, el 1 de marzo de 1943. Thomale cooperó con Guderian en desarticular durante el fallido Putsch del 20 de julio de 1944. Terminó la guerra con el grado de mayor general. Fue detenido por los americanos y liberado sin cargos en noviembre de 1946.

Después de la guerra Wolfgang Thomale trabajó en la industria automovilística alemana y falleció en 1978.

Referencias

Militares alemanes de la Primera Guerra Mundial
Militares alemanes de la Segunda Guerra Mundial
Condecorados con la Cruz de Caballero de la Cruz de Hierro
Condecorados con la Cruz Alemana
Prisioneros de guerra
Personas de la Provincia de Posen

Wolfgang Thomale


Der Chinesische Perlschweif oder Chinesische Schweifähre (Stachyurus chinensis) ist ein Strauch mit auffallenden, hellgelben Blütenständen und kugeligen, grünen Früchten aus der Familie Stachyuraceae. Das natürliche Verbreitungsgebiet der Art liegt in China und Taiwan. Sie wird selten kultiviert.

Beschreibung
Der Chinesische Perlschweif ist ein 2 bis 4 Meter hoher, breit aufrechter, sommergrüner Strauch mit grünen oder stumpf braunen Trieben. Die Laubblätter stehen wechselständig. Sie haben einen 1 bis 2 Zentimeter langen Stiel. Die Blattspreite ist papierartig bis häutig, 5 bis 12 Zentimeter lang und 3 bis 7 Zentimeter breit, eiförmig bis elliptisch oder rundlich, zugespitzt bis geschwänzt, mit stumpfer bis leicht herzförmiger Basis und gesägtem bis gekerbtem Rand. Es werden fünf bis sechs an beiden Blattseiten hervortretende Nervenpaare gebildet. Die Blattoberseite ist kahl, die Unterseite ebenfalls oder entlang der Mittel- und Seitenadern locker behaart.

Die kurzen, hängenden Blütenstände sind 5 bis 10 Zentimeter lange, achselständige Trauben. Die kleinen, gelben, zwittrigen oder funktionell eingeschlechtlichen, vierzähligen und glockenförmigen Blüten mit doppelter Blütenhülle öffnen sich noch vor dem Erscheinen der Blätter; sie sind gelb, etwa 7 Millimeter im Durchmesser, beinahe sitzend oder kurz gestielt. Die Tragblätter sind 3 Millimeter lang, dreieckig-länglich und spitz. Die Vorblätter sind eiförmig und etwa 2 Millimeter lang. Die Kelchblätter sind gelb-grün, etwa 3,5 Millimeter lang, eiförmig und stumpf. Die dachigen, aufrechten Kronblätter sind eiförmig, etwa 6,5 Millimeter lang und abgerundet. Es sind 8 Staubblätter vorhanden. Der oberständige Fruchtknoten ist flaschenförmig und fein behaart, der kurze Griffel ist etwa 2 Millimeter lang mit kopfiger Narbe. Es ist ein Diskus vorhanden.

Die vielsamigen ledrigen Früchte, Beeren, sind rundlich, kahl, schwach gerippt, grün und oft rötlich überlaufen, mit Griffelresten und haben Durchmesser von 6 bis 7 Millimetern. Die Samen besitzen ein Arillus. Der Chinesische Perlschweif blüht von März bis April, die Früchte reifen von Mai bis Juli.

Die Chromosomenzahl beträgt 2n=24.

Vorkommen und Standortansprüche
Das natürliche Verbreitungsgebiet liegt in China in den Provinzen Anhui, Fujian, Gansu, Guangdong, Guangxi, Guizhou, Henan, Hubei, Hunan, Jiangxi, Shaanxi, Sichuan, Yunnan und Zhejiang und auf Taiwan. Der Chinesische Perlschweif wächst in Wäldern, Dickichten und Waldrändern in 400 bis 3000 Metern Höhe auf mäßig trockenen bis frischen, schwach sauren bis alkalischen, sandig-lehmigen bis lehmigen, nährstoffreichen Böden an licht- bis halbschattigen Standorten. Die Art ist wärmeliebend und mäßig frosthart.

Systematik
Der Chinesische Perlschweif (Stachyurus chinensis) ist eine Art aus der Gattung der Perlschweife (Stachyurus), der einzigen Gattung in der Familie Stachyuraceae, Ordnung Crossosomatales. Die Art wurde 1898 von Adrien René Franchet erstmals wissenschaftlich gültig beschrieben. Der Gattungsname Stachyurus stammt aus dem Griechischen, stachys bedeutet "Ähre", und oura "Schwanz" oder "Schweif". Das Artepitheton chinensis verweist auf das Verbreitungsgebiet in China.

Verwendung
Der Chinesische Perlschweif wird manchmal wegen der dekorativen Blüten als Zierstrauch kultiviert.

Literatur
 Hui-Lin Li: The Genus Stachyurus. In: Bulletin of the Torrey Botanical Club. Vol. 70, No. 6, 1943, S. 615–628, doi:10.2307/2481718.

 Andreas Roloff, Andreas Bärtels: Flora der Gehölze. Bestimmung, Eigenschaften und Verwendung. Mit einem Winterschlüssel von Bernd Schulz. 3., korrigierte Auflage. Eugen Ulmer, Stuttgart (Hohenheim) 2008, ISBN 978-3-8001-5614-6, S. 628.

 Helmut Genaust: Etymologisches Wörterbuch der botanischen Pflanzennamen. 3., vollständig überarbeitete und erweiterte Auflage. Nikol, Hamburg 2005, ISBN 3-937872-16-7 (Nachdruck von 1996).

Weblinks

Einzelnachweise

Bedecktsamer
Ziergehölz

Chinesischer Perlschweif


(born January 17, 1973) is a Japanese model, actress, voice actress and former singer whose birth name is .

Filmography

Movies
 Soseiji (1999)
 Harmful Insect (2001)
 Distance (2001)
 Rock'n Roll Mishin (2002)
 Azumi (2003)
 Bright Future aka Akarui Mirai(2003)
 Alive (2003)
 Casshern (2004)
 Walking with the Dog (2004)
 Canary (2005)
 Welcome to the Quiet Room  (2007)
 The Witch of the West is Dead (2008)
 Goemon (2009)
 Food Luck (2020)
 All the Long Nights (2024)

TV dramas
 Long Vacation (1996 Fuji TV)
 Koi no bakansu (1997 NTV)
 Face (1997 Fuji TV)
 Aishi Suginakute Yokatta (1998 TV Asahi)
 Naomi (1999 Fuji TV)
 Joi (1999 NTV)
 Love Complex (2000 Fuji TV)
 Hero (2001 Fuji TV) in episode 9
 Hito ni Yasashiku (2002 Fuji TV)
 Nemurenu Yoru Wo Daite (2002 TV Asahi)
 Kaidan Hyaku Monogatari (2002 Fuji TV) in episode 7
 Message: Kotaba ga Uragitte Iku (2003 NTV)
 Boku to Kanojo to Kanojo no Ikiru Michi (2004 Fuji TV)
Rikon Bengoshi (2004 Fuji TV) in episode 5
 Ichiban Taisetsuna Date ~ Tokyo no Sora, Shanghai no Yume (2004 TBS)
 Last Christmas (2004 Fuji TV)
 Jikou Keisatsu (2006 TV Asahi) in episode 9
 Top Caster (2006 Fuji TV) in episode 5
 Suppli (2006 Fuji TV)
 Kirakira Kenshui (2007 TBS)
 Sexy Voice and Robo (2007 NTV) in episode 6
 Barefoot Gen (TV drama) (Hadashi no Gen) (2007 Fuji TV)
 Iryu 2 (2007 Fuji TV) in episode 1
 Mada Minu Chichi e, Haha e (2007 Fuji TV)
 Top Sales (2008 NHK) in episodes 1-2
 Hokaben (2008 NTV)
 Code Blue (2008 Fuji TV)
 Ryusei no Kizuna (2008 TBS)
 Code Blue SP (2009 Fuji TV)
 Zeni Geba (2009 NTV)
 Konkatsu! (2009 Fuji TV)
 Code Blue 2 (2010 Fuji TV)
 Bitter Sugar (2011 NHK)
 Taira no Kiyomori (NHK, 2012), Taikenmon'in no Horikawa
 Mare (NHK, 2015)
 The Supporting Actors 3 (TV Tokyo, 2021), herself

Video games
 Chaos Legion (2003), Siela Riviere

Dubbing
 Lightyear (2022), Alisha Hawthorne

Discography

Albums
  (1997)
 Indigo Blue (1998)

Singles
 "Hints of Love" (1996)
 "Hysteric Candy" (1997)
  (1997) (lyrics by singer/actress Kaori Moriwaka)
  (1997) (produced by Chara)

References

External links

1973 births
Living people
Japanese film actresses
Japanese television actresses
Japanese video game actresses
Japanese voice actresses
People from Saitama (city)
Japanese female models
Ken-On artists
20th-century Japanese actresses
21st-century Japanese actresses

Ryō (actress)


Amt Bad Bramstedt-Land er et amt i det nordlige Tyskland, beliggende i den vestlige del af Kreis Segeberg. Kreis Segeberg ligger i delstaten Slesvig-Holsten. Administrationen ligger i byen Bad Bramstedt.

Geografi
Amtet er beliggende i den vestligste del af Kreis Segeberg og grænser til nabokreisene Steinburg, Rendsburg-Eckernförde og Pinneberg og den kreisfrie by Neumünster.

Kommuner i amtet

Eksterne kilder og henvisninger

 Amt Bad Bramstedt-Land

Bad Bramstedt-Land

Amt Bad Bramstedt-Land


La chicha, aussi appelée musique tropicale andine ou cumbia andine, est un genre musical ayant émergé au milieu des années 1970 au Pérou, dont les origines proviennent du huayno, du rock psychédélique et de la cumbia guarachera des côtes péruviennes. Il se caractérise principalement par l'utilisation de guitares électriques.

Il est apparu comme une manifestation du phénomène de migration des zones andines vers les villes côtières, principalement Lima. Dans les années 1980, il se consolide en tant que genre musical, avec le succès de groupes tels que Los Shapis, Chacalón y La Nueva Crema, Los Destellos et Los Mirlos, entre autres.

Histoire

À Lima, au début des années 1950, la migration andine atteint des proportions massives. Dans les années 1940, Lima comptait un demi-million d'habitants, mais en 1956, sa population avait plus que doublé pour atteindre 1,2 million. C'est dans ce contexte que s'est développé un marché intérieur urbain, composé d'immigrants andins, qui permet au huayno (sa danse et son chant les plus populaires) de connaître un succès commercial. Des noms tels que Flor Pucarina, Pastorita Huaracina, El Jilguero del Huascarán, Picaflor de los Andes étaient les stars musicales les plus célèbres de l'époque.

Le succès du huayno commercial continuera à attirer les foules. Entre-temps, un autre genre musical provenant d'un pays voisin entre au Pérou à la fin des années 1960 : la cumbia de Colombie. À cette époque, la population urbaine de Lima appréciait déjà la rumba cubaine, le merengue dominicain et le mambo de Pérez Prado, tandis que la cumbia et les rythmes cubains avaient également pénétré dans les principales capitales des hauts plateaux péruviens, où de nombreuses fêtes sociales et anniversaires étaient animées par des guarachas et des mambos.

Au cours des trois décennies qui suivent les années 1950, le Pérou, et plus particulièrement Lima, connait des changements fondamentaux. Les bidonvilles qui apparaissaient comme des invasions illégales massives de familles d'immigrants se transforment en quartiers prospères des classes ouvrières.

Depuis 2013, le groupe Xixa, originaire d'Arizona, développe sa propre version de la chicha avec un succès croissant.

Notes et références

Cumbia
Musique péruvienne
Musique latino-américaine

Chicha (musique)


තිලකරත්න මුදියන්සේලාගේ ඩිල්ෂාන්; (උපත 14 ඔක්තෝබර් 1976), පොදුවේ හඳුන්වනු ලබන්නේ තිලකරත්න ඩිල්ෂාන් ( යනු හිටපු ශ්‍රී ලංකා ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙක් සහ ශ්‍රී ලංකා ජාතික ක්‍රිකට් කණ්ඩායමේ හිටපු නායකයෙකි. එක්දින තරග ඉතිහාසයේ ලකුණු හඹා යාමේ හොඳම ශ්‍රේණිගත ශ්‍රී ලංකා ක්‍රීඩකයා ලෙස ඔහු සැලකේ. ඔහු බොහෝ විට සැලකෙන්නේ සෑම කාලයකම වඩාත්ම නව්‍ය එක්දින පිතිකරුවෙකු ලෙසය. පන්දුවට පහර දීමට, පන්දු යැවීමට, පන්දු රැකීමට සහ කඩුලු රැකීමට හැකි ක්‍රිකට් ක්‍රීඩාවේ සෑම අංශයකින්ම කැපී පෙනෙන දක්ෂතා ඇති ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකුගේ දුර්ලභ උදාහරණයක් ලෙස ඩිල්ෂාන් සැලකේ. ඔහු ආක්‍රමණශීලී දකුණත් පිතිකරුවෙකු වන අතර, ඩිල්ස්කූප් ලෙස හැඳින්වෙන ස්කූප් පහර නිර්මාණය කළේය, එය කඩුළු රකින්නාට හිසට උඩින් පන්දුවට පහර දෙයි. ඔහු ආරම්භක පිතිකරුවෙකුට අමතරව දක්ෂ ඕෆ් බ්‍රේක් පන්දු යවන්නෙකු ද වේ. ජවසම්පන්න පන්දු රකින්නෙකුද වන  ඔහු සාමාන්‍යයෙන් පොයින්ට් කලාපයේය පන්දු රකී.

පූද්ගලික ජීවිතය
මැලේ ජාතික පියෙකුගේ සහ බෞද්ධ මවකගේ පවුලක උපන් ඩිල්ෂාන් වයස අවුරුදු 16 දී ඉස්ලාම් ආගම හැර බුද්ධාගමට හැරුණි. ඩිල්ෂාන් අධ්‍යාපනය ලැබුවේ කළුතර, කළුතර විද්‍යාලයෙන්. ඔහු දැන් විවාහ වී සිටින්නේ ශ්‍රී ලංකාවේ ටෙලිනාට්‍ය නිළි මංජුලා තිළිණි සමඟයි. හින්දු චාරිත්‍රානුකූලව IPL 2008 තරඟාවලියේදී විවාහය ඉන්දියාවේ දී සමරනු ලැබීය. ඩිල්ෂාන්ගේ දෙවන විවාහයෙන් දියණියක් සහ පළමු විවාහයෙන් පුතෙක් සිටී. ඩිල්ෂාන්ගේ සහෝදරයා වන තිලකරත්න සම්පත් ශ්‍රී ලංකාවේ පළමු පෙළ ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකි.

ක්‍රීඩා ජීවිතය
ඩිල්ෂාන් 1999 දී සිම්බාබ්වේට එරෙහිව සිය මංගල ටෙස්ට් තරගයට පිවිසියේය. ඔහු සිය මංගල ටෙස්ට් ශතකය රැස් කළේ ලකුණු 163ක් සමඟිනි. ඩිල්ෂාන් ඉන් මාස 15 කට පසු සිම්බාබ්වේට එරෙහිව සිය පළමු එක්දින ජාත්‍යන්තර තරගය ද කළේය. ඔහු ක්‍රීඩා කරන විට, ඔහු නිරන්තරයෙන් තම ස්ථානය නිතර ඉහළට සහ පහළට යාම නිසා ඔහු කිසි විටෙකත් ඔහුගේ ස්ථානය දැන සිටියේ නැත.

ජාත්‍යන්තර ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෙකු ලෙස ඔහුගේ නැවත පිබිදීම 2003 දී සිදු විය. පිට පිට ටෙස්ට් ඉනිම් හතරකදී ලෝක ශූර ඕස්ට්‍රේලියා කණ්ඩායමට එරෙහිව ඔහු ලකුණු 63, 100, 83 සහ 104 බැගින් ලබා ගත්තේය.

2005-06 VB තරගාවලියෙ හි පළමු අවසන් මහා තරගයේදී, ඩිල්ෂාන් ගේ පන්දු රැකීම ප්‍රධාන සිරස්තල බවට පත් වූයේ ඔහු දුවද්දී දවාගැනීම් 4කට දායකත්වය ලබා දීම නිසාය.

2007 නොවැම්බර් මාසයේදී ඩිල්ෂාන් කෝල්ට්ස් ක්‍රිකට් සමාජයට එරෙහිව බ්ලූම්ෆීල්ඩ් ක්‍රිකට් සහ මලල ක්‍රීඩා සමාජය වෙනුවෙන් ඕවර 50 තරගයකදී ලකුණු 188ක් රැස් කළේය. ඉනිම ඕනෑම "ලැයිස්තු ඒ" ක්‍රිකට් තරගයක (ගැරී කර්ස්ටන් ගේ 1996 දී ලබාගත් ලකුණු 188 සමග) ඒකාබද්ධ 14 වැනි ඉහළම ලකුණු සංඛ්‍යාව වන අතර එය පන්දු 135 කින්, 139.25 ප්‍රහාරක අනුපාතයකින් ලබාගත්හ. ඔහු හතරේ පහර 14ක් සහ හයේ පහර 12ක් සමඟින් සිටියදී ශ්‍රී ලංකා ක්‍රීඩක නුවන් කුලසේකරගේ පන්දුවකට දැවී ගියේය. එම තරගයේ ලකුණු පුවරුව මෙතැනින් සොයාගත හැකිය

2009 විස්සයි20 ලෝක කුසලාන තරගාවලියේදී ඩිල්ෂාන් අර්ධ ශතක තුනක් ඇතුළත් තරග හතකදී ලකුණු 317ක් රැස්කරමින් තරගාවලියේ වීරයා බවට පත්විය. ඔහු තරඟාවලිය පුරාවටම 52.83 පිතිකරණ සාමාන්‍යයක් පවත්වා ගෙන ගිය අතර, එය සියලුම ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයින් අතර සිව්වන හොඳම පිතිකරුවා වූ අතර, ඔහුට ඉහලින් ඇන්ජෙලෝ මැතිව්ස් 75ක්, ජැක් කලීස් 59.5ක් සහ යුනිස් ඛාන් 57.33ක් විය.

ඔහුගේ ස්කූප් පහර, කඩුලු රකින්නාගේ හිසට උඩින් කෙළින් ක්‍රීඩා කරන ලදී, මෙම තරඟාවලියේදී ප්‍රථම වරට ප්‍රදර්ශනය වූ අතර ඔහුට ගෞරවයක් ලෙස ඩිල්ස්කූප් ලෙස හැඳින්වේ.

ටෙස්ට් ශතක
තිලකරත්න ඩිල්ෂාන් ලබාගත් ටෙස්ට් ශතකවල සාරාංශයක් පහත වගුවේ දැක්වේ.
ලකුණු තීරුවේ, * ලෙස සදහන් වීම නොදැවී සිටීම පෙන්නුම් කරයි
තරගය තීරුවේ ක්‍රීඩකයාගේ වෘත්තීය දිවියේ ක්‍රීඩා කල තරඟ අංකය පෙන්නුම් කරයි

එක්දින ජාත්‍යන්තර ශතක
තිලකරත්න ඩිල්ෂාන් ලබාගත් එදිජා ශතකවල සාරාංශයක් පහත වගුවේ දැක්වේ.
ලකුණු තීරුවේ, * ලෙස සදහන් වීම නොදැවී සිටීම පෙන්නුම් කරයි
තරගය තීරුවේ ක්‍රීඩකයාගේ වෘත්තීය දිවියේ ක්‍රීඩා කල තරඟ අංකය පෙන්නුම් කරයි

ටෙස්ට් අර්ධ ශතක
තිලකරත්න ඩිල්ෂාන් ලබාගත් ටෙස්ට් අර්ධ ශතකවල සාරාංශයක් පහත වගුවේ දැක්වේ.
ලකුණු තීරුවේ, * ලෙස සදහන් වීම නොදැවී සිටීම පෙන්නුම් කරයි
තරගය තීරුවේ ක්‍රීඩකයාගේ වෘත්තීය දිවියේ ක්‍රීඩා කල තරඟ අංකය පෙන්නුම් කරයි

එක්දින ජාත්‍යන්තර අර්ධ ශතක
තිලකරත්න ඩිල්ෂාන් ලබාගත් එදිජා අර්ධ ශතකවල සාරාංශයක් පහත වගුවේ දැක්වේ

 ලකුණු තීරුවේ, * ලෙස සදහන් වීම නොදැවී සිටීම පෙන්නුම් කරයි
 තරගය තීරුවේ ක්‍රීඩකයාගේ වෘත්තීය දිවියේ ක්‍රීඩා කල තරඟ අංකය පෙන්නුම් කරයි

References

External links

1976 උපත්
ජීවමාන ජනයා
Sri Lanka Test cricketers
Sri Lanka One Day International cricketers
Sri Lanka Twenty20 International cricketers
Sri Lankan Buddhists
Converts to Buddhism from Islam
Converts to Buddhism
Basnahira South cricketers
Bloomfield Cricket and Athletic Club cricketers
Sebastianites Cricket and Athletic Club cricketers
Northern Districts cricketers
Delhi (Indian Premier League) cricketers
Sri Lankan Malays
Sri Lankan former Muslims
ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ
ශ්‍රී ලාංකික ක්‍රිකට් ක්‍රීඩකයෝ

තිලකරත්න ඩිල්ශාන්


Güneş Gürle (d. 1975, İzmir), Türk opera sanatçısı. Hans Gabor Belvedere, Toti dal Monte gibi yarışmalarda elde ettiği başarılarla adını duyurmuş, 1997'de II. Leyla Gencer Şan Yarışması'nda Jüri Özel Ödülü alarak Teatro Comunale di Bologna'ya davet edilmiştir. İstanbul Devlet Opera ve Balesi'nde iki sene görev aldıktan sonra Düsseldorf Deutsche Oper am Rhein'da sahneye çıkmak üzere 2005'te Almanya'ya yerleşmiştir.

Sanatçının İstanbul, Düsseldorf, Münih, Treviso, Strasburg, Baden, Duisburg gibi sahnelerde oynadığı roller arasında, Giulio Cesare (Giulio Cesare in Egitto), Don Giovanni (Don Giovanni), Don Alfonso (Cosi fan tutte), Bartolo (Figaro'nun Düğünü), Colline (La Boheme), Angelotti (Tosca), Betto (Gianni Schicchi), Ferrando (Il trovatore), Charles V (Don Carlos), Tom (Un Ballo in Maschera), Montano (Otello), Gran Sacerdote (Nabucco), Panthee (Les Troyens), Panteus (Les Troyens a Carthage), Sir Buckingham (III. Richard), Zuniga (Carmen), Raimondo (Lucia di Lammermoor), Conte Robinson (Il Matrimonio Segreto), Horatio (Hamlet), Max (Fashion), Selim (Italya'da bir Türk) sayılabilir.

Dış bağlantılar
kişisel internet sayfası
Düsseldorf Operası

1975 doğumlular
Türk opera şarkıcıları
Yaşayan insanlar
21. yüzyıl erkek şarkıcıları
20. yüzyıl erkek şarkıcıları

Güneş Gürle