Kësterit ist ein selten vorkommendes Mineral aus der Mineralklasse der "Sulfide und Sulfosalze". Es kristallisiert im tetragonalen Kristallsystem mit der chemischen Zusammensetzung Cu2(Zn,Fe)SnS4 Die in den runden Klammern angegebenen Elemente Zink und Eisen können sich in der Formel jeweils gegenseitig vertreten (Substitution, Diadochie), stehen jedoch immer im selben Mengenverhältnis zu den anderen Bestandteilen des Minerals.

Etymologie und Geschichte
Erstmals entdeckt wurde Kësterit im Arga-Ynnakh-Khai-Granitmassiv des Jana-Tals nahe der Siedlung Këster (auch Kêster) in der russischen Republik Sacha (Jakutien). Beschrieben wurde das Mineral 1956 von Z. V. Orlova, der es nach dessen Typlokalität benannte.

Typmaterial des Minerals wird im Mineralogischen Museum der Universität Sankt Petersburg (Katalog-Nr. 16188, 16324–16326, 16351, 16352) sowie im St. Petersburger Bergbau-Institut (Katalog-Nr. 163a/2) aufbewahrt.

Klassifikation
Bereits in der veralteten, aber noch gebräuchlichen 8. Auflage der Mineralsystematik nach Strunz gehörte der Kësterit zur Mineralklasse der "Sulfide und Sulfosalze" und dort zur Abteilung der "Sulfide mit dem Stoffmengenverhältnis Metall : Schwefel, Selen, Tellur = 1:1", wo er zusammen mit Barquillit, Briartit, Černýit, Famatinit, Ferrokësterit, Hocartit, Kuramit, Luzonit, Permingeatit, Petrukit, Pirquitasit, Rhodostannit, Sakuraiit, Stannit, Toyohait und Velikit die "Stannitgruppe" mit der System-Nr. II/C.06 bildete.

Die seit 2001 gültige und von der International Mineralogical Association (IMA) verwendete 9. Auflage der Strunz'schen Mineralsystematik ordnet den Kësterit ebenfalls in die Klasse der "Sulfide und Sulfosalze" und dort in die Abteilung der "Metallsulfide, M : S = 1 : 1 (und ähnliche)" ein. Diese Abteilung ist allerdings weiter unterteilt nach den in der Verbindung vorherrschenden Metallen, so dass das Mineral entsprechend seiner Zusammensetzung in der Unterabteilung "mit Zink (Zn), Eisen (Fe), Kupfer (Cu), Silber (Ag) usw." zu finden ist, wo es zusammen mit Černýit, Ferrokësterit, Hocartit, Idait, Kuramit, Pirquitasit, Stannit und Velikit die "Stannitgruppe" mit der System-Nr. 2.CB.15a bildet.

Auch die vorwiegend im englischen Sprachraum gebräuchliche Systematik der Minerale nach Dana ordnet den Kësterit in die Klasse der "Sulfide und Sulfosalze" und dort in die Abteilung der "Sulfidminerale" ein. Hier ist er zusammen mit Stannit, Černýit, Briartit, Kuramit, Sakuraiit, Hocartit, Pirquitasit, Velikit, Ferrokësterit und Barquillit in der "Stannitgruppe (Tetragonal: I2m) A2BCS-Typ" mit der System-Nr. 02.09.02 innerhalb der Unterabteilung "Sulfide – einschließlich Selenide und Telluride – mit der Zusammensetzung AmBnXp, mit (m+n):p=1:1" zu finden.

Kristallstruktur

Kësterit kristallisiert tetragonal in der  mit den Gitterparametern a = 5,43 Å und c = 10,87 Å sowie 2 Formeleinheiten pro Elementarzelle.

Bildung und Fundorte

Kësterit bildet sich in hydrothermal in Quarz-Sulfid-Äderchen in Zinn-Lagerstätten. Begleitminerale sind unter anderem Arsenopyrit, Chalkopyrit, Chalkosin, Sphalerit, Stannoidit und Tennantit.

Als seltene Mineralbildung konnte Kësterit nur an wenigen Orten nachgewiesen werden, wobei bisher (Stand: 2017) rund 75 Fundorte als bekannt gelten. Neben seiner Typlokalität Këster trat das Mineral in Russland nur noch in der Deputatskoe-Lagerstätte bei Werchojansk auf.

Der einzige bisher bekannte Fundort in Deutschland ist die Grube "Bayerland" bei Pfaffenreuth in der Gemeinde Leonberg (Oberpfalz) in Bayern.

In Österreich fand sich das Mineral bisher nur am Haidbachgraben nahe Semmering in Niederösterreich und in der Grube "Haagen" bei Webing in der Salzburger Gemeinde Abtenau.

Bekannte Schweizer Fundorte sind die Grube Lengenbach im Binntal und der Steinbruch La Plâtrière bei Granges (Sierre) im Kanton Wallis.

Weitere Fundorte liegen unter anderem in Argentinien, Bolivien, Bulgarien, China, Finnland, Frankreich, Griechenland, Grönland, Italien, Japan, Kanada, Namibia, Norwegen, Peru, Polen, Portugal, Tschechien, Usbekistan, im Vereinigten Königreich (Großbritannien) und den Vereinigten Staaten von Amerika (USA).

Siehe auch
 Liste der Minerale

Literatur

Weblinks

 Mineralienatlas: Kësterit (Wiki)

Einzelnachweise

Grandfathered Mineral
Tetragonales Kristallsystem
Sulfide und Sulfosalze
Kupfermineral
Zinkmineral
Eisenmineral
Zinnmineral
Schwefelmineral

Kësterit


MoShang ist der Künstlername von Jean Marais, einem südafrikanischen Downbeat-Musiker und Chillout-Produzenten, der heute in Taiwan lebt.

Leben
Jean Marais begann sein musikalisches Engagement in den frühen 1980er Jahren zunächst als Chorsänger in Kapstadt, Südafrika. Erste Erfolge hatte Marais als Sänger und Frontmann der südafrikanischen Kunst-Rock-Band Duusman (afrikaans, dt. Holländer) und als Saxophonist für die Gruppe Tsunami. Später produzierte er drei preisgekrönte Alben zu Ehren des Dichters Breyten Breytenbach. Zusammen mit Riku Lätti gründete Marais das Afrikaans-Pop-Duo 12 Hz. 2003 brachten sie das Album Nou (afrikaans, dt. Jetzt) bei Rhythm Records/Bowline heraus. Er erhielt Südafrikas renommierten Avanti Craft Award für seine Beteiligung an dem Kurzfilm Angels in a Cage.

2003 zog Marais in den taiwanesische Stadt Taichung und veröffentlichte beim Label Onse Plate (afrikaans, dt. unsere Platte) sein erstes Album Made in Taiwan unter dem chinesischen Künstlernamen MoShang. Sein zweites Album Chill Dynasty folgte im Jahr 2006. Seine Musik wurde für die Discovery-HD-Produktion Fantastic Festivals Of The World ausgewählt. 2009 wurde er Sieger in der Audio-Kategorie des Ubuntu 9.04 Free Culture Showcase. 2009 gründete er als Jean Marais gemeinsam mit Andre van Rensburg und Louis Minnaar das Projekt Eentonig (afrikaans, dt. Eintönig) und veröffentlichte ein gleichnamiges Album und einen gleichnamigen Bildband.

Seinen vierten Longplayer Further East veröffentlichte MoShang 2010 auf dem deutschen Label Lemongrassmusic. Er hat mehr als 100 Folgen seines Live-Online-Podcasts veröffentlicht. Jede Episode ist eine Stunde lang und enthält die Live-Aufführung seiner Original-Musik. MoShang komponierte in dieser Zeit auch die Original-Partitur für den Dokumentarfilm Koxinga: A Hero´s Legacy des National-Geographic-Kanals für Asien. 2012 erschien sein sechstes Album What Comes Around bei Stone Bell Music.

Diskografie

Studioalben
 2004: Made in Taiwan (Onse Plate)
 2006: Chill Dynasty (Onse Plate)
 2010: Further East (Lemongrassmusic)
 2011: Groove Suite (Onse Plate)
 2012: What Comes Around (Stone Bell Music)

Remixalben
 2007: Asian Variations – Various Artists Remixed by MoShang (Onse Plate)

EPs
 2008: Stone Bell (Onse Plate)
 2011: Saturated als Aerobium (Tigergrass Records)

Kollaborationen
 2003: Nou mit 12 Hz (Rhythm Records/Bowline)
 2009: Suncake Lounge Vol. 1 mit Chris Bailey (Onse Plate)
 2009: Eentonig mit Andre van Rensburg und Louis Minnaar

Weblinks
 Webseite von MoShang

 MoShang bei Lemongrassmusic
 MoShang bei YouTube

Musikprojekt (elektronische Musik)

MoShang


1,3-Dichlor-2-propanol (1,3-DCP) ist eine chemische Verbindung aus der Gruppe der Alkohole und Chlorverbindungen und eine wichtige Zwischenstufe in der Synthese der High Production Volume Chemical Epichlorhydrin. Wegen seiner industriellen Bedeutung wurde die Verbindung toxikologisch intensiv untersucht.

Vorkommen
1,3-DCP entsteht bei der Einwirkung von Chloridionen auf Lipidbestandteile von Lebensmitteln bei unterschiedlichen Bedingungen, wie bei der Zubereitung, beim Kochen und bei der Lagerung.

Der Säurehydrolyseprozess, den viele Hersteller von Sojasaucen verwenden, führt neben der Entstehung von 3-Chlor-1,2-propandiol (3-MCPD) immer auch zu 1,3-Dichlor-2-propanol. Für 3-MCPD wurde vom Bundesinstitut für Risikobewertung (BfR) einen Grenzwert in Lebensmitteln festgelegt, nicht aber für 1,3-DCP. Nach Aussage einiger Wissenschaftler soll 1,3-DCP Krebs auslösen können. Dieser kann in betroffenen Geschlechtszellen an nachfolgende Generationen, die niemals der Chemikalie ausgesetzt waren, weitergegeben werden.

Außer in Sojasaucen wurde 1,3-DCP auch in säurebehandelten Pflanzenproteinzubereitungen, sowie in einer Vielzahl von Fisch- und Fleischerzeugnissen gefunden.

Gewinnung und Darstellung
In einer frühen Veröffentlichung wird Glycerin mit Dischwefeldichlorid in 62%iger Ausbeute zum 1,3-Dichlor-2-propanol umgesetzt.

Der Prozess ist wegen der unangenehmen Eigenschaften von S2Cl2 nur von historischem Interesse.

Für eine praktische Umsetzung eignet sich eine Patentschrift aus dem Jahr 1912.

Für ein großtechnisches industrielles Verfahren eignet sich aber nur eine kontinuierliche Prozessführung. Hierbei wird die Hydrochlorierung von Glycerin statt mit Essigsäure mit Adipinsäure als Katalysator bei 130 °C durchgeführt und bei praktisch vollständigem Glycerin- und HCl-Gasumsatz in einer Gesamtausbeute von 93 % überwiegend 1,3-Dichlor-2-propanol neben ca. 3 % 2,3-Dichlorpropan-1-ol erhalten.

Die Umsetzung (Veresterung) von Glycerin mit Chlorwasserstoff in Gegenwart einer organischen Säure als Katalysator umfasst mehrere Gleichgewichtsreaktionen, wie z. B. Monochlorierung, Dichlorierung, Etherbildung zum Diglycerin, Chlorierung von Diglycerin, Esterbildung mit dem Säurekatalysator usw., die Ausbeuteverluste an 1,3-DCP bei nicht optimierten Prozessen verursachen.

Eigenschaften
1,3-Dichlor-2-propanol ist eine farblose, schwer entzündbare Flüssigkeit mit phenolartigem Geruch, die leicht löslich in Wasser ist. Sie zersetzt sich bei Erhitzung, wobei Chlorwasserstoff und Phosgen entstehen können.

Verwendung
1,3-DCP findet wegen seiner toxikologischen Eigenschaften keine Verwendung mehr als Lösungsmittel und zur Textilveredelung.

Das in den USA als Nematizid zur Bodenbehandlung () verwendete 1,3-Dichlorpropen ist aus 1,3-Dichlor-2-propanol durch Wasserabspaltung zugänglich.

Das mutagene 1,2,3-Trichlorpropan entsteht beim Austausch auch der sekundären Hydroxygruppe in 1,3-Dichlor-2-propanol durch HCl.

Mit dem rasanten Anstieg preisgünstiger Mengen von Glycerin aus der Biodiesel-Produktion in den 1990er-Jahren wurde 1,3-Dichlor-2-propanol als Zwischenstufe zu "Bio-Epichlorhydrin" (engl. glycerol-to-epichlorohydrin GTE) wieder interessant.

Die optimierten Verfahren, wie u. a. in beschrieben und z. B. als Epicerol®-Technologie (Solvay), GTE process (DOW) oder EPIPROVIT (KVT) kommerzialisiert, wurden in mehreren Großanlagen (>100,000 jato Kapazität) in Asien umgesetzt und sollen eine um 60 % geringere CO2-Bilanz (engl. carbon footprint) als der petrochemische Prozess über Allylchlorid haben.

Sicherheitshinweise
Bei einer akuten Vergiftung tritt eine starke Reizung der Schleimhäute, insbesondere der Augen auf. Weiterhin sind gastrointestinale Störungen, eine Leberschädigung und Nierenfunktionsstörungen möglich. Der Stoff sollte als kanzerogen für den Menschen angesehen werden. In einer Trinkwasserstudie über 102 Wochen an Ratten fand man in den höchsten Dosisgruppen (bis 30 mg/kg Körpergewicht) erhöhte und in den beiden anderen Dosisgruppen leicht bzw. nicht erhöhte Inzidenzen an malignen Neubildungen verschiedener Lokalisation (Leber, Niere, Zunge, Mundhöhle, Schilddrüse).

Einzelnachweise

Chloralkan
Alkohol
Nematizid
Beschränkter Stoff nach REACH-Anhang XVII, Eintrag 28

1,3-Dichlor-2-propanol


Capitol Hill is the largest historic residential neighborhood in Washington, D.C., stretching easterly in front of the United States Capitol along wide avenues. It is one of the oldest residential neighborhoods in Washington, D.C., and, with roughly 35,000 people in just under , it is also one of the most densely populated. The name is also frequently used as a metonym for the United States Congress.

As a geographic feature, Capitol Hill rises near the center of the District of Columbia and extends eastward. Pierre (Peter) Charles L'Enfant, as he began to develop his plan for the new federal capital city in 1791, chose to locate the "Congress House" (the Capitol building) on the crest of the hill at a site that he characterized as a "pedestal waiting for a monument." The Capitol building has been the home of the Congress of the United States and the workplace of many residents of the Capitol Hill neighborhood since 1800.  And the buildings of the Capitol Complex cluster around it.

The Capitol Hill neighborhood straddles two quadrants of the city, Southeast and Northeast. A large portion of the neighborhood is now designated as the Capitol Hill Historic District.

The name Capitol Hill is often used to refer to both the historic district and to the larger neighborhood around it. To the east of Capitol Hill lies the Anacostia River, to the north is the H Street corridor, to the south are the Southeast/Southwest Freeway and the Washington Navy Yard, and to the west are the National Mall and the city's central business district.

The Capitol building is surrounded by the Capitol Hill Historic District, which is listed on the National Register of Historic Places (NRHP).  The Capitol Hill Historic District was expanded in 2015 to the north to include the blocks bordered by 2nd Street, F Street, 4th Street, and just south of H Street, NE, collectively known as the Swampoodle Addition.

History
L'Enfant selected the location of the Capitol (the "Congress House") in his 1791 design for the federal capital city (see: L'Enfant Plan). He referred to the hill chosen as the site of the future Congress House as "Jenkins Hill" or "Jenkins Heights".

However, the tract of land had for many years belonged to the Carroll family and was noted in their records of ownership as "Rome". While a man named Thomas Jenkins had once pastured some livestock at the site of the Capitol (and thus his name was associated with the site), artist John Trumbull, who would paint several murals inside the Capitol's rotunda, reported in 1791 that the site was covered with a thick wood, making it an unlikely place for livestock to graze. Research published in 2004 by the Capitol Hill Historical Society showed that Jenkins' land was seven blocks east of the site of the Capitol and that L'Enfant was likely to have given Jenkins' name to the general location.

While serving in 1793 as President George Washington's  Secretary of State, Thomas Jefferson named Capitol Hill, invoking the famous Temple of Jupiter Optimus Maximus on the Capitoline Hill, one of the seven hills of Rome. However, the connection between the two is not completely clear.

The neighborhood that is now called Capitol Hill started to develop when the government began work at two locations, the Capitol and the Washington Navy Yard. It became a distinct community between 1799 and 1810 as the federal government became a major employer. The first stage in its early history was that of a boarding house community developed for members of Congress. In the early years of the Republic, few Congressmen wished to establish permanent residence in the city. Instead, most preferred to live in boarding houses within walking distance of the Capitol.

In 1799, the Washington Navy Yard was established on the banks of the Anacostia River, providing jobs to craftsmen who built and repaired ships. Many of the craftsmen who were employed both at the Navy Yard and in the construction of the Capitol chose to live within walking distance, to the east of the Capitol and the north of the Navy Yard. They became the original residential population of the neighborhood.

In 1801, Thomas Jefferson, who was at the time President of the United States, selected the location of the Marine Barracks, which had to be within marching distance of both the Capitol and the White House, near the Washington Navy Yard. By 1810, shops, goldsmiths, blacksmiths, and churches were flourishing in the area.

The Civil War resulted in more construction in the Capitol Hill area, including the building of hospitals. Construction of new houses continued in the 1870s and 1880s. The neighborhood began to divide along racial and economic class lines.
Electricity, piped water, and plumbing were introduced in the 1890s, and were first available in the downtown areas of the District of Columbia, including Capitol Hill. There was a real estate development boom between 1890 and 1910 as the Capitol Hill area became one of the first neighborhoods having these modern conveniences.

In 1976, the Capitol Hill Historic District was placed on the National Register of Historic Places. It is one of the largest historic districts in the United States. The boundaries of the historic district are irregular, extending southward from F Street NE, as far east as 14th Street, as far west as South Capitol Street, and with a southern limit marked chiefly by Virginia Avenue but including some territory as far south as M Street SE. It includes buildings from the Federal period (1800 to 1820) through 1919, but most of the buildings are late Victorian.

Capitol Hill has remained a fairly stable middle-class neighborhood throughout its existence. It suffered a period of economic decline and rising crime in the mid-20th century but gradually recovered. During the so-called "crack epidemic" of the 1980s, its fringes were often affected. Beginning in the 1990s, the neighborhood has undergone intense gentrification.

Description

Capitol Hill's landmarks include not only the United States Capitol, but also the Senate and House office buildings, the Supreme Court building, the Library of Congress, the Marine Barracks, the Washington Navy Yard, and Congressional Cemetery.

Also, the Folger Shakespeare Library is located in Capitol Hill. It is a research library and museum that houses the world's largest collection of material related to English writer William Shakespeare and third-largest collection of English books printed before 1641. The Folger Library houses a large museum and also operates the Folger Theatre, which is known for being a leading interpreter of Shakespeare's works.

Capitol Hill is, however, largely a residential neighborhood composed predominantly of rowhouses of different stylistic varieties and periods. Side by side exist early 19th century manor houses, Federal townhouses, small frame dwellings, ornate Italianate bracketed houses, and the late 19th century press brick rowhouses with their often whimsical decorative elements combining Richardsonian Romanesque, Queen Anne, and Eastlakian motifs.  In the 1990s, gentrification and the booming economy of the District of Columbia meant that the neighborhood's non-historic and obsolete buildings began to be replaced. New buildings, which have to comply with height limits and other restrictions, are often done in a decorative modernist style, many by Amy Weinstein, whose designs feature polychrome brickwork set in patterned relief.

The main non-residential corridor of Capitol Hill is Pennsylvania Avenue, a lively commercial street with shops, restaurants and bars. Eastern Market is an 1873 public market on 7th Street SE, where vendors sell fresh meat and produce in indoor stalls and at outdoor farmers' stands. It is also the site of an outdoor flea market every weekend. After a major fire gutted the main market building on April 30, 2007, it underwent restoration and reopened on June 26, 2009. One of the most beloved stores, Fragers Hardware, has been based on Pennsylvania Avenue for nearly 100 years before it suffered a fire similar in destructiveness to the Eastern Market fire. It has successfully rebuilt on the same location.

Barracks Row at 8th Street SE, named because of its proximity to the U.S. Marine Barracks, is one of the city's oldest commercial corridors. It dates to the late 18th century and has recently been revitalized. Barracks Row is located immediately south of Eastern Market, which is a public market dating back to 1871. The Eastern Market and Barracks Row area have many restaurants and shops. This area is the oldest commercial district in the city, in part due to its proximity to the Washington Navy Yard.

A new addition to Capitol Hill is a community center named Hill Center. Hill Center is housed in the restored Old Naval Hospital at the corner of 9th and Pennsylvania Avenue SE. The rehabilitation of the Old Naval Hospital combines the restoration of a historically significant landmark with the cutting-edge technologies of modern "green" architecture. Hill Center is a vibrant new home for cultural, educational, and civic life on Capitol Hill.

Parks

The Capitol Hill neighborhood is home to many parks and squares. Lincoln Park is located immediately east of the U.S. Capitol on East Capitol Street. It is home to Thomas Ball's controversial Emancipation Memorial as well as Robert Berks' statue of Mary McLeod Bethune. At the intersection between Maryland Avenue and Massachusetts Avenue on the northern part of the neighborhood is Stanton Park. The park is named after Edwin Stanton, who was U.S. Secretary of War during the American Civil War. Located immediately south of the U.S. Capitol is Spirit of Justice Park, which is separated into two identically sized sections by South Capitol Street. Southeast of this park is Folger Park, which was named after former Secretary of the Treasury Charles J. Folger. At the intersection of Pennsylvania Avenue and North Carolina Avenue is Seward Square. Since those two roads intersect diagonally in the middle of the square, Sward Square is divided into four triangular sections. A couple blocks immediately south of this square is the location of Marion Park. This park goes by the name Turtle Park because of a large cement turtle in its playground. On the southern edge of the neighborhood is Garfield Park, named after President Garfield.

Education
There are multiple schools within the boundaries, including District of Columbia Public Schools elementary schools (Tyler Elementary School, Brent Elementary School, Watkins Elementary School, Maury Elementary School, Peabody Elementary School, and Payne Elementary School). St. Peter's School on Capitol Hill, the only Catholic school, Capitol Hill Day School, Stuart-Hobson Middle School, Elliot-Hine Jr. High School, Eastern High School and many others. Compared to other DC neighborhoods, it has a large number of schools.

Notable residents

 Frederick Douglass' former house can be found in the 300 block of A Street Northeast.
 Isaac Fulwood, Chief of the Metropolitan Police Department of the District of Columbia (1989–1992)
 Ana Gasteyer grew up on Capitol Hill, three blocks from the Capitol.
 J. Edgar Hoover born in a house on the present site of Capitol Hill United Methodist Church, located on Seward Square near Eastern Market
 Bernie Sanders owns a row house in Capitol Hill
 John Philip Sousa, whose birthplace is on G St., near Christ Church

Gallery

References

External links

 History of Capitol Hill — Architect of the Capitol
 Capitol Hill Historic District — National Park Service
 Capitol Hill Neighborhood — SAH Archipedia
 Capitol Hill Restoration Society
 Capitol Hill Historic District — District of Columbia Office of Planning

1799 establishments in Washington, D.C.
Historic districts on the National Register of Historic Places in Washington, D.C.
Federal architecture in Washington, D.C.
Greek Revival architecture in Washington, D.C.
Italianate architecture in Washington, D.C.
Neighborhoods in Northeast (Washington, D.C.)
Neighborhoods in Southeast (Washington, D.C.)
Neoclassical architecture in Washington, D.C.
Queen Anne architecture in Washington, D.C.
Romanesque Revival architecture in Washington, D.C.
Victorian architecture in Washington, D.C.

Capitol Hill


Mitterwindach war ein Gemeindeteil der Gemeinde Windach.

Das Dorf Mitterwindach war ursprünglich ein Ort der Gemeinde Unterwindach, die 1939 zusammen mit Oberwindach in der neu gebildeten Gemeinde Windach aufgegangen ist. Es lag östlich der Windach und nördlich von Oberwindach. Mitterwindach wurde letztmals in der Ausgabe 1964 der Amtlichen Ortsverzeichnisse für Bayern genannt und war damals bereits baulich mit Unterwindach verbunden. In der Ausgabe von 1973 erscheint erstmals der Gemeindeteil Windach, in dem Mitter-, Ober- und Unterwindach aufgegangen sind.

Weblinks

Einzelnachweise

Windach

Mitterwindach


Les élections législatives néo-zélandaises de 1884 ont eu lieu le 22 juillet de la même année pour élire un total de 95 députés de la neuvième législature du Parlement néo-zélandais. Le vote dans les circonscriptions maories a eu lieu le 21 juillet. Un nombre total de 137 686 (60,6 % de la population de l'époque) électeurs se sont rendus aux urnes. Sur 11 circonscriptions, il n'y avait qu'un seul candidat présent.

Redécoupage électoral de 1881
Les mêmes 95 circonscriptions qui ont été définies lors du redécoupage électoral de 1881 ont été utilisés pour l'élection de 1884. Le redécoupage électoral suivant a eu lieu en 1887 en préparation des élections de la même année.

Avant les élections, Harry Atkinson était premier ministre depuis 1883. Son gouvernement était impopulaire et les sondages lui étaient défavorables. Seuls 32 des députés élus l'ont soutenu tandis que 57 se sont opposés à son gouvernement ainsi que 6 indépendants. Peu de temps après l'élection, son gouvernement tomba en août 1884 après que Robert Stout ait passé avec succès une motion de censure et ait assumé le poste de premier ministre avec l'appui de Julius Vogel. Une forte contre-offensive politique d'Atkinson lui a permis de renverser à nouveau Stout après seulement douze jours. Stout, cependant, n'a pas été si facilement vaincu et reprend de nouveau le poste de premier ministre après sept jours. Cette fois, Stout réussit à garder son poste pendant les trois ans de la législature, repoussant les tentatives d'Atkinson de l'évincer.

Résultats
Le tableau suivant recense les résultats des élections générales de 1884.

Notes et références

Bibliographie

Élections législatives en Nouvelle-Zélande
Élection en 1884
Juillet 1884

Élections législatives néo-zélandaises de 1884


Antifriz veya dondurmaz, 0 derece ve altında radyatör suyuna katılarak suyun donmasını önleyen kimyasal maddedir. Antifriz daha çok otomobil motorlarında kullanılır. Bir dialkol türü olan etilen glikol (etandiol) ve propilen glikol (propandiol) iyi birer antifrizdir. Yaygın antifrizler, sıvının kaynama noktasını arttırır ve daha yüksek soğutma suyu sıcaklığına izin verir.

Kullanımı ve oluşumu

Antifriz radyatörü ve soğutma sistemini pas ve korozyondan korumak amacıyla da kullanılmaktadır. Çoğu ticari antifriz formülasyonu, korozyon önleyici bileşikler ve tanımlamaya yardımcı olmak için renkli bir boya (genellikle bir floresan yeşili, kırmızı, turuncu, sarı veya mavi) içerir. Donma noktası antifriz türüne göre değişir ve suyun donma noktasından daha düşük bir sıcaklıkta donar, su ile karıştırıldığında daha düşük donma sıcaklıkları sağlar. Bu nedenle doğru miktarda su ile karıştırılması önemlidir. Su oranı %70'i aşarsa donma %30'un altına düşmekte ve hararet tehlikesi baş göstermektedir. Antifirizin ısıyı taşıma özelliği suya izafi olarak daha az olduğundan düşük ağırlığın önem arz ettiği uygulamalarda daha da az kullanılır. Genellikle 1:1 su ile seyreltilerek kullanılır, bu da formülasyona bağlı olarak yaklaşık  donma noktasına neden olur. Daha sıcak veya daha soğuk bölgelerde, sırasıyla daha zayıf veya daha güçlü seyreltmeler kullanılır, ancak korozyon korumasını sağlamak için %40/%60 ila %60/%40 arasında bir aralık sıklıkla önerilir ve 'ye kadar maksimum donmayı önlemek için %70/%30'dur.

Türkiye iklim koşullarında maksimum koruma için %33 ila %50 arasında antifriz kullanımı tavsiye edilmektedir. Karışım yaparken sert sulardan kaçınılması gerekmektedir. Çünkü sert sular antifrizin içindeki koruyucu katıkların etkisini azaltmaktadır. Bu nedenle musluk suyu yerine yumuşatılmış ve distile edilmiş su kullanılmalıdır. "Antifriz eklenmesi veya değiştirilmesine bomometre ile ölçüm yapıldıktan sonra karar verilmelidir Bomometre cihazı, sadece karışımdaki etilen glikol miktarını ölçmektedir ve formülündeki koruyucuların durumu hakkında bilgi vermemektedir. Dolayısıyla bomometre, antifrizin soğutma sistemini koruma gücünü ölçememektedir. Bütün antifrizler birbirlerinin aynısı değildir çünkü piyasadaki antifriz ürünleri arasında büyük oranda kalite farkı vardır.
İyi bir antifriz hem suyun donma derecesini düşürmeli hem de kaynama derecesini yükseltmelidir.
OAT (organik asit teknolojisi) ile üretilen antifrizler içeriğindeki katıkların kimyasal özellikleri sayesinde hem daha uzun ömürlüdürler hem de aşınmaya karşı daha iyi koruma sağlarlar.
Genel maksatlı antifrizler normalde yılda bir defa suyun donma nokta derecesi için ölçülmelidir. Gelişmiş antifrizler ise daha uzun ömürlü olduklarından 3 yıla kadar kullanılabilir

Donma noktasının ölçülmesi

Antifriz suyla karıştırılıp kullanıma sunulduktan sonra periyodik olarak bakımının yapılması gerekir. Motor soğutma sıvısı sızarsa, kaynarsa veya soğutma sisteminin boşaltılıp yeniden doldurulması gerekiyorsa, antifrizin donma koruması dikkate alınmalıdır. Diğer durumlarda, bir aracın daha fazla antifriz ve daha az su gerektiren daha soğuk bir ortamda çalıştırılması gerekebilir. Konsantrasyon ölçerek çözeltinin donma noktasını belirlemek için yaygın olarak üç yöntem kullanılır:

 Özgül ağırlık—(hidrometre test şeridi veya bir tür kayan gösterge kullanarak),
 Refraktometre—antifriz solüsyonunun kırılma indeksi değerini ölçer,
 Test şeritleri—bu amaç için yapılmış özel, tek kullanımlık göstergelerdir.

Hem özgül ağırlık hem de kırılma indisi sıcaklıktan etkilenir ancak özgül ağırlık felaketten çok daha az etkilenir. Yine de RI ölçümü için sıcaklık telafisi önerilir. Propilen glikol çözeltileri, belirsiz sonuçlar nedeniyle (%40 ve %100 çözeltiler aynı özgül ağırlığa sahiptir) özgül ağırlık kullanılarak test edilemez, ancak tipik kullanımlar nadiren %60 konsantrasyonu geçer.

Kaynama noktası, üç yöntemden birinden verilen bir konsantrasyon ile benzer şekilde belirlenebilir. Glikol/su soğutucu karışımları için veri sayfaları genellikle kimyasal satıcılardan temin edilebilir.

Kaynakça
Notlar

İçten yanmalı motor soğutma sistemi
Otomotiv kimyasalları
Ev kimyasalları

Antifriz


Betagelse Q-Q er en kortfilm fra 1984 instrueret af Irene Werner Stage efter eget manuskript.

Handling
Filmen foregår på gulvet i et fredeligt lyst rum. De to kvinder har forelsket sig i hinanden efter at have danset en smuk dans sammen. Denne første del er MØDET. Anden del BYTTEFORHOLDET rummer en række modsætningsfyldte reaktioner: Anspændthed / lettelse, smil /alvor. Filmens tredje fase er HENGIVENHED, hvor de to under elskovsakten giver hinanden fuld opmærksomhed.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1984
LGBT-relaterede film fra Danmark
Kortfilm fra Danmark

Betagelse Q-Q


Robert Needham,  vicomte Kilmorey (v. 1587/88 - ) est un royaliste anglais et partisan de Charles  pendant la guerre civile anglaise.

Biographie
Robert Needham est né vers 1598, le fils de Robert Needham (1er vicomte Kilmorey) et Jane Lacy (fille de John Lacy de Borston ou Borseton).

Needham fait ses études à Shrewsbury School. Il est député au Parlement stérile pour Newcastle-under-Lyme Staffordshire en 1614. La même année, il obtient la citoyenneté de Shrewsbury. Il est juge de paix dans le Lancashire en 1627 et occupe le poste jusqu'en 1630 au moins.

Needham succède à son père en 1631, héritant de ses titres de vicomte Kilmorey et baron féodal d'Orhera, et de son domaine anglais de Shavington Hall à Adderley, dans le Shropshire . Son nom apparaît parmi ceux qui ont un mandataire à la Chambre des lords irlandaise le 30 juillet 1634.

Kilmorey soutient la cause royaliste pendant la guerre civile anglaise. Il siège à la Commission d'Array pour le Cheshire et le Shropshire. Avec le déclenchement de la guerre, il rejoint la garnison de Chester qui est commandée par son gendre John, Lord Byron. Bien que son plus jeune fils ait été capturé dans une escarmouche en 1645, et qu'il ait été faussement répandu que sa femme Frances a été tuée, Kilmorey s'échappe à la fin du siège (fin janvier) et se dirige vers Oxford, qui est toujours occupé par une grande garnison royaliste, où il se rend lorsque la ville se rend (24 juin 1646).

Needham est condamné à une amende de 3 560 £ pour avoir été un « délinquant (royaliste) », ce qui est nettement inférieur aux autres royalistes relativement riches et le comité du Cheshire en a dit autant, cela reflétait peut-être les dommages causés à ses domaines, situés dans une zone de guerre. Il réduit encore ce montant à 2 360 £ en promettant de verser une allocation annuelle de 90 £ au ministre qui vit dans un presbytère de Wrenbury, dans le Cheshire. Il n'est pas enregistré comme ayant participé à la Seconde Guerre civile. Au cours de la troisième guerre civile, il est arrêté lorsque Charles II dirige une armée à prédominance écossaise à travers le Cheshire sur le chemin de la défaite à la bataille de Worcester (3 septembre 1651). Il vit tranquillement et meurt deux ans plus tard à Dutton, Cheshire, le 12 septembre 1653 . Ses domaines passent à son fils et héritier Robert, le  vicomte qui, six ans plus tard, participe à la rébellion de Booth.

Famille
Robert Needham épouse Frances Anderson, fille de l'échevin Henry Anderson de Londres et d'Elizabeth Bowyer et ils ont un fils et deux filles dont:

 Robert
 Françoise

Vers 1623, il épouse Eleanor, fille de Thomas Dutton of Dutton. Eleanor est la veuve de Gilbert, Lord Gerard. Robert et Eleanor ont douze enfants dont un fils Charles, et Eleanor (morte en 1663), seconde épouse de John Byron (1er baron Byron), l'une des grandes beautés de la cour d'Angleterre et selon le diariste Samuel Pepys la  maîtresse de Charles II.

Références

Bibliographie

Vicomte de la pairie d'Irlande
Décès en septembre 1653

Robert Needham (2e vicomte Kilmorey)


මෙම කෙසෙල් ප්‍රභේදය ඉතාමත් රසවත් සුවඳවත් මෙන්ම ගුණදායක‍ය. මෙම ප්‍රභේදය දැඩි අව් රශ්මියට ප්‍රිය නොකරන අතර කෙසෙල් කඳ හා පිති තරමක් රත් පැහැයට හුරු අතර කෙසෙල් කොලය තරමක් තද කොල පාටය. අමු කෙසෙල් කැන රතු, කොළ හා කළු පැහැය ගන්නා අතර ඉදුණු පසු එහි පැහැය තරමක් දිලිසෙන රතු පැහැයෙන් යුක්තය.

රත් කෙසෙල්


Bei dem Unwetter vom 11. Juli 1951 handelte es sich um ein aus einer Schwergewitterlage hervorgehendes Unwetter, bei dem im gesamten Bundesgebiet sowie der damaligen DDR durch Starkregen, Blitzschlag, vor allem aber durch zwei Tornados schwere Schäden entstanden und vielerorts die Ernte vernichtet wurde. Zahlreiche Menschen wurden durch umherfliegende Trümmer und umstürzende Bäume sowie durch Blitzschlag z. T. schwer verletzt. Im Raum Bremen wurden zwei Menschen durch einen Tornado getötet, eine Person durch Blitzschlag.

Verlauf der Unwetters
Nach einem heißen Sommertag mit Temperaturen um 30 °C überquerte in den Nachmittagsstunden des 11. Juli 1951 eine Gewitterfront Nordwestdeutschland von Südwest nach Nordost. Bei ihrem Durchzug kam es zu einem Temperatursturz von mehr als 10 °C. In den Gebieten nördlich der Lüneburger Heide und des Wendlands wurde die Front begleitet von sehr heftigen Gewittern mit Hagel, Starkregen und Orkanböen. Auf der Linie Hude (Oldb.) über Bremen-Nord bis hin nach Gnarrenburg sowie im Brunsbüttelkoog richteten zwei Tornados schwere Schäden an. Vielerorts kam es zu Strom- und Telefonausfällen, schweren Überschwemmungen und Verkehrsbehinderungen.

Der Tornado im Bremer Raum
Mit Durchzug der Gewitterfront zog in der Zeit zwischen 13 und 14 Uhr ein aus dem Raum Hude (Oldb.) kommender Tornado in Richtung Nordosten. Dieser entwurzelte auf einer Breite von 100 bis 150 Metern allein im Landkreis Osterholz-Scharmbeck in den Ortschaften Scharmbeckstotel, Ritterhude, Wasserhorst rund 1000 Bäume und knickte ca. 1,5 km Fernsprechleitungen um. Rund 200 in seiner Zugbahn befindliche Häuser wurden größtenteils unbewohnbar, auf den Feldern befindliche Ackerwagen wurden teilweise viele Meter weit durch die Luft gewirbelt. Das Gebäude eines Zeitungskiosks wurde aus den Fundamenten gerissen und samt Inhaber etwa 1500 m weit durch den Sturm verfrachtet. In Ritterhude fiel durch den enormen Winddruck ein 50 m hoher Schornstein um, im Bremer Stadtteil Burg waren die Passagiere eines O-Bus längere Zeit in Lebensgefahr, nachdem durch den Tornado umstürzende Bäume die Oberleitung abgerissen und den Bus unter Strom gesetzt hatten. Im Stadtgebiet von Bremen wurden zwei Menschen direkt durch die Windhose getötet, eine weitere wurde beim Durchzug des Tornados vom Blitz erschlagen.

Der Tornado von Brunsbüttelkoog
Ebenso wie der Bremer Raum wurde auch Brunsbüttelkoog während des Unwetters von einem Tornado getroffen. Dabei wurden Bäume mit Stammdurchmessern von 40 cm abgeknickt, Telefon- und Stromleitungen unterbrochen und Dächer z. T. über 80 m weit fortgewirbelt.

Erinnerung
In Ritterhude erinnern die Neue Friedenseiche und eine Gedenktafel beim Rathaus an dieses Ereignis.

Einzelnachweise

Gewitter
Geschichte (Norddeutschland)
Niedersächsische Geschichte (20. Jahrhundert)
Schleswig-holsteinische Geschichte (20. Jahrhundert)
Naturkatastrophe 1951
Wetterereignis (Mitteleuropa)
Wetterereignis (20. Jahrhundert)
Wetter und Klima in Deutschland

Unwetter in Norddeutschland vom 11. Juli 1951


Le Manoir Marceau est situé au cœur du village médiéval de Vieil-Hesdin dans les Hauts de France. Cette gentilhommière est la demeure de l'artiste et maitre verrier, Emilie Delattre Marceau. Autrefois connue sous le nom de "maison Dacquin" en référence à la lignée de notaires qui en a détenu la propriété jusqu'aux années 1950, l'édifice s'inscrit au centre du triangle formé par le couvent des Sœurs Noires (Ambroise Paré y fut emprisonné), l'église Sainte Marie-Madeleine et les ruines de l'ancien château d'Hesdin, résidence des ducs de Bourgogne et de Mahaut d'Artois  . Il ne reste qu'une réserve archéologique des ruines du château médiéval de style Philippin, détruit par Charles Quint en 1553. https://www.templiers-chevaliers.com/site/artois/HESDIN/La_destruction_de_Therouanne_et_d_Hesdin.pdf

Le manoir est en réalité à cheval sur deux communes : Vieil-Hesdin et le Parcq qui, autrefois correspondait au parc du château.

Il reste beaucoup à découvrir sur l'histoire du Vieil-Hesdin mais de nombreuses hypothèses concernent le Manoir, en raison de sa proximité avec les autres bâtiments classés voisins. Il est notamment question d'un souterrain reliant la partie la plus ancienne (16ème siècle) au château. Le bâtiment serait également sur sa ligne de fortifications. Plus tard, nous savons avec certitude qu'une grande cour pavée, aujourd'hui recouverte d'une fine couche de terre et de pelouses servait aux écuries toujours débout comme relais de diligences.

Malgré la disparition de certaines dépendances, subsistent un ancien chenil adossé aux écuries, une maison de gardien; et plus récemment (fin 19ème) un jardin d'hiver longeant la façade nord, un office notarié au Sud, coté rue et deux constructions en rocaille. Des variétés d'arbres plus que centenaires complètent l'intérêt historique du site (notamment un Hêtre d'environ 200 ans au cœur du bosquet).

Notes et références

Bâtiment dans le Pas-de-Calais

Manoir Marceau


En polo-shirt (poloshirt eller polo) er en slags T-shirt med krave, lukning med typisk to eller tre knapper og måske en brystlomme.

Poloer er normalt af strikket bomuld (frem for vævet stof) og er typisk  piqué- eller i  jerseystrikning (bruges ofte til poloer i barbadosbomuld) i silke, merinould, kunstfibre eller blandinger. En polo i kjolelængde kaldes en polokjole.

Referencer

Eksterne henvisninger

T-shirts

Polo-shirt


O Brasão de Armas da cidade de Praga (em checo: Znak hlavního města Prahy) é inspirado no brasão de armas da Cidade Velha. A versão atual data de 1918, sofreu algumas modificações em 1964. O design atual é de 1991.

Referências

Brasões

Brasão de Praga


Poyang Lake (, Gan: Po-yong U), located in Jiujiang, is the largest freshwater lake in China.

The lake is fed by the Gan, Xin, and Xiu rivers, which connect to the Yangtze through a channel.

The area of Poyang Lake fluctuates dramatically between the wet and dry seasons, but in recent years the size of the lake has been decreasing overall. In a normal year the area of the lake averages . In early 2012, drought, sand quarrying, and the practice of storing water at the Three Gorges Dam lowered the area of the lake to about . The lake provides a habitat for half a million migratory birds and is a favorite destination for birding.

During the winter, the lake becomes home to many migrating Siberian cranes, up to 90% of which spend the winter there.

Formation

Poyang Lake has also been called Pengli Lake () historically, but they are not the same. Before the Han dynasty, the Yangtze followed a more northerly course through what is now Longgan Lake whilst Pengli Marsh formed the lower reaches of the Gan River. The area that is now Poyang Lake was a plain along the Gan River. Around 400 AD, the Yangtze River switched to a more southerly course, causing the Gan River to back up and form Lake Poyang. The backing up of the Gan River drowned Poyang County and Haihun County, forcing a mass migration to Wucheng Township in what is now Yongxiu County. Wucheng thus became one of the great ancient townships of Jiangxi Province. This migration gave birth to the phrase, "Drowning Haihun County gives rise to Wucheng Township" ().

Lake Poyang reached its greatest size during the Tang dynasty, when its area reached .

Environmental issues

Loss of wildlife
A fishing ban has been in place since 2002. In January 2020, China imposed a 10-year fishing moratorium on 332 sites along the Yangtze, including Poyang Lake to protect marine biodiversity.

In 2007 fears were expressed that China's finless porpoise, locally known as the jiangzhu ("river pig"), a native of the lake along with other waters such as Dongting Lake, might follow the baiji, the Yangtze river dolphin, into extinction. Calls have been made for action to be taken to save the porpoise, of which there are about 1,400 left, with between 700 and 900 in the Yangtze, and another about 500 in Poyang and Dongting Lakes. 2007 population levels are less than half the 1997 levels, and the population is dropping at a rate of 7.3 percent per year.

Sand dredging has become a mainstay of local economic development in the last few years, and is an important source of revenue in the region that borders Poyang Lake. But at the same time, high-density dredging projects have been the principal cause of the death of the local wildlife population. Dredging makes the waters of the lake muddier, and the porpoises cannot see as far as they once could, and have to rely on their highly developed sonar systems to avoid obstacles and look for food. Large ships enter and leave the lake at the rate of two per minute and such a high density of shipping means the porpoises have difficulty hearing their food, and also cannot swim freely from one bank to the other.

Furthermore, construction of Poyang Lake Dam is expected to cause devastating effects on the remaining porpoises.

Shrinkage
Due to the Three Gorges Dam upriver on the Yangtze river, Poyang Lake can seasonally shrink and dry up.

In 2012, the lake nearly dried up completely.  of land was underwater in October, while the lake is normally  in area when full. In addition to the Three Gorges Dam, which must store water in its reservoir to be usable in winter, a drought was also blamed for the shrinkage.

The Jiangxi local government has proposed to build the Poyang Lake Dam to maintain water levels in the lake, building a sluice wall across the connection between the lake and the Yangtze river. An environmental impact assessment is pending. Scientists, as well as environmental groups such as the World Wide Fund for Nature, have criticized the proposal, arguing that artificially engineering water levels in the lake will adversely affect wildlife diversity.

In history
In 1363, the Battle of Lake Poyang took place there; the battle is claimed to be the largest naval battle in history.

References

External links
 Chinadialogue.net:  Saving the finless porpoise

Poyang
Bodies of water of Jiangxi
Shangrao
Yangtze River
Ramsar sites in China

Poyang Lake


20741 Jeanmichelreess este un asteroid din centura principală de asteroizi.

Descriere
20741 Jeanmichelreess este un asteroid din centura principală de asteroizi. A fost descoperit pe  la Stația Anderson Mesa în cadrul programului LONEOS. Asteroidul prezintă o orbită caracterizată de o semiaxă mare de 3,19 ua, o excentricitate de 0,25 și o înclinație de 12,3° în raport cu ecliptica.

Vezi și
 Lista planetelor minore: 20001-21000
 Centura de asteroizi

Referințe

Obiecte astronomice descoperite în 1999
Centura de asteroizi

20741 Jeanmichelreess


Ren Yamamoto (født 13. maj 1997) er en japansk fodboldspiller, som spiller for den japanske fodboldklub Gainare Tottori.

Referencer

Eksterne henvisninger

Fodboldspillere fra Japan

Ren Yamamoto


Tevriye, anlamla ilgili edebî sanatlardan biri. Sesteş bir kelimenin bir dizede, beyitte, dörtlükte iki gerçek anlama gelecek biçimde kullanılmasına ve bir sözcüğün yakın anlamını söyleyip uzak anlamını kastetmeye tevriye sanatı denir. Örtmek, meramı gizlemek demektir. Bazı kaynaklarda tevriye ve iham sanatları eş anlamlı kabul edilirler. Fakat ihamda, ikiden fazla anlamı olan kelimenin bir mısra veya beyitte bütün anlamları kasdedilirken, tevriyede yakın anlamı verilerek uzak anlamı kastedilir.

Aşağıdaki örneklerde tevriye sanatı yapılmış sözcüklerin altı çizilidir:

1)
Tahir efendi bana kelp demiş
İltifatı bu sözde zahirdir,
Maliki mezhebim benim zira,
İtikadımca kelp tahirdir.
(Nef'i)

Tahir: 1. Tahir Efendi - 2. temiz, pak

Kelp: Köpek.
(Hem, köpek temiz hayvandır hem de asıl köpek Tahir Efendi'dir anlamı var. Maliki mezhebinde köpek, temiz hayvandır.)

2) Bir buse mi bir gül mü verirsin dedi gönlüm
Bir nim tebessümle o afet gülüverdi.

Gülüverdi: 1. Güldü - 2. Gül verdi

3)
Havada yaprağa döndürdü rüzgâr beni (Muallim Naci)
Burada "rüzgâr" hem gerçek anlamında hem de zaman anlamında kullanılmıştır.

4)
Aşiyan-ı mürg-i dil zülf-i perişanındadır.
Kande olsam ey peri gönlüm senin yanındadır.

Kande: 1. Nerede - 2.Kan içinde

5)
Sert oldu hava çıkma koyundan kuzucağım

Koyun: 1. Kuzunun anası - 2. Kucak

6)
Sarımsak da acı amma evde lazım bir dişi

Dişi: 1. Sarımsak parçası - 2. Bayan

7)
Baki kalır sahife-i alemde adımız

Baki: 1. Şairin adı - 2. Sonsuza dek

8)
Bu kadar letafet çünkü sende var
Beyaz gerdanında bir de ben gerek.

Ben: 1. Deri üzerindeki siyah lekeler - 2. Birinci tekil kişi

9)
Gül yağını eller sürünür, çatlasa bülbül

El: 1. Organ - 2. Yabancı

10)
Ulusun, korkma nasıl böyle bir imanı boğar.

Ulusun: 1. Kurt gibi ulusun (ulumak) - 2. Yüce, büyük olmak.

Kaynakça

Söz sanatları

Tevriye


Franz Kupelwieser (* 14. September 1830 in Wien; † 5. August 1903 in Pörtschach am Wörther See) war ein österreichischer Montanist.

Leben
Der Montanist Franz Kupelwieser ist ein Sohn des Malers Leopold Kupelwieser und kam am 14. September 1830 in Wien auf die Welt. Dort besuchte er auch das Gymnasium. Da den jungen Mann das Montanwesen interessierte, belegte er 1850 einen zweijährigen Fachkurs an der Montanlehranstalt in Leoben. Kupelwieser blieb dann bis 1856 an dieser Ausbildungsstätte. Er war 26 Jahre alt, als er als Hüttenmeister und leitender Ingenieur in den Banat ging. In den darauffolgenden Jahren gründete er mit der Adeligen Elli Abt von Apaty den Hausstand. 1862 beendete Kupelwieser sein Arbeitsverhältnis beim Eisenwerk Reschitza, weil er eine Berufung an die nunmehrige Bergakademie in Leoben erhalten hatte. Der 32-Jährige wurde zum Oberhüttenmeister ernannt und unterrichtete in der Folge als Dozent Hüttenkunde. 1866 übernahm er die Vorlesungen in Eisenhüttenkunde. Der Professor machte sich in Fachkreisen rasch einen Namen und trat bei den Weltausstellungen als Berichterstatter und Juror auf. Wir finden ihn bei den Ausstellungen in Wien (1873), Philadelphia (1876), Paris (1878), Triest (1882) und Antwerpen (1885).

Wann und aus welchem Grund sich die Familie in Pörtschach am Wörther See niederließ, konnte nicht eruiert werden. Die Tochter Marie hatte unterdessen den späteren Oberbergrat und Hofrat Max Arbesser von Rastburg geehelicht und war 1879 mit dem Mädchen Eleonore und 1881 mit dem Sohn Karl niedergekommen.

Der Professor zählte zu den angesehensten Villenbesitzern und saß in der Kurkommission, die die Nachfolgerin des örtlichen Verschönerungsvereines war. Der Kurarzt Alfred Leopold (16. September 1852 – 21. September 1933), der einer der Pioniere der Tourismuswirtschaft war, veröffentlichte 1908 ein Erinnerungsbüchlein, in dem er feststellte: "Letztere (die angesehensten Villenbesitzer) beteiligten sich auch an der Zusammenstellung des Gemeindeausschusses, welcher zur Zeit seiner Glanzperiode Namen wie Se. Exzellenz Ladislaus Graf Hoyos (d. Ä.) ... Hofrat Professor Franz Kupelwieser ... angehörten, welche sich in der Kurkommission auf das rühmlichste hervortaten."

In den Studienjahren 1875/76 und 1876/77 war Kupelwieser Direktor der Lehranstalt. Nach Einführung der Rektoratsverfassung wurde Franz Kupelwieser 1895 der erste gewählte Rektor in Leoben. In der zweiten Hälfte der 1890er Jahre saß Kupelwieser als Vertreter der Leobener Handelskammer, deren Sekretär er nebenberuflich war, im Reichsrat. Er gehörte der deutschfortschrittlichen Partei an. Vor der Jahrhundertwende trat er in den Ruhestand. Es waren ihm nur noch vier Lebensjahre gegönnt. Im Oktober 1902 verlor er seine Frau. Sie wurde auf dem in einer Mulde angelegten neuen Pörtschacher Ortsfriedhof zu Grabe getragen. Franz Kupelwieser folgte ihr am 5. August 1903 mit 72 Jahren im Tode nach; er wurde an der Seite seiner Frau zur letzten Ruhe gebettet.

Die Familiengruft nimmt den höchsten Punkt des Geländes ein und zählt zu den großen Grabmälern des Gartens der Ruhe. Der gleichnamige Sohn Franz Kupelwieser d. J. war beim Tode seiner Eltern Eisenwerksdirektor. Seine am 10. März 1859 geborene Schwester Marie starb am 21. November 1909, ihr am 15. Mai 1851 geborener Mann Max Arbesser von Rastburg am 21. Februar 1931. Dessen Vorfahren waren 1817 geadelt worden. Der beiden am 26. Mai 1881 geborener Sohn Karl Arbesser von Rastburg war Korvetten-Kapitän und starb am 5. März 1920. Seine Schwester Eleonore (1. Januar 1879 – 4. November 1953) heiratete den Bezirkshauptmann und späteren Statthaltereivizepräsidenten Oskar Lobmeyr (23. September 1864 – 21. April 1944), der 1916 mit dem Prädikat von Hohenleiten geadelt wurde. Das Paar verbrachte seinen Lebensabend in Pörtschach am Wörther See. Sohn Max Lobmeyr von Hohenleiten wurde am 13. Juni 1898 in Wien geboren und starb als Oberbaurat am 23. Januar 1960 in Pörtschach am Wörther See.

Literatur

 Die Montanistische Hochschule Leoben 1849-1949. Festschrift. Wien 1949
 Klagenfurter Zeitung am 7. Oktober 1902
 Freie Stimmen am 8. August 1903
 Alfred Leopold: 50 Jahre Pörtschach. Klagenfurt 1908

Weblinks

Abgeordneter zum Abgeordnetenhaus (Österreich)
Hochschullehrer (Leoben)
Rektor (Montanuniversität Leoben)
Bergbauingenieur
Geboren 1830
Gestorben 1903
Mann
Person (Pörtschach am Wörther See)

Franz Kupelwieser


بيير فلاميون  (13 ديسمبر 1924 في موهون - 3 يناير 2004 في ديجون) لاعب ومدرب كرة قدم فرنسي راحل كان يجيد اللعب في مركز المهاجم .

المسيرة الرياضية الرياضية
بدأ فلاميون مسيرته الرياضية في نادي ريمس سنة 1944 وساهم في فوزه ببطولة دوري الدرجة الأولى سنة 1949 وبطولة كأس فرنسا سنة 1950. في نفس السنة انتقل إلى نادي مرسيليا وفي سنة 1951 انتقل إلى نادي ليون وفي سنة 1954 انتقل إلى نادي تروا وأخيرا استقر في نادي ليموج سنة 1957 حيث اعتزال لعب كرة القدم نهائيا سنة 1958.

على المستوى الدولي شارك مع منتخب فرنسا في 17 مباراة مسجلا 8 أهداف في الفترة من 1948 إلى 1953.

في سنة 1957 اتجه إلى مهنة التدريب حيث كان أول نادي هو نادي ليموج واستمر فيه 5 سنوات . تم تنقل بين أندية تشاومونت (مرتين) ، ميتز، تروا (مرتين) ، ريمس، وثيونفيل من سنة 1962 إلى سنة 1993 من دون تحقيق أي انجاز .

روابط خارجية

مراجع

لاعبو كرة قدم رجالية فرنسيون
لاعبو كرة قدم من موربيهان (إقليم فرنسي)
مهاجمو كرة قدم رجالية
حائزون على وسام الاستحقاق الوطني الفرنسي من رتبة فارس
لاعبو أولمبيك مارسيليا
لاعبو الدوري الفرنسي
لاعبو تروا
لاعبو رانس
لاعبو كرة قدم فرنسيون
لاعبو كرة قدم من بريتاني
لاعبو أولمبيك ليون
لاعبو منتخب فرنسا لكرة القدم
لاعبو نادي ليموج
مدربو كرة قدم فرنسيون
مدربو ميتز
مدربو نادي ستاد ريمس
مدربو نادي ليموج
مواليد 1924
مواليد في فرنسا
وفيات 2004
وفيات في ديجون
رياضيون من موربيهان

بيير فلاميون


Corigența  domnului profesor este un film românesc din 1966 regizat de Haralambie Boroș. Rolurile principale au fost interpretate de actorii Marcel Anghelescu, Ion Manu, Silvia Fulda.

Prezentare

Distribuție
Distribuția filmului este alcătuită din:

Note

Legături externe

Vezi și
 1966 în film

Filme românești
Filme în limba română
Filme din 1966
Filme regizate de Haralambie Boroș
Filme de comedie românești

Corigența domnului profesor


Oscar Turner (* 19. Oktober 1867 in Woodlands, Ballard County, Kentucky; † 17. Juli 1902 in Louisville, Kentucky) war ein US-amerikanischer Politiker. Zwischen 1899 und 1901 vertrat er den Bundesstaat Kentucky im US-Repräsentantenhaus.

Werdegang
Oscar Turner war der Sohn von Oscar Turner senior (1825–1896), der zwischen 1879 und 1885 ebenfalls den Staat Kentucky im Kongress vertrat. Er besuchte die öffentlichen Schulen in Washington, D.C. und die Rugby School in Louisville. Nach einem anschließenden Jurastudium an der University of Louisville und der University of Virginia und seiner 1891 erfolgten Zulassung als Rechtsanwalt begann er in Louisville in diesem Beruf zu praktizieren.

Turner war Mitglied der Demokratischen Partei. Bei den Kongresswahlen des Jahres 1898 wurde er im fünften Wahlbezirk von Kentucky in das US-Repräsentantenhaus in Washington gewählt, wo er am 4. März 1899 die Nachfolge von Walter Evans antrat. Da er im Jahr 1900 auf eine erneute Kandidatur verzichtete, konnte er bis zum 3. März 1901 nur eine Legislaturperiode im Kongress absolvieren. Nach dem Ende seiner Zeit im US-Repräsentantenhaus praktizierte Oscar Turner wieder als Anwalt. Er starb am 17. Juli 1902 in Louisville, wo er auch beigesetzt wurde.

Weblinks

Mitglied des Repräsentantenhauses der Vereinigten Staaten für Kentucky
Mitglied der Demokratischen Partei (Vereinigte Staaten)
Rechtsanwalt (Vereinigte Staaten)
US-Amerikaner
Geboren 1867
Gestorben 1902
Mann

Oscar Turner (Politiker, 1867)


Heinrichswalde er en by og kommune i det nordøstlige Tyskland, beliggende i Amt Torgelow-Ferdinandshof i den sydøstlige del af Landkreis Vorpommern-Greifswald. Landkreis Vorpommern-Greifswald ligger i delstaten Mecklenburg-Vorpommern.

Geografi
Heinrichswalde er beliggende i et skovrigt landskab nord for Brohmer Berge og ved sydenden af Friedländer Große Wiese. Den ligger desuden i nærheden af Galenbecker Sees nordøstbred.

Heinrichswalde er beliggende ca. 9 km vest for Bundesstraße B 109 (Berlin - Greifswald) og jernbanen Berlin - Stralsund; Ca. 10 km mod syd løber motorvejen A 20 (Ostseeautobahn).

Eksterne kilder og henvisninger

 Kommunens side på amtets websted
 Befolkningsstatistik mm

Byer i Mecklenburg-Vorpommern
Kommuner i Mecklenburg-Vorpommern
Amt Torgelow-Ferdinandshof
Byer i Kreis Vorpommern-Greifswald

Heinrichswalde


Gudrun Zentis (* 2. November 1953 in Neuss, gebürtig Gudrun Scholz) ist eine deutsche Politikerin (Bündnis 90/Die Grünen).

Leben
Zentis war vor ihrer Abgeordnetentätigkeit als Diplom-Finanzwirtin in der Finanzverwaltung des Landes Nordrhein-Westfalens tätig. Ihr Studium absolvierte sie an der Fachhochschule für Finanzen Nordrhein-Westfalen in Nordkirchen.

1998 trat Zentis in die Partei Bündnis 90/Die Grünen ein. Von November 1998 bis Januar 2010 war sie im Kreisvorstand der Grünen Düren tätig, davon die ersten sechs Jahre als Schatzmeisterin und fünf Jahre als Vorsitzende. Seit 1999 ist sie im Stadtrat Nideggen, seit 2002 als Fraktionsvorsitzende der Grünen. 1999 wurde Gudrun Zentis auch in den Kreistag des Kreises Düren gewählt. Sie war bis zur Kommunalwahl 2009 stellvertretende Fraktionsvorsitzende, bevor sie 2009 von Oliver Krischer (seit 2009 MdB) den Fraktionsvorsitz übernahm. Seit 2010 ist Zentis im Regionalrat der Bezirksregierung Köln.

Zentis trat bei der Landtagswahl am 9. Mai 2010 als Direktkandidatin im Landtagswahlkreis Düren II – Euskirchen II an. Auf der Reserveliste wurde sie auf Platz 25 gewählt. Mit Platz 25 der Reserveliste hatte Zentis eine Chance, in den Landtag NRW einzuziehen, wenn die Grünen etwa 11 bis 13 % erreichen (siehe Sainte-Laguë-Verfahren). Sie schaffte 2010 nicht den Sprung in den Landtag. Bei der Landtagswahl in Nordrhein-Westfalen 2012 wurde Zentis über den 25. Listenplatz im Landtagswahlkreis Düren II – Euskirchen II in den 16. Landtag in NRW gewählt. Ihre politischen Schwerpunktthemen ist die Bildungspolitik, insbesondere die Weiterbildung. Hier ist sie weiterbildungspolitische Sprecherin ihrer Fraktion sowie Sprecherin für Bergbausicherheit. Bei der Landtagswahl in Nordrhein-Westfalen 2017 erreichte sie keinen Platz mehr im Landtag.

Zentis war von 1987 bis 1998 im Vorstand der Elterninitiative Nideggen e.V. aktiv. In ihrem Heimatort Nideggen-Abenden ist Zentis seit 2004 im Pfarrgemeinderat Abenden Vorsitzende und war mehrere Jahre im Vorstand der Dorfgemeinschaft tätig.

Zentis wohnt seit 1967 in Nideggen-Abenden, ist verheiratet und hat vier Kinder.

Weblinks

 Offizielle Homepage von Gudrun Zentis

 Sitzerechner nach Sainte-Laguë/ Schepers-Verfahren für Landtag NRW
 vorläufiges Wahlergebnis für NRW

Landtagsabgeordneter (Nordrhein-Westfalen)
Bündnis-90/Die-Grünen-Mitglied
Kommunalpolitiker (Kreis Düren)
Politiker (Kreis Düren)
Person (Nideggen)
Deutscher
Geboren 1953
Frau

Gudrun Zentis


Yulii Borisovich Khariton (; 27 February 1904 – 19 December 1996) was a Russian physicist who was a leading scientist in the former Soviet Union's program of nuclear weapons.

Since the initiation of the Soviet program of developing the atomic bomb by Joseph Stalin in 1943, Khariton was the "chief nuclear weapon designer" and remained associated with the Soviet program for nearly four decades. In honour of the centennial of his birthday in 2004, his image appeared on a Russian postal stamp by the Russian government.

Biography

Family, early life and education

Yulii Borisovich Khariton was born in Saint Petersburg, Russian Empire to an ethnic middle class Russian Jewish family, on 27 February 1904. His father, Boris Osipovich Khariton, was a political journalist, an editor, and a publisher, who had attained a law degree from Kiev University in Ukraine. His father worked for the newspaper Rech, the main organ of the Constitutional Democratic Party, and was a well known figure in the political circles of Russia. After the Russian revolution dismantled the Tsarist autocracy in 1917, Boris Khariton had clashes with the Bolsheviks as he was at odds with Vladimir Lenin's Soviet ideology. His father was exiled to the Baltic states from Russia in 1922 at the age of forty six along with professors and journalists on one of the so-called Philosophers' ships, subsequently working for an emigrant newspaper in Latvia.

His father, Boris Khariton, remained there until Latvia's annexation by the Soviet Union in 1940 and, at the age of sixty-four, was then arrested by the NKVD and sentenced to seven years of forced labour in a Gulag where he died.

Yulii's mother, Mirra Yakovlevna Burovskaya, was a theatre actress who performed at the Moscow Art Theatre. She left Russia in 1910 due to an illness that had to be treated at the European resort. Yulii was six years old when his mother left him and was taken care by an Estonian woman, hired by his father while in exile in Latvia. Yulii's mother never returned to Russia and divorced his father, only to marry her psychiatrist, Dr. Max Eitingon.

Having lived in Germany, Mirra moved to Tel Aviv in Palestine in 1933, where she remained until her death. She is buried in Jerusalem.

Yulii was forbidden to contact his parents after he had started classified work in the Soviet Union. His travels were highly restricted by the Soviet Union and later by Russia.

Yulii was home schooled by his Estonian housekeeper, hired by his father, who taught him the German language. At the age of eleven, he began attending regular school. In Saint Petersburg, he went to attend a trade school which he completed at the age of fifteen and found work at a local mechanical workshop where he learned how to operate various machinery as a machinist.

In 1920, he enrolled in the Leningrad Polytechnical Institute to study mechanical engineering but later chose to study physics, which he found to be more stimulating. He studied physics under Russian physicists, Abram Ioffe, Nikolay Semyonov, and Alexander Friedmann. Khariton was particularly fascinated with the work of Semyonov whose research used the techniques of physics in chemistry, which Semyonov called "chemical physics.". Khariton's talent was recognised by Semyonov who supported his research project in investigations of the light-emitting ability of phosphorus combined with oxygen, and reported the results in both the German and Russian languages. In 1926, Khariton completed his degree in physics from the Leningrad Polytechnical Institute and ended his research project as he prepared for his first foreign trip to England.

Before departing, he was introduced to Pyotr Kapitsa by Semyonov who asked the latter to help Yulii secure a fellowship at the Cavendish Laboratory in England. In England, Khariton attended the University of Cambridge to do his doctoral in physics under Ernest Rutherford in 1926. At Cambridge, he worked with James Chadwick on investigating the sensitivity of the eye with respect to weak light impulses and alpha radiation. Khariton earned his PhD in 1928 from Cambridge University.

Soviet program of nuclear weapons

In 1928, Khariton decided to take up the residence in (Germany) to be near his mother, but was appalled and frightened by the political propaganda of the Nazi Party in Germany; therefore returning to Soviet Union while his mother left for Palestine.

In 1931, he joined the Institute of Chemical Physics and eventually headed the explosion laboratory until 1946, working closely with another Russian physicist Yakov Zeldovich, on exothermic chemical chain reactions.

In 1935, he received his doctorate in physical and mathematical sciences. During this period, Khariton and Zeldovich conducted experiments on the chain reactions of uranium. In August 1939, Zeldovich, Khariton and Aleksandr Leipunskii delivered papers on the theoretical process behind nuclear fission chain reactions at a conference in Kharkiv, Ukraine; this was the last pre-war discussion of chain reactions in the USSR.

During World War II, Khariton's knowledge of the physics of explosions was used in experimental studies on Soviet and foreign weaponry, while continuing his leadership of the Institute of Chemical Physics.

Physicist Igor Kurchatov asked Khariton to become part of the Soviet atomic project in 1943, in Laboratory No. 2 of the Russian Academy of Sciences. In May 1945, as part of a team of physicists sent to Berlin to investigate Nazi atomic bomb research, Khariton found 100 tonnes of uranium oxide, which was transported back to Moscow; this reduced development time for domestic plutonium production. After the bombing of Hiroshima and Nagasaki, a Special Committee was established including Kurchatov and Khariton. Khariton was made scientific director of KB-11 (design bureau-11) also known as Arzamas-16 and colloquially as the 'Installation', located in the closed city of Sarov, Nizhny Novgorod Oblast to develop Soviet nuclear weapons (the organisation is now known as the All-Russian Scientific Research Institute of Experimental Physics (VNIIEF). Khariton remained as its scientific director for 46 years. Along with other senior scientists, he was regarded as too important to fly and had his own private train carriage. He was elected as a corresponding member of the Academy of Sciences of the Soviet Union in 1946, and as a full member in 1953.

In 1949, he and Kirill Shchelkin reported to the Special Committee on the progress of the first Soviet nuclear weapon, the RDS-1, which was tested on 29 August that year. He was deferential to political superiors but supported the scientists under him in a politic and diplomatic way. Physicist and departmental head Andrei Sakharov referred to him as being "zealous and unsparing of himself."; he spoke for scientists when they changed their focus to a two-stage nuclear device with initial compression from 1954 (the RDS-37) and supported requests not to detonate the RDS-220 (the largest-ever bomb) because of the calculated number of deaths due to radioactive fallout. He would not support similar requests to halt a duplicate test by a second 'Installation' at Snezhinsk which he felt was divisive, and wouldn't intercede in certain politically-charged personal cases.

His diplomacy meant absorbing criticism and put-downs from political leaders who came and went. KB-11 was sometimes sneered at for having a significant number of staff with Jewish backgrounds, Khariton included. The second Installation under Yevgeny Zababakhin had fewer, and there had been awkward professional relations; it was comically referred to as "Egypt" by politicians, with obvious comparative implications with KB-11: the dining room at KB-11 was termed 'the synagogue.'

Awards and legacy

 Hero of Socialist Labour (1949, 1951, 1954)
 Stalin Prize (1949, 1951, 1953)
 Order of Lenin (1949, 1956, 1962, 1964, 1974, 1984)
 Lenin Prize (1956)
 Order of the October Revolution (1971)
 Order of the Red Banner of Labour (1945)
 Order of the Red Star (1944)
 Gold Medal of I. V. Kurchatov (1974)
 Great Gold Medal of M. V. Lomonosov (1982)

In October 1997 in Sarov, Togliati Street was renamed Akademik Khariton Street in his honour. A bronze bust of him was installed in February 2004 next to the House of Scientists of VNIIEF. In 2004, a Russian stamp was issued for the anniversary of his 100th birthday.

See also
Russian Alsos
Kharitonchik

References

External links
 Khariton's photo – from the Russian Academy of Sciences
 Annotated bibliography for Yuli Khariton from the Alsos Digital Library for Nuclear Issues
 HER SON, THE ATOMIC SCIENTIST: MIRRA BIRENS, YULI KHARITON, AND MAX EITINGON'S SERVICES FOR THE SOVIETS

1904 births
1996 deaths
20th-century Russian physicists
Scientists from Saint Petersburg
People from Sankt-Peterburgsky Uyezd
Alumni of the University of Cambridge
Full Members of the Russian Academy of Sciences
Full Members of the USSR Academy of Sciences
Honorary Members of the Russian Academy of Natural Sciences
Peter the Great St. Petersburg Polytechnic University alumni
Communist Party of the Soviet Union members
Third convocation members of the Supreme Soviet of the Soviet Union
Fourth convocation members of the Supreme Soviet of the Soviet Union
Fifth convocation members of the Supreme Soviet of the Soviet Union
Sixth convocation members of the Supreme Soviet of the Soviet Union
Seventh convocation members of the Supreme Soviet of the Soviet Union
Eighth convocation members of the Supreme Soviet of the Soviet Union
Ninth convocation members of the Supreme Soviet of the Soviet Union
Tenth convocation members of the Supreme Soviet of the Soviet Union
Eleventh convocation members of the Supreme Soviet of the Soviet Union
Heroes of Socialist Labour
Recipients of the Stalin Prize
Recipients of the Lenin Prize
Recipients of the Lomonosov Gold Medal
Recipients of the Order of Lenin
Recipients of the Order of the Red Banner of Labour
Recipients of the Order of the Red Star
Nuclear weapons program of the Soviet Union
Theoretical physicists
Jewish Russian scientists
Russian Jews
Soviet inventors
Soviet physicists
Burials at Novodevichy Cemetery
Russian scientists

Yulii Khariton


Italia este bine cunoscută pentru arta și cultura sa, precum și datorită nenumeratelor ei monumente, printre care se numără Turnul din Pisa și Colosseumul roman, dar și pentru mâncarea sa (pizza, pasta, s.a.m.d.), vin, stilul de viață, eleganță, design, cinema, teatru, literatură, poezie, arte vizuale, muzică (mai ales de operă), sărbători, și în general pentru gust.

Mișcările artistice ale Renașterii și barocului a apărut în Italia între secolele al 14-lea și al 15-lea, respectiv la sfârșitul secolului al 16-lea, determinând o adevărată revoluție artistică în Italia, mai întâi, în Europa ulterior și apoi în întreaga lume. Italia are mai multe situri în patrimoniul mondial UNESCO (51) decât orice altă țară din lume, și are bogate colecții de artă, cultură și literatură din multe perioade diferite.

Genurile literare care au înflorit în Italia, așa cum sunt poezia lui Petrarca, Tasso și a lui Ariosto, respectiv proza lui Dante, Boccaccio, Machiavelli și a lui Castiglione, au exercitat o influență durabilă în dezvoltarea culturii vestice, la fel ca și pictura, sculptura și arhitectura, la care au contribuit artiști extraordinari ca Leonardo da Vinci, Raffaello, Botticelli, Fra Angelico și Michelangelo.

Influența muzicală a compozitorilor italieni ai epocii baroce, precum Monteverdi, Palestrina și Vivaldi s-a dovedit a fi remarcabilă.  Mai târziu, în secolul al 19-lea, opera romantică italiană (gen muzical "inventat" de asemenea de italieni) a excelat datorită compozitorilor Gioacchino Rossini, Giuseppe Verdi și Giacomo Puccini. Artiștii, scriitorii, regizorii, arhitecții, compozitorii și designerii contemporani italieni contribuie semnificativ la cultura vestică.

Note

Bibliografie
 Olivier Doubre și Jean-Claude Renard, Italie : histoire, société, culture, la Découverte, Paris, 2012, 221 p.
  Cinzia Medaglia și Filippo Medaglia, Spazio civiltà : civiltà italiana per stranieri, Loescher, Torino, 2013, 177 p.

Cultura Italiei

Cultura Italiei


Ranko Orlić (Split, 29. lipnja 1922. — Split, 15. siječnja 1942.), hrvatski pripadnik pokreta otpora u Drugome svjetskom ratu i komunist.

Životopis
Rodio se je 29. lipnja 1922. godine. Pohađao je srednju tehničku školu u Splitu. Već kao srednjoškolac priključio se je revolucionarnom omladinskom pokretu. Godine 1938. učlanio se je u SKOJ. Nakon kapitulacije Jugoslavije dao se je u ilegalne aktivnosti. Sakupljao je oružje i sklonio ga na sigurno. Nakon što je Split pripojen Italiji i okupiran po talijanskim snagama, Orlić je sudjelovao u raznim akcijama specijalnog rata protiv talijanske okupacije: izmrčio je ploče s imenima ulica kojima su Talijani dodijelili nova imena, pisao je parole, prenosio je različito tvorivo (oružje, letke, tisak). Sudjelovao je u demonstracijama protiv primanja školskih svjedodžba na talijanskom jeziku. Osim u tim neoružanim akcijama, sudjelovao je u brojnim bombaškim akcijama. Dugotrajna intenzivna aktivnost nije dugo potrajati. Talijanske snage su ga uhitile. Prigodom pretresa stana našli su mu više ilegalnog materijala. Na ispitivanju je bio mučen. Ništa nije odao, pa su ga osudili su ga na smrt. Povod za izvršenje našli su
15. siječnja 1942., kad su splitski omladinci pripadnici pokreta otpora ubili zamjenika zapovjednika satnije Crnih košulja Giuseppe Sacco i vicefederala fašističke stranke, domaćeg fašista Antonnija Hoffmanna. Za osvetu su isti dan skupa su na splitskom groblju Lovrincu strijeljani Ranko Orlić, Vinko Boljat iz Solina i Silvestar Batina.

Za vrijeme Jugoslavije u Splitu je jedna osnovna škola nosila njegovo ime.

Izvori

Životopisi, Split
Pripadnici pokreta otpora u Drugome svjetskom ratu
Hrvatski komunisti do 1945.

Ranko Orlić


Marea Pată Roșie este o furtună anticiclonică persistentă de pe planeta Jupiter, aflată la 22° sud de ecuator, care durează de cel puțin 186 de ani sau chiar de până la 351 de ani sau mai mult.
Furtuni ca aceasta sunt destul de frecvente în cadrul atmosferelor turbulente ale giganților gazoși. Înainte de misiunile Voyager, astronomii nu știau multe despre natura Petei Roșii. Mulți credeau că este o trăsătură lichidă ori solidă a suprafeței lui Jupiter.

Istoria observațiilor

Marea Pată Roșie (MPR) pare la prima vedere a fi extrem de stabilă, și cele mai multe surse sunt de acord că aceasta a fost permanent observată timp de 300 de ani. Cu toate acestea, situația este mult mai complexă decât atât, pata actuală fiind văzută pentru prima oară doar după 1830 și bine studiată numai după o apariție mai proeminentă în 1879. Perioada studierii actuale a petei, după 1830, este separată de o perioadă lungă de timp de descoperirea ei în secolul al XVII-lea; nu se știe dacă pata inițială s-a disipat și apoi s-a format din nou, dacă doar s-a estompat, sau dacă puri și simplu înregistrările observațiilorsunt incomplete.

De exemplu, prima sa apariție este deseori creditată lui Robert Hooke, care a descris o pată pe planetă în mai 1664; cu toate acestea, este probabil ca pata lui Hooke să fi fost pe cu totul altă centură (Centura Nord-Ecuatorială, spre deosebire de actuala Mare Pată Roșie care se află pe Centura Sud-Ecuatorială). Mult mai convingătoare este descrierea lui Giovanni Cassini a unei "pete permanente" în anul următor. Cu fluctuații în vizibilitate, pata lui Cassini a fost observată între 1665 și 1713; cu toate acestea, cei 118 ani de decalaj între observații fac ca identitatea dintre cele două pete să nu fie concludentă, iar istoria mai scurtă a observațiilor vechii pete, precum și mișcarea mai lentă decât cea modernă fac ca identitatea între cele două să fie puțin probabilă.

Un mister minor se referă la o pată a lui Jupiter ilustrată pe o pictură de  din 1711, expusă la Vatican. Parte a unei serii de ilustrații în care diferite corpuri cerești (amplificate) slujesc drept decoruri pentru diverse scene italiene, toate supravegheate de către astronomul  pentru precizie, pictura lui Creti este în primul rând cunoscută pentru că reprezintă MPR ca fiind roșie. Nicio caracteristică a lui Jupiter nu a fost descrisă oficial ca fiind roșie înainte de sfârșitul anilor 1800.

La 25 februarie 1979, când sonda Voyager 1 se afla la 9,2 milioane km de Jupiter, ea a transmis primele imagini detaliate ale Marii Pete Roșii înapoi la Pământ. Se vedeau detalii ale norilor până la dimensiunea de 160 km. Modelul colorat, ondulat al norilor vizibil la stânga (vest) față de Pata Roșie este o regiune cu o mișcare ondulatorie extraordinar de complexă și variabilă.

La începutul anului 2004, Marea Pată Roșie avea aproximativ jumătate din dimensiunea longitudinală avută în urmă cu un secol, când a ajuns la o dimensiune de 40.000 de km. La rata actuală de reducere, ea ar deveni circulară până în 2040, deși acest lucru este puțin probabil din cauza efectul de distorsiune al curenților vecini. Nu se știe cât timp va mai dura pata, sau dacă modificarea este rezultatul unor fluctuații normale.

O pată mai mică, denumită Oval BA, formată recent (martie 2000) din fuziunea a trei ovale albe, a căpătat o culoare roșiatică. Astronomii au botezat-o Mica Pată Roșie sau Roșu, Jr. La 5 iunie 2006, Marea Pată Roșie și Oval BA păreau tindă la a converge. Furtunile trec una pe lângă alta la fiecare doi ani, dar trecerile din 2002 și 2004 nu au produs nimic interesant. Amy Simon-Miller, de la Goddard Space Flight Center, a prezis că furtunile vor avea cea mai apropiată trecere pe 4 iulie 2006. Simon Miller lucra cu Imke de Pater și Phil Marcus de la UC Berkeley, și o echipă de astronomi profesioniști din luna aprilie a acelui an, studiind furtunile cu ajutorul Telescopului Spațial Hubble. La 20 iulie, cele două furtuni au fost fotografiate când au trecut una pe lângă alta de  fără a converge.
În mai 2008, o a treia furtună s-a înroșit.

Marea Pată Roșie nu trebuie confundată cu Marea Pată Întunecată, o caracteristică observată în apropierea polului nord al lui Jupiter în anul 2000 de nava spațială Cassini–Huygens. O altă caracteristică a atmosferei lui Neptun se numește și ea Marea Pată Întunecată. Cea din urmă caracteristică a fost fotografiată de către Voyager 2 în 1989, și poate să fi fost un gol atmosferic mai degrabă decât o furtună și nu a mai fost prezentă din 1994 (deși una similară a apărut mai la nord).

Structura

Obiectul oval se rotește în sens trigonometric, cu o perioadă de aproximativ șase zile terestre sau 14 zile pe Jupiter. Dimensiunile Marii Pete Roșii sunt 24–40.000 km de la vest la est și 12–14.000 km de la sud la nord. Este suficient de mare pentru a conține două sau trei planete de dimensiunea Pământului. Părțile superioare ale norilor acestei furtuni sunt cu aproximativ 8 km mai sus decât ale celor din jur.

Datele din infraroșu indică de mult timp că Marea Pată Roșie este mai rece (și, prin urmare, la altitudine mai mare) decât majoritatea celorlalți nori de pe planetă. Cu toate acestea, recentele măsurători în infraroșu ale părții superioare a atmosferei arată mult mai multă căldură deasupra MPR decât în restul planetei; "undele acustice" pornind de la furtună au fost propuse ca o explicație pentru temperatura de pe Jupiter.

Urmărirea atentă a caracteristicilor atmosferice a dezvăluit circulația în sens trigonometric a petei încă din 1966, observații dramatic confirmate de primele filme animații din imagini succesive realizate de zborurile Voyager. Pata este limitată la sud de un modest curent de tip  îndreptat spre est și la nord de unul foarte puternic îndreptat spre vest. Deși vânturile din jurul marginii petei au maxim ~120 m/s (430 km/h), curenții din interior par să stagneze, cu puține fluzuri de intrare și ieșire. Perioada de rotație a petei s-a diminuat cu timpul, probabil ca rezultat direct al reducerii constante de dimensiune a acesteia.

Latitudinea Marii Pete Roșii a fost stabilă pe durata de observație a înregistrărilor observaționale bune, de obicei variind cu aproximativ un grad. Longitudinea sa este însă supusă unor variații constante.
Pentru că Jupiter nu se rotește uniform la toate latitudinile, astronomii au definit
trei sisteme diferite pentru definirea longitudinii. Sistemul II este folosit pentru latitudini de mai mult de 10°, și a fost inițial bazat pe viteza medie de rotație a Marii Pete Roșii de 9h 55m 42s. În ciuda acestui fapt, cu toate acestea, pata a făcut cel puțin 10 tururi de planetă în Sistemul II de la începutul secolului al XIX-lea. Rata sa de drift s-a schimbat dramatic de-a lungul anilor și a fost legată de luminozitatea Centurii Sud-Ecuatoriale, și de prezența sau absența unei Perturbări Sud-Tropicale.

Nu se știe exact ce cauzează culoarea roșiatică a Marii Pete Roșii. Teoriile susținute de experimente de laborator presupun că ar putea fi cauzată de molecule organice complexe, fosfor roșu, sau de un alt compus de sulf, nu s-a ajuns încă la un consens.

Marea Pată Roșie variază foarte mult în nuanță, de la aproape roșu-cărămiziu la somon-pal, sau chiar alb. De fapt, pata "dispare" uneori, devenind evidentă doar prin Golul Petei Roșii, cu nișa în Centura Sud-Ecuatorială (CSE). Interesant, vizibilitatea sa este aparent cuplată cu CSE; atunci când centura este de culoare alb-strălucitor, pata tinde să fie mai închisă, și atunci când este închisă, pata este, de obicei, mai deschisă. Aceste perioade când pata este întunecată sau deschisă apar la intervale neregulate de timp; până în anul 1997, timp de 50 de ani, pata a fost mai întunecată în perioadele 1961-1966, 1968-1975, 1989-1990, și 1992-1993.

Mecanica
Când gazele fierbinți care cuprind atmosfera lui Jupiter se ridică de la nivelurile inferioare la niveluri mai ridicate, se formează și converg curenți turbionari. Cum gazele mai reci se lasă mai jos, forța Coriolis determină mișcarea vârtejului într-o regiune care ar putea fi de mulți kilometri în diametru. Aceste vârtejuri pot dura o lungă perioadă de timp, pentru că nu există nicio suprafață solidă cu care să dezvolte frecare și pentru că norii mai reci de deasupra curenților turbionari nu lasă energia să scape sub formă de radiații. Odată formați, acești curenți turbionari sunt liberi să se miște, fuzionează cu sau afectează comportamentul altor sisteme de din atmosferă. Este de presupus că acest mecanism a format Marea Pată Roșie. Conform acestei teorii, mulți curenți turbionari adiacenți sunt cuprinși și fuzionează cu pata, contribuind la energia furtunii și la longevitatea ei.

Note

Referințe

 Beebe, Reta (1997). Jupiter the Giant Planet (2nd ed.). Washington: Smithsonian Books. ISBN 1560986859.
 Hockey, Thomas (1999). Galileo's Planet: Observing Jupiter Before Photography. Bristol, Philadelphia: Institute of Physics Publishing. ISBN 0750304480.
 Peek, Bertrand M. (1981). The Planet Jupiter: The Observer's Handbook (Revised ed.). London: Faber and Faber Limited. ISBN 0571180264.
 Rogers, John H. (1995). The Giant Planet Jupiter. Cambridge: Cambridge University Press. ISBN 0521410088.

Legături externe

Jupiter

Marea Pată Roșie


همسات الليل هو فيلم من بطولة ناهد شريف ومحمود ياسين ونور الشريف ولهياتم أنتج عام 1977 من إخراج حسين حلمي المهندس.

المصادر

روابط خارجية

أفلام مصرية إنتاج 1977
أفلام محمود ياسين
أفلام مريم فخر الدين
أفلام نور الشريف
أفلام حسين حلمي المهندس

همسات الليل (فيلم)


1992 දී පැවැත්වූයේ වූයේ 5වන ක්‍රිකට් ලෝක කුසලානයයි. අන්තර්ජාතික ක්‍රිකට් කවුංසිලය විසින් සංවිධානය කල මෙම තරගාවලිය ඕස්ට්‍රේලියාව හා නවසීලන්තය යන රටවල පැවැත්වුනි. පෙබරවාරි 22 සිට මාර්තු 25දක්වා පැවති තරගාවලියේ ශූරතාවය එංගලන්තය පරදා පකිස්ථානය විසින් හිමිකරගන්නා ලදී.

ප්‍රථම වරට
වර්ණ ඇදුම් භාවිතය, සුදු පන්දුව හා කළු තිර, දිවා රාත්‍රී තරග යන ආදිය ප්‍රථම වරට මම තරගාවලියත් සමග හදුන්වාදුනි.

ආකෘතිය
මීට පෙර ලෝක කුසලාන තරගාවලි වලදී සියලු රටවල් කන්ඩායම් 2කට බෙදා තරග පැවැත්වුවත් මෙවර රවුන්ඩ්-රොබින් හෙවත් එක් රටක් අනෙකුත් සියළුම රටවල් සමග මූලික වටයේදී තරග වදින ආකාරයටයි. මුලින්ම රටවල් 8ක් සදහා මූලික වටයේ තරග 28ක් තීරනය වුවත් අන්තර්ජාතික ක්‍රිකට් කවුංසිලය විසින් දකුණු අප්‍රිකාව සදහා නැවත අන්තර්ජාතික තරග සදහා අවසර ලබාදීම හේතුවෙන් මූලික වටයේ තරග ගනන 36 දක්වා ඉහල නැංවුනි.

කණ්ඩායම්
එවකට අයිසීසී යේ පූර්ණ සාමාජිකත්වය හිමි රටවල් 8 හා සිම්බාබ්වේ යන රටවල් සුදුසුකම් ලැබීය.

පැවැත්වෙන ස්ථාන

ඕස්ට්‍රේලියාව

නවසීලන්තය

නිළධාරීන්

විනිසුරුවන්

තරග විනිසුරුවන් 11ස් දෙනෙක් මෙම සියලු තරග විනිශ්චය සිදු කරයි. සත්කාරක රටවල් 2න් දෙදෙනෙකු බැගින් හා අනෙකුත් රටවලින් එක් අයෙකු බැගින් මීට ඇතුලත්වෙයි.

තීරකයන්

අවසන් පූර්ව හා අවසන් තරග අධීක්ෂණය කිරීම සඳහා තරග තීරකයන් දෙදෙනෙකු ද තෝරා ගන්නා ලදී. ඕස්ට්‍රේලියාවේ පීටර් බර්ජ් පළමු අවසන් පූර්ව හා අවසන් තරගය අධීක්ෂණය කළ අතර නවසීලන්තයේ ෆ්‍රෑන්ක් කැමරන් දෙවන අවසන් පූර්ව තරගය අධීක්ෂණය කළේය.

සංචිත
ප්‍රධාන ලිපිය: 1992 ක්‍රිකට් ලෝක කුසලානයේ කණ්ඩායම් සංචිත

රවුන්ඩ් රොබින් අධියර

ප්‍රසාද ලකුනු පුවරුව

තරග වාර්තා

පිලිමළුන් පිටුදැකීමේ වටය

අවසාන මහා තරගය

සංඛ්‍යාලේඛන
ප්‍රධාන ලිපිය: 1992 ක්‍රිකට් ලෝක කුසලානය සංඛ්‍යාලේඛන

තරගමාලාවේ වීරයා

 මාටින් ක්‍රෝව්, නවසීලන්තය

උපායශීලී නවෝත්පාදන
මෙම ලෝක කුසලානයේ කැපී පෙනෙන ලක්ෂණයක් වූයේ නවසීලන්ත නායක මාටින් ක්‍රෝව් විසින් භාවිතා කරන ලද නවෝත්පාදන උපක්‍රමයි. ඔහු තම කණ්ඩායමේ පන්දු යැවීම වේගවත් පන්දු යවන්නෙකු සමඟ නොව දඟ පන්දු යවන ක්‍රීඩක දීපක් පටෙල් සමඟ ආරම්භ කළේය. තවත් නවෝත්පාදනයක් වූයේ නවසීලන්තයේ මාක් ග්‍රේට්බැච් වැනි "පින්ච් පහරවල්" සමඟ පිතිකරණය ආරම්භ කිරීම එවකට පැවති සම්ප්‍රදායානුකූල නොවන උපක්‍රමයයි. මෙම නවෝත්පාදනයන් එංගලන්තයට එරෙහි නවතම තරගමාලාවේදී 3-0 ක් ලෙස පරාජයට පත්වූ නවසීලන්තයේ පූර්ව ස්වරූපය ආපසු හැරවූ අතර එක් විචාරකයෙක් ලිවීය, "ලෝක මට්ටමේ දක්ෂතා දැක්වූවන් නොමැතිව නවසීලන්තය ඒ වෙනුවට කපටි විය".

යොමු කිරීම්

ක්‍රිකට් ලෝක කුසලානය
ක්‍රිකට්

1992 ක්‍රිකට් ලෝක කුසලානය


Seattle riots  may refer to:

Seattle riot of 1886
WTO Ministerial Conference of 1999 protest activity
Seattle Mardi Gras riots
George Floyd protests in Seattle

Seattle riots


Jiang Jianqing, chinesisch: 姜建清; pinyin: Jiāng Jiànqīng (* 1. Februar 1953) ist ein chinesischer Bankmanager und seit 2005 Vorstandsvorsitzender der Industrial and Commercial Bank of China (ICBC), der größten Bank der Welt.

Jiang Jianqing begann seine Karriere 1984 bei der ICBC und wurde im Februar 2000 zu deren Präsidenten ernannt. Vor seiner Ernennung zum Präsidenten arbeitete Jiang in verschiedenen Positionen für die ICBC, unter anderem als Vizepräsident der ICBC in Shanghai und als Präsident der Shanghai Urban Cooperation Commercial Bank, heute die Bank von Shanghai.

Derzeit ist er gleichzeitig der Vorsitzende des Vorstandes der Industrie und Handelsbank von China (Asia) Limited, Mitglied der Währungskommission der Volksrepublik China, Vorsitzender der China Banking Association, stellvertretender Vorsitzender der Gesellschaft für Finanzierung und Kreditwirtschaft in China und Lehrer der Doktoranden der Jiaotong-Universität Shanghai. Er studierte in Shanghai an der Universität für Finanzen und Wirtschaft und an der Jiaotong-Universität. Jianqing erhielt einen Master-Abschluss in Maschinenbau sowie einen Doktortitel in Management.

Weblinks

ICBC Globale Webseite (en)
Direktionsvorstand der ICBC (en)
Profil Africa Confidential (en)

Einzelnachweise

Bankmanager
Chinese
Geboren 1953
Mann

Jiang Jianqing


Ars subtilior (arta mai subtilă) este un stil muzical caracterizat prin complexitatea ritmicii și a notării, centrat pe Paris, Avignon, în sudul Franței, în nordul Spaniei de la sfârșitul secolului al XIV-lea. De asemenea, stilul este găsit în repertoriul francez cipriot. De multe ori termenul este folosit în contrast cu ars nova, care se aplică stilului muzical din perioada precedentă, de la aproximativ 1310 la aproximativ 1370; deși unii cercetători preferă să considere ars subtilior o subcategorie a stilului anterior. Surse primare pentru ars subtilior sunt Chantilly Codex, Modena Codex (Mod M 5.24) și Torino Manuscris (Torino J. II.9).

Privire de ansamblu și istorie
Din punct de vedere muzical, producțiile stilului ars subtilior sunt extrem de rafinate, complexe, dificil de cântat, și, probabil, au fost produse, cântate și ascultate de un public restrâns de specialiști și cunoscători. Hoppin sugerează superlativ ars subtilissima, spunând, "doar din secolului al xx-lea muzica ajunge din nou la cele mai subtile rafinamente și complexități ritmice al stilului manieristic." Acestea sunt aproape exclusiv cântec laice, și au ca subiect principal dragostea, războiul, cavalerismul, și povești din antichitatea clasică. Există chiar și câteva cântece scrise în lauda figurilor publice (de exemplu Antipapa Clement al VII-lea). Daniel Albright compară avangardismul și muzica modernistă ale secolului XX "accent pe generarea de muzică prin expreimente tehnice" la precedentul stabilit de mișcările stilului ars subtilior "încântări autonome în extinderea regatului de sunet." El îl citează pe Baude Cordier din canonul perpetuu Tout par compas (Am compus totul cu/prin busola), notate pe un portativ circular.

Albright contrastează această motivație cu "urgență expresivă" și "supunerea față de regulile de creație" și, într-adevăr, ars subtilior a fost inventat de către muzicologul Ursula Günther în 1960, pentru a evita conotațiile negative ale termenilor stil manieristic și notație manierată. (Inventarea lui Günther s-a bazat pe referințe din Tractatus de diversis figuris, atribuite lui Philippos de Caserta, la compozitori trecând la un stil de "post modum subtiliorem comparantes" și de a dezvolta un "artem magis subtiliter".)

Unul dintre centrele de activitate de stil a fost Avignon la sfârșitul Captivității Babiloniene a Papalității și în timpul Marii Schisme (1378-1417), timpul în care Biserica Occidentală a avut un papă atât în Roma cât și în Avignon. Orașul de pe Rhône s-a dezvoltat într-un centru cultural activ, și a produs cele mai semnificative bucăți ale cântecului laic al secolului al xiv-lea tărziu.

Stilul răspândit în nordul Spaniei și chiar și în Cipru (care a fost un avanpost cultural francez în acel timp). Stilul a fost folosit de către compozitorii francezi, flamanzi, spanioli și italieni.

Caracteristici ale notației
Unele manuscrise ale lucrărilor din ars subtilior au fost în forme neobișnuite și expresive, ca o formă de ochi de muzică. Precum și canonul circular al lui Baude Cordier și partitura în formă de inimă de mai sus, înscrie-a arătat mai sus și scrisul lui Jacob Senleches a compoziției La Harpe de melodie în formă de harpă.

Compozitori în stilul ars subtilior
Principalii compozitori ai ars subtilior (cei de la care cel puțin trei compoziții în acest stil sunt cunoscute) sunt Anthonello de Caserta, Johannes Cuvelier, Egidius, Galiot, Matheus de Perusio, Philipoctus de Caserta, Jacob Senleches, și Trebor. Alte compozitori asociate cu stilul sunt:
 Johannes Ciconia, La flamma del pentru amor (Lucca, f.54v)
 Baude Cordier, Tout par compas (Rondo-canon)
 Martinus Fabri
 Paolo da Firenze
 Guido de Lange, Dieux gart (Rondo)
 Johannes Symonis Hasprois
 Matteo da Perugia
 Matheus de Sancto Johanne
 Solage, Fumeux fum par fumée (Rondo)
 Antonio Zacara da Teramo
 Compozitori anonimi de la Nicosia, curtea Regelui Janus din Cipru

Exemple

Referințe

Bibliografie
 Albright, Daniel. 2004. Modernism și Muzică: O Antologie de Surse. University of Chicago Press. .
 Apel, Willi. 1973. Dezvoltarea franceză Muzică Laică în Timpul secolului al Xiv-Lea. Musica Disciplina 27:41-59.
 Günther, Ursula. 1960. Die Anwendung der Diminuarea der Handschrift Chantilly 1047. Archiv für Musikwissenschaft 17:1-21.
 Hoppin, Richard H. 1978. Muzica Medievala. New York, W. W. Norton & Co., 1978. .
 Josephson, Nors S. 2001. Ars Subtilior. The New Grove Dictionary of Music și Muzicieni, ediția a doua, editate de către Stanley Sadie și John Tyrrell. London: Macmillan Publishers.

Genuri muzicale franceze
Muzică medievală
Muzică renascentistă

Ars subtilior


En química orgánica, el propargilo es un grupo funcional alquilo de 2-propinil con la estructura HC≡C−CH2−, derivado del alquino propino.

El término propargílico se refiere a una posición saturada (sp3-hibridado) en un marco molecular al lado de un grupo alquinilo. El nombre viene de una mezcla de "propeno" y "argentum" que se refiere a la reacción típica de los alquinos terminales con sales de plata.

El término homopropargílico designa de la misma manera

 una posición saturada en un marco molecular al lado de un grupo propargílico y por lo tanto dos enlaces de una fracción alquino;
 un fragmento de 3-butinilo, HCC-CH2CH2-, o homólogo sustituido.

Véase también
 Alilo
 Vinilo
 Etinil
 Cloruro propargílico
 Alcohol propargílico

Grupo alquinilo

Propargilo


Københavns Metalstøberi - Broncestøbning er en dansk virksomhedsfilm med ukendt instruktør.

Handling
Filmen giver et indblik i et moderne metal- og bronzestøberi. Københavns Metalstøberi & mekaniske Værksted blev grundlagt omkring 1904 af Moritz Hartvig. Hans efterfølger i direktørstolen, Knud Heckscher, har selv optaget denne film. Filmen viser hvordan en springsvandsskulptur af en mor med et tissende drengebarn fremstilles i gips og følger processen videre til støbning i bronze. Billedhugger Johannes Hansen er ophavsmand til skulpturen, der kom til at stå i Konditorgården, Nybrogade 12 i København.

Referencer

Eksterne henvisninger

Danske film fra 1936

Virksomhedsfilm fra Danmark
Danske film omhandlende København i 1900-tallet


Almahmoud (1947-1971) est un cheval de course pur-sang anglais né aux États-Unis. Elle est l'une des plus importantes poulinières de l'histoire de l'élevage mondial.

Carrière de courses
Élevée par Cornelius Vanderbilt Whitney, Almahmoud a changé plusieurs fois de propriétaire, d'abord vendue yearling aux ventes de Saratoga, puis cédée à l'amiable pour  à William G. Helis, un émigré grec ayant fait fortune dans le pétrole. La pouliche a un brin de talent, elle s'illustre au niveau des stakes, mais sans être une championne. Devenue la propriété d'une association entre E.H. Augustus et D.G. Van Clief, elle va passer à la postérité grâce à ses filles, via lesquelles elle est l'aïeule de plusieurs étalons extrêmement influents tels Danehill ou Sunday Silence et surtout son petit-fils le crack Northern Dancer, l'étalon le plus influent du .

Au haras
Almahmoud eut huit produits dont cinq mâles, qui ne montrèrent guère de prédisposition aux courses. Par contre ses trois filles, dont deux furent des pouliches de haut niveau, ont toutes tracé à leur tour via de grands étalons :

 Cosmah (1953, par Cosmic Bomb), troisième des Frizette Stakes. mère de :
 Queen Sucree (1966, par Ribot), mère de :
 Cannonade (1971, par Bold Bidder) : vainqueur du Kentucky Derby, troisième des Preakness Stakes et des Belmont Stakes.
 Halo (1969, par Hail to Reason) : lauréat du United Nations Handicap (Gr.1), deux fois tête de liste des étalons américains, père entre autres du grand Sunday Silence, chef de race au Japon, et l'un des plus importants étalons de l'ère moderne, de Devil's Bag ou encore de l'exceptionnelle poulinière Coup de Folie.
 Natalma (1957, par Native Dancer) : troisième des Spinaway Stakes, mère de :
 Northern Dancer (1961, par Nearctic) : crack sur les pistes, lauréat du Kentucky Derby et des Preakness Stakes, membre du Hall of Fame des courses américaines et du Panthéon des Sports Canadiens, et surtout "l'étalon du siècle", père d'une multitude de champions devenus à leur tour de grands reproducteurs tels Nijinsky, Sadler's Wells, Danzig, Nureyev, El Gran Señor, Lyphard, Storm Bird ou The Minstrel.
 Arctic Dancer (1963, par Nearctic), mère de :
 La Prevoyante (1970, par Buckpasser), membre du Hall of Fame des courses américaines.
 Spring Adieu (1974, par Buckpasser), mère de :
 Razyana (par His Majesty), mère de :
 Danehill (1986, par Danzig, un fils de Northern Dancer) : l'un des plus importants étalons de la seconde moitié du .
 Raise The Standard (1978, par Hoist The Flag), mère de :
 Coup de Folie (par Halo) : jument-base de l'élevage Niárchos qui, étant par Halo, a la particularité de présenter un inbreeding très serré 3x3 sur Almahmoud (c'est-à-dire que Almahmoud est la mère de ses deux grands-mères, Cosmah et Natalma).
 Bubbling Beauty (1961, par Hasty Road), mère de :
 Arctic Tern (1973, par Sea Bird), vainqueur du Prix Ganay et surtout trois fois tête de liste des étalons en France.

Origines
Almahmoud est une fille de Mahmoud, un cheval né en France, qui a fait carrière en Angleterre où il a remporté le Derby d'Epsom 1935 avant de partir faire la monte où il a connu le succès, puisqu'il fut tête de liste des étalons américains en 1946.

Sa famille maternelle vient d'Angleterre, l'homme politique et homme d'affaires William Collins Whitney ayant importé aux États-Unis une jument nommée Dazzling, née en 1900, et qui devint la base de l'élevage de la famille Whitney. Son arrière-petite-fille, Mother Goose, fut une championne à 2 ans avant de donner naissance à Arbitrator, la mère de Almahmoud.

Pedigree

Références

Cheval de course
Cheval de course né en 1947
Animal mort en 1971
Poulinière pur-sang anglais
Famille 2-d

Almahmoud


Alkandros () ist eine Person der griechischen Mythologie, die an verschiedenen Orten im Zusammenhang mit Heilgöttern erscheint.

In Lebadeia gilt er als Sohn des Heroen Trophonios, des Erbauers des Orakeltempels von Delphi. In Sparta erscheint er in Verbindung mit Athene Optiletis, die mit der Göttin der Gesundheit Hygieia identifiziert wird. Hier ist ein Mythos überliefert, der mit dem des legendären Gesetzgebers Lykurgos verbunden ist. Alkandros kämpft mit Lykurgos und schlägt ihm dabei ein Auge aus. Lykurgos kann aber sein Leben retten und stiftet zum Dank dafür einen Tempel für Athene. Er übte gegen den ihm vom Volk ausgelieferten Alkandros Nachsicht.

In Titane stiftet Alexanor als Enkel des Asklepios dessen Kult und in Athen ist ein Heros namens Alkon mit ähnlicher Funktion bekannt, die beide möglicherweise mit Alkandros zu identifizieren sind.

Literatur

Anmerkungen

Person der griechischen Mythologie

Alkandros (Sohn des Trophonios)


Alexandre Gins, né le  à Paris et mort le  à Évecquemont, est un militaire français, Compagnon de la Libération. En 1940, il se rallie à la France libre et, après avoir été formé au sein de la Royal Air Force, participe à des missions de bombardement au-dessus de la France. Abattu par la défense anti-aérienne en 1943, il est maintenu en captivité en Pologne pendant plus d'un an avant de réussir à s'évader.

Biographie

Jeunesse et engagement

Alexandre Gins naît le 12 octobre 1911 à Paris au sein d'un couple d'antiquaire. Suivant les traces de ses parents, il exerce à son tour le métier d'antiquaire et se spécialise dans la céramique chinoise. D'octobre 1931 à octobre 1932, il effectue son service militaire dans l'aviation.

Seconde Guerre mondiale

Au début de la seconde guerre mondiale, il est mobilisé comme sergent à la base aérienne de Villacoublay puis est transféré à la base aérienne d'Évreux où il suit des cours de pilotage. Ayant entendu l'appel du 18 juin 1940 du général de Gaulle, il profite d'être démobilisé en juillet suivant pour tenter de rejoindre l'Angleterre. Passé en Espagne en traversant les Pyrénées, il arrive à Barcelone le 16 novembre 1940 et, ayant pris contact avec le consulat britannique, s'engage dans les forces françaises libres. Parvenu à Londres en février 1941, il est affecté aux forces aériennes françaises libres et suit une formation intensive de pilotage au sein de la Royal Air Force. Le 11 novembre 1941, sa formation terminée, il est affecté au  Squadron en tant que pilote de bombardier et est promu sous-lieutenant le mois suivant.

Au cours d'une mission le 17 janvier 1943, il est contraint de poser son appareil en catastrophe à la suite d'un incident technique. Blessé à la colonne vertébrale, il doit porter un plâtre et rester au sol pendant trois mois. Le 11 mai suivant, il est affecté au groupe de bombardement Lorraine. Au sein de sa nouvelle unité, il effectue neuf missions de guerre au-dessus de la France, bombardant notamment l'aciérie de Denain. Le 2 septembre 1943, en mission au-dessus de Dieppe, son avion est touché par la Flak et contraint d'atterir dans les lignes ennemies. Fait prisonnier, il est interné au Stalag Luft III de Żagań, en Pologne. Déplacé dans un autre camp, il profite d'une attaque aérienne le 10 avril 1945 pour s'évader et, après plusieurs jours à se cacher dans les bois, il réussit à rejoindre les lignes alliées. Rapatrié en France à la fin du mois de mai 1945, il retrouve le groupe Lorraine le mois suivant avant d'être démobilisé en février 1946 avec le grade de capitaine.

Après-Guerre
Retiré dans les Alpes-Maritimes, Il devient horticulteur et céramiste. Alexandre Gins meurt le 27 octobre 1973 à Évecquemont, dans les Yvelines, et est inhumé au cimetière du Montparnasse à Paris.

Décorations

Références

Voir aussi

Bibliographie
 .
 .
 .
 .
 .
 .
 .

Articles connexes
 Ordre de la Libération
 Libération de la France

Liens externes

Résistant français
Officier des Forces aériennes françaises libres
Prisonnier de guerre de la Seconde Guerre mondiale
Officier de la Légion d'honneur (date non précisée)
Compagnon de la Libération
Titulaire de la croix de guerre 1939-1945
Titulaire de la médaille des évadés
Naissance en octobre 1911
Naissance dans le 8e arrondissement de Paris
Décès en octobre 1973
Décès à Évecquemont
Décès à 62 ans
Personnalité inhumée au cimetière du Montparnasse (division 25)

Alexandre Gins


In a Tidal Wave of Mystery (I en Flodbølge af Mystik på dansk) er det første og eneste album af det amerikanske indiepopband Capital Cities. Albummet blev udgivet den 4. juni 2013, under pladeselskabet Capitol Records.

Publikation
Albummets omslag blev designet af den brasilianske kunstner João Lauro Fonte.

Numre
 "Safe and Sound"  (3:13)
 "Patience Gets Us Nowhere Fast" (3:08)
 "Kangaroo Court" (3:43)
 "I Sold My Bed, But Not My Stereo" (3:55)
 "Center Stage" (4:02)
 "Farrah Fawcett Hair" (3:50)
 "Chartreuse" (3:39)
 "Origami" (3:45)
 "Lazy Lies" (2:57)
 "Tell Me How to Live" (3:24)
 "Chasing You" (3:50)
 "Love Away" (3:43)
Der er også en coverversion til "Nothing Compares 2 U" af Prince i albummet.

Capital Cities-album
Album fra USA

In a Tidal Wave of Mystery